b'\n_START_ARTICLE_\nHundra jungfrur\n_START_PARAGRAPH_\nHundra jungfrur (franska: Les Cent Vierges) \xc3\xa4r en operett i tre akter med musik av Charles Lecocq och libretto av Clairville, Henri Chivot och Alfred Duru. Den hade premi\xc3\xa4r p\xc3\xa5 Th\xc3\xa9\xc3\xa2tre des Fantaisies-Parisiennes i Bryssel den 16 mars 1872. Handlingen r\xc3\xb6r sig kring den brittiska regeringens anstr\xc3\xa4ngningar att skeppa ut kvinnor till den manliga befolkningen p\xc3\xa5 en avl\xc3\xa4gsen koloni. Tv\xc3\xa5 franska kvinnor hamnar av misstag p\xc3\xa5 skeppet och f\xc3\xb6rf\xc3\xb6ljs av sina m\xc3\xa4n. De fyra franska fripassagerarna hotas av kolonins guvern\xc3\xb6r men efter diverse planer och farsartade f\xc3\xb6rvecklingar slutar allt lyckligt._NEWLINE_Operetten skrevs om m\xc3\xa5nga \xc3\xa5r efter att b\xc3\xa5de f\xc3\xb6rfattarna och komposit\xc3\xb6ren var d\xc3\xb6da, och iscensattes i en version av Albert Willemetz och Andr\xc3\xa9 Mou\xc3\xabzy-\xc3\x89on i Paris 1942 och 1946.\n_START_SECTION_\nHistoria\n_START_PARAGRAPH_\nUnder det andra franska kejsard\xc3\xb6met hade Jacques Offenbach dominerat den komiska operan i Frankrike och Lecocq hade k\xc3\xa4mpat f\xc3\xb6r att uppn\xc3\xa5 ber\xc3\xb6mmelse. Nederlaget i det fransk-tyska kriget 1870 orsakade kejsard\xc3\xb6mets underg\xc3\xa5ng och Offenbach, som var intimt f\xc3\xb6rknippas med det i allm\xc3\xa4nhetens \xc3\xb6gon, blev impopul\xc3\xa4r och gick f\xc3\xb6r en tid i exil. Lecocqs uppg\xc3\xa5ng sammanf\xc3\xb6ll med Offenbachs tillf\xc3\xa4lliga nedg\xc3\xa5ng. F\xc3\xb6re kriget hade hans enda succ\xc3\xa9 varit Teblomman, en treakts op\xc3\xa9ra bouffe fr\xc3\xa5n 1868. Efter att ha flyttat till Bryssel vid krigets utbrott b\xc3\xb6rjade han komponera f\xc3\xb6r Th\xc3\xa9\xc3\xa2tre des Fantaisies-Parisiennes. Hundra jungfrur var det f\xc3\xb6rsta av tre verk som han skrev f\xc3\xb6r den teatern innan han flyttade tillbaka till Paris 1874.\n_START_SECTION_\nPremi\xc3\xa4r\n_START_PARAGRAPH_\nOperetten hade premi\xc3\xa4r p\xc3\xa5 Th\xc3\xa9\xc3\xa2tre des Fantaisies-Parisiennes i Bryssel den 16 mars 1872. En upps\xc3\xa4ttning sattes upp i Paris p\xc3\xa5 Th\xc3\xa9\xc3\xa2tre des Vari\xc3\xa9t\xc3\xa9s den 13 maj 1872. I Bryssel blev operetten en succ\xc3\xa9 fr\xc3\xa5n b\xc3\xb6rjan; upps\xc3\xa4ttningen i Paris var endast en blygsam succ\xc3\xa9 och det var inte f\xc3\xb6rr\xc3\xa4n den fick nypremi\xc3\xa4r 1875 som verket blev popul\xc3\xa4rt hos parispubliken.