b'\n_START_ARTICLE_\nFonologi\n_START_SECTION_\nNedteckning av fonem\n_START_PARAGRAPH_\nN\xc3\xa5gra av v\xc3\xa4rldens skriftsystem \xc3\xa4r baserade p\xc3\xa5 den fonemiska principen, det vill s\xc3\xa4ga varje fonem skall representeras av en unik bokstav eller en unik kombination av bokst\xc3\xa4ver. Idealet \xc3\xa4r d\xc3\xa5 att en talare skall kunna korrekt skriva ned vad \xc3\xa4n denne kan uttala, och korrekt l\xc3\xa4sa upp vad \xc3\xa4n \xc3\xa4r nedskrivet. (I praktiken uppn\xc3\xa5s dock aldrig detta ideal.) Vissa av v\xc3\xa4rldens spr\xc3\xa5k, till exempel finska och turkiska, ligger t\xc3\xa4mligen n\xc3\xa4ra detta ideal, medan andra, som engelska ligger t\xc3\xa4mligen l\xc3\xa5ngt ifr\xc3\xa5n. Vid fastst\xc3\xa4llandet av en skriftstandard (eller en skriftreform) efterstr\xc3\xa4vas en god \xc3\xb6verensst\xc3\xa4mmelse med den fonemiska principen, men skriftspr\xc3\xa5k tenderar att f\xc3\xb6r\xc3\xa4ndra sig l\xc3\xa5ngsammare \xc3\xa4n det talade spr\xc3\xa5ket, vilket inneb\xc3\xa4r att skriften gradvis avl\xc3\xa4gsnar sig fr\xc3\xa5n detta ideal. Detta inneb\xc3\xa4r att ett givet spr\xc3\xa5ks alfabet ofta \xc3\xa4r ett mycket d\xc3\xa5ligt redskap f\xc3\xb6r att skriva ned dess fonem._NEWLINE_\xc3\x84ven om ett fonem \xc3\xa4r en abstraktion, och det i princip skulle fungera att anv\xc3\xa4nda vilken symbol som helst f\xc3\xb6r att representera ett givet fonem, underl\xc3\xa4ttar det f\xc3\xb6r alla anv\xc3\xa4ndare om man anv\xc3\xa4nder liknande symboler f\xc3\xb6r fonem som liknar varandra fonetiskt. Det har d\xc3\xa4rf\xc3\xb6r utvecklats en praxis att \xc3\xa4ven f\xc3\xb6r fonem anv\xc3\xa4nda de symboler, som anv\xc3\xa4nds f\xc3\xb6r att nedskriva spr\xc3\xa5k fonetiskt\xc2\xa0. Dessa symboler, som utg\xc3\xa5r fr\xc3\xa5n det latinska alfabetet, kallas The International Phonetic Alphabet\xc2\xa0 (IPA), Internationella fonetiska alfabetet. F\xc3\xb6r att visa att en s\xc3\xa5dan symbol anv\xc3\xa4nds f\xc3\xb6r att ange fonem, skrivs dessa mellan tv\xc3\xa5 snedstreck /\xc2\xa0/. N\xc3\xa4r samma symboler anv\xc3\xa4nds f\xc3\xb6r att n\xc3\xa4rmare ange uttalet fonetiskt, anv\xc3\xa4nds i st\xc3\xa4llet hakparenteser [\xc2\xa0].\n_START_SECTION_\nFonem, allofoner och homofoner\n_START_PARAGRAPH_\nVilka fonem som finns i ett spr\xc3\xa5k unders\xc3\xb6ks genom att utifr\xc3\xa5n spr\xc3\xa5kliga data (till exempel i form av fonetiska transkriptioner av talat spr\xc3\xa5k) dra slutsatser om vilka spr\xc3\xa5kljud som spr\xc3\xa5ket i fr\xc3\xa5ga har, och vilka av dessa som \xc3\xa4r betydelseskiljande. Vanligen finns det en v\xc3\xa4sentligt mycket st\xc3\xb6rre upps\xc3\xa4ttning av spr\xc3\xa5kljud, kallade foner, \xc3\xa4n vad det finns fonem. Det vill s\xc3\xa4ga att varje fonem har vanligtvis ett flertal uttalsvarianter, s\xc3\xa5 kallade allofoner. F\xc3\xb6r att avg\xc3\xb6ra vilka allofoner som skall f\xc3\xb6ras till samma fonem, m\xc3\xa5ste man fastst\xc3\xa4lla varje spr\xc3\xa5kljuds distribution, det vill s\xc3\xa4ga i vilka spr\xc3\xa5kliga sammanhang fonem kan f\xc3\xb6rekomma, till exempel endast sist i en stavelse (som / \xc5\x8b / i svenska), endast efter / s / (som [ p ], [ t ], [ k ] i svenska) med mera. Dessutom kr\xc3\xa4vs en relativt stor fonetisk \xc3\xb6verensst\xc3\xa4mmelse mellan spr\xc3\xa5kljuden._NEWLINE_Ett mycket viktigt redskap i processen \xc3\xa4r identifierandet av s\xc3\xa5 kallade minimala par. Ett minimalt par \xc3\xa4r ett par av ord fr\xc3\xa5n samma spr\xc3\xa5k som enbart skiljer sig \xc3\xa5t p\xc3\xa5 ett enda ljud. Om dessa tv\xc3\xa5 varianter av en modersm\xc3\xa5lstalare anses ha olika betydelse eller funktion, visar detta p\xc3\xa5 att de tv\xc3\xa5 ljuden ifr\xc3\xa5ga \xc3\xa4r betydelseskiljande, det vill s\xc3\xa4ga \xc3\xa4r fonem. Om de tv\xc3\xa5 orden inte skiljer sig \xc3\xa5t betydelsem\xc3\xa4ssigt, \xc3\xa4r ljuden uttalsvarianter, allofoner av ett och samma fonem.'