b'\n_START_ARTICLE_\nLouis Fran\xc3\xa7ois Armand de Vignerot du Plessis de Richelieu\n_START_SECTION_\nBiografi\n_START_PARAGRAPH_\nRichelieu kom redan som barn till hovet. Han h\xc3\xa4ngav sig h\xc3\xa4r utan hejd \xc3\xa5t galanta \xc3\xa4ventyr, som tv\xc3\xa5 g\xc3\xa5nger bragte honom p\xc3\xa5 Bastiljen; samma \xc3\xb6de r\xc3\xb6nte han 1719 f\xc3\xb6r sin obet\xc3\xa4nksamma delaktighet i Cellamares sammansv\xc3\xa4rjning. \xc3\x85r 1725 s\xc3\xa4ndes han som ambassad\xc3\xb6r till Wien, d\xc3\xa4r han inte utan framg\xc3\xa5ng motarbetade det spanska inflytandet. I Polska tronf\xc3\xb6ljdskriget visade han mycken personlig tapperhet. \xc3\x85terkommen till hovet, kastade han sig med liv och sj\xc3\xa4l in i intrigerna d\xc3\xa4r. Han vann s\xc3\xa5 sm\xc3\xa5ningom kungens f\xc3\xb6rtroende och gjorde sig f\xc3\xb6rtj\xc3\xa4nt av det genom den duglighet han visade som guvern\xc3\xb6r i Languedoc. Genom hertiginnan av Chateauroux, som Richelieu 1742 f\xc3\xb6rhj\xc3\xa4lpte till st\xc3\xa4llningen som erk\xc3\xa4nd kunglig m\xc3\xa4tress, blev han f\xc3\xb6r en tid en av hovets inflytelserikaste personligheter. Han f\xc3\xb6rm\xc3\xa5dde kungen att g\xc3\xa5 i f\xc3\xa4lt mot \xc3\xb6sterrikarna, \xc3\xa5tf\xc3\xb6ljde honom som adjutant och bidrog genom beslutsamhet och dj\xc3\xa4rvhet till segern vid Fontenoy (1745). Bel\xc3\xb6nad f\xc3\xb6r sina f\xc3\xb6rtj\xc3\xa4nster med marskalkstaven (1748), \xc3\xa5terv\xc3\xa4nde han efter fredsslutet till Paris; han sl\xc3\xb6t sig nu till madame de Pompadours parti. _NEWLINE_D\xc3\xa5 kriget med England b\xc3\xb6rjade, lyckades Richelieu genom en dj\xc3\xa4rv kupp s\xc3\xa4tta sig i besittning av \xc3\xb6n Menorca (1756); som bef\xc3\xa4lhavare f\xc3\xb6r den franska arm\xc3\xa9n i Nordtyskland f\xc3\xb6ljande \xc3\xa5r vann han milit\xc3\xa4ra framg\xc3\xa5ngar, men omintetgjorde dem genom det of\xc3\xb6rdelaktiga stillest\xc3\xa5ndet i Kloster-Zeven (1757) och den d\xc3\xa5liga manstukt han uppr\xc3\xa4tth\xc3\xb6ll bland sina trupper; d\xc3\xa5 stillest\xc3\xa5ndet uppsagts, n\xc3\xb6dgades han retirera och avsattes 1758 f\xc3\xb6r att sedan aldrig mera anv\xc3\xa4ndas i f\xc3\xa4lt. Genom de plundringar, som han till\xc3\xa5tit arm\xc3\xa9n i Hannover, hade han f\xc3\xb6rspillt den popularitet segern 1756 f\xc3\xb6rskaffat honom; folket i Paris gav honom \xc3\xb6knamnet "p\xc3\xa8re la maraude". \xc3\x85terstoden av sitt liv delade han mellan sina plikter som guvern\xc3\xb6r i Guyenne och hovlivet. Richelieu var en av de mest utpr\xc3\xa4glade representanterna f\xc3\xb6r 1700-talets Frankrike. Utan sp\xc3\xa5r av moraliska principer, ytlig, l\xc3\xa4ttsinnig och fl\xc3\xa4rdfull, gick han helt och h\xc3\xa5llet upp i hovlivets intriger; hans otaliga k\xc3\xa4rleks\xc3\xa4ventyr, som str\xc3\xa4ckte sig \xc3\xa4nda till hans h\xc3\xb6ga \xc3\xa5lderdom, har utsmyckats av traditionen och blivit ordspr\xc3\xa5k i Frankrike. Som milit\xc3\xa4r visade han inte egentligen duglighet, men en ridderlig dj\xc3\xa4rvhet, som inte s\xc3\xa4llan bel\xc3\xb6nades med framg\xc3\xa5ng. Richelieu var gift tre g\xc3\xa5nger; i sitt andra gifte (med en prinsessa av huset Guise) hade han en son och en dotter, den ber\xc3\xb6mda grevinnan Egmont.'