\n_START_SECTION_\nUpps\xc3\xa4ttningar och \xc3\xb6vers\xc3\xa4ttningar\n_START_PARAGRAPH_\nI oktober 1872 skrev The Musical Standard att Hundra jungfrur hade satts upp i Toulouse, Lyon, Lille, och Le Havre, och skulle inom de kommande m\xc3\xa5naderna s\xc3\xa4ttas upp i Bordeaux, Amiens, Nice, Marseille, Limoges, Grenoble, Alger, Nimes, Troyes, Madrid och Wien. Operetten sattes upp i Italien i maj 1872. I december samma \xc3\xa5r gavs den (p\xc3\xa5 franska) p\xc3\xa5 Olympic Theatre i New York. Brysselupps\xc3\xa4ttningen togs till London i juni 1873 med originalbes\xc3\xa4ttningen med undantag att Pauline Luigini ersatte Gentien som Gabrielle._NEWLINE_Tv\xc3\xa5 engelska \xc3\xb6vers\xc3\xa4ttningar sattes upp i London 1874 med titlarna To the Green Isles Direct och The Island of Bachelors, den senare p\xc3\xa5 Gaiety Theatre med Arthur Cecil som Anatole, Constance Loseby som Gabrielle och Nellie Farren som Eglantine._NEWLINE_Operetten hade nypremi\xc3\xa4r i Paris 1885 i sin originalform. 1942 sattes en ny version upp p\xc3\xa5 Apollo i Paris. Albert Willemetz och Andr\xc3\xa9 Mou\xc3\xabzy-\xc3\x89on, som skrev texten, kortade ned akterna till tv\xc3\xa5, \xc3\xa4ndrade musiknumrens ordning, bytte \xc3\xb6ns brittiska nationalitet till fransk och bytte namn p\xc3\xa5 n\xc3\xa5gra av karakt\xc3\xa4rerna. Handlingen f\xc3\xb6rblev i stora drag densamma, men introducerade en ny karakt\xc3\xa4r, den unge m\xc3\xa5laren Marcel, som \xc3\xa4r f\xc3\xb6r\xc3\xa4lskad i Gabrielle och som slutligen f\xc3\xa5r henne n\xc3\xa4r Anatole best\xc3\xa4mmer att \xc3\xa4ktenskap inte \xc3\xa4r f\xc3\xb6r honom. I denna upps\xc3\xa4ttning sj\xc3\xb6ng Germaine Roger rollen som Gabrielle. Den reviderade versionen hade nypremi\xc3\xa4r i Paris 1946.\n_START_SECTION_\nMottagande\n_START_PARAGRAPH_\nEfter att ha sett upps\xc3\xa4ttningen i Bryssel prisade den engelske musikkritikern i tidskriften The Athenaeum den "melodi\xc3\xb6sa och levande" musiken, och f\xc3\xb6rutsp\xc3\xa5dde succ\xc3\xa9 f\xc3\xb6r verket n\xc3\xa4r den sattes upp i Paris, d\xc3\xa4r det alltid var popul\xc3\xa4rt att driva med engelsm\xc3\xa4nnen. En annan kritiker fr\xc3\xa5n samma tidskrift beskrev musiken i den f\xc3\xb6rsta akten som "liknande Offenbach", men ans\xc3\xa5g att Lecocq \xc3\xa4mnade h\xc3\xb6ja sig mot en mer upph\xc3\xb6jd stil i n\xc3\xa5gra av musiknumren. Han tog som exempel Gabrielles arietta "J\'ai la t\xc3\xaate romanesque", valss\xc3\xa5ngen "Je soupire et maudis le destin", och airen "Je t\'aime". Han noterade \xc3\xa4ven komposit\xc3\xb6rens r\xc3\xa5diga anv\xc3\xa4ndning av den begr\xc3\xa4nsade orkestern som stod honom till buds. Kritikern i The Musical World prisade ocks\xc3\xa5 valss\xc3\xa5ngen och observerade att den var det popul\xc3\xa4raste numret hos publiken. I den f\xc3\xb6rsta volymen av sin Operetta (2015), beskriver Robert Letellier stycket som "v\xc3\xa4ldigt daterad f\xc3\xb6r sin tid: skabr\xc3\xb6sa situationer, scener med \xc3\xb6verdriven burlesk, en fr\xc3\xa5nvaro fr\xc3\xa5n f\xc3\xb6rfining och acceptabla k\xc3\xa4nslor".'