Виговські - декілька шляхетських родів різного походження, що походять від власників різних частин маєтку Вигів Зауської волості Київського воєводства Великого князівства Литовського, які згадуються в історичних джерелах починаючи з першої половини 16 століття. Протягом 16-19 століть, більшість Виговських належало до категорії околичної шляхти, після 1864 року - до станів міщан, селян і лише кілька родин до дворян. Найвідоміші представники — брати Данило, Іван, Костянтин Євстафійовичі.

Історія  
Н. Яковенко у своїй праці про українську шляхту виводить коріння Виговських від двох родів. Рід Лучичів-Виговських вона виводить від Болсуна (Чорногуба), а роди Федьковичів-Виговських, Ігнатовичів-Виговських та Олешковичів-Виговських від роду Давидовичів-Виговських, які в свою чергу, виводяться нею від роду Ланевичів-Коркошків. Однак, такі генеалогічні конструкції зовсім не відповідають актовим джерелам. 

Першими відомими землевласниками Вигова були брати князі Іван та Лев Федоровичі Полубенські. Їх сестренець, староста житлмирський - Щасний Герцик скаржився королю Сигізмунду І Старому на те, що київські