b'\n_START_ARTICLE_\nNicolai Hartmann\n_START_PARAGRAPH_\nNicolai Hartmann, f\xc3\xb6dd 19 februari 1882 i Riga, d\xc3\xb6d 9 oktober 1950 i G\xc3\xb6ttingen, var en balttysk filosof._NEWLINE_Hartmann var i tur och ordning professor vid Marburgs, K\xc3\xb6lns och Berlins universitet. Efter kriget undervisade han i G\xc3\xb6ttingen. Han var l\xc3\xa4rjunge till Hermann Cohen och f\xc3\xb6rst anh\xc3\xa4ngare av nykantianismen. Fr\xc3\xa5n denna tid h\xc3\xa4rleder sig hans arbete Platos Logik des Seins (1909). Hartmann n\xc3\xa4rmade sig senare Edmund Husserls fenomenologi och f\xc3\xb6retr\xc3\xa4dde kunskapsteoretiskt en realistisk st\xc3\xa5ndpunkt, framlagd i boken Grundz\xc3\xbcge einer Metaphysik der Erkenntnis (1921). Delvis fullf\xc3\xb6ljande Max Schelers tankar och st\xc3\xb6dd p\xc3\xa5 aristoteliska l\xc3\xa4ror utgav han i sin Ethik (1926) ett system f\xc3\xb6r den materiala v\xc3\xa4rdeetiken, i avgjord mots\xc3\xa4ttning till Kants formella och imperativistiska etik.'