b'\n_START_ARTICLE_\nGrundform\n_START_PARAGRAPH_\nGrundform \xc3\xa4r en grammatisk term f\xc3\xb6r ett ord som inte \xc3\xa4r b\xc3\xb6jt. Grundform kan endast finnas hos ord som tillh\xc3\xb6r en b\xc3\xb6jlig ordklass och som d\xc3\xa4rmed har ett paradigm. Grundformen \xc3\xa4r en av paradigmets ordformer. Den kallas ibland "den representerande formen". Den \xc3\xa4r oftast identisk med lexikonformen (lemmat), det vill s\xc3\xa4ga den form som representerar lexemet i en ordbok._NEWLINE_F\xc3\xb6r ord som deklineras \xc3\xa4r grundformen den form som st\xc3\xa5r i nominativ singularis. Om ordet \xc3\xa4r adjektiviskt, det vill s\xc3\xa4ga har genus som b\xc3\xb6jningskategori, st\xc3\xa5r grundformen dessutom i maskulinum. Substantiv och pronomen kan dock ibland ha defekt paradigm och sakna denna form; d\xc3\xa5 tr\xc3\xa4der en b\xc3\xb6jd form in som ers\xc3\xa4ttare. Exempel i svenskan \xc3\xa4r pluralia tantum (ord som endast finns i pluralis), till exempel kl\xc3\xa4der, samt reflexivpronomenet sig._NEWLINE_F\xc3\xb6r verbens vidkommande fungerar infinitiven som grundform. H\xc3\xa4r finns dock undantag. Det finns spr\xc3\xa5k som saknar infinitiv, till exempel bulgariskan. D\xc3\xa5 anv\xc3\xa4nds i st\xc3\xa4llet f\xc3\xb6rsta person singularis presens. Samma form anv\xc3\xa4nds ocks\xc3\xa5 \xe2\x80\x93 trots att infinitiv finnes \xe2\x80\x93 i lexika f\xc3\xb6r vissa andra spr\xc3\xa5k, till exempel latin. I finska lexika har f\xc3\xb6rsta person singularis presens anv\xc3\xa4nts som lemma, men har i moderna ordb\xc3\xb6cker ersatts av f\xc3\xb6rsta infinitivens kortare form.'