b'\n_START_ARTICLE_\nImperativ\n_START_SECTION_\nPersonb\xc3\xb6jning\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\xa4ldre svenska texter kan man st\xc3\xb6ta p\xc3\xa5 personb\xc3\xb6jningssuffix ocks\xc3\xa5 p\xc3\xa5 imperativen. Suffixet -om markerade f\xc3\xb6rsta person plural, det vill s\xc3\xa4ga att uppmaningen riktade sig till en grupp individer i vilken talaren inkluderade sig sj\xc3\xa4lv. Former som sjungom och v\xc3\xa4ntom betydde allts\xc3\xa5 vad som i dag kan uttryckas som \xe2\x80\x99L\xc3\xa5t oss sjunga!\xe2\x80\x99 respektive \xe2\x80\x99L\xc3\xa5t oss v\xc3\xa4nta!\xe2\x80\x99. \xc3\x84ndelsen -en var livskraftig l\xc3\xa4ngre och markerade andra person plural, det vill s\xc3\xa4ga en uppmaning till flera individer, d\xc3\xa4r talaren inte inkluderade sig sj\xc3\xa4lv bland de uppmanade. H\xc3\xa4r anv\xc3\xa4nds i dag samma form som f\xc3\xb6r singul\xc3\xa4ra subjekt. Det sammanhang i vilket en imperativfras yttras f\xc3\xa5r nu f\xc3\xb6rt\xc3\xa4lja om uppmaningen riktar sig till en eller flera. I \xc3\xa4nnu \xc3\xa4ldre svenska var \xc3\xa4ndelsen f\xc3\xb6r imperativ andra person plural -er, till exempel sjunger, v\xc3\xa4nter (sjungen och v\xc3\xa4nten var d\xc3\xa4remot presens indikativ-\xc3\xa4ndelser). Detta levde kvar i bibel\xc3\xb6vers\xc3\xa4ttningar till och med 1917 \xc3\xa5rs kyrkobibel.\n_START_SECTION_\nFranska\n_START_PARAGRAPH_\nFranska har tre personb\xc3\xb6jningar f\xc3\xb6r imperativ, andra person singular (du), f\xc3\xb6rsta person plural (vi), andra person plural (ni, anv\xc3\xa4nds \xc3\xa4ven f\xc3\xb6r lite h\xc3\xb6vligare singular).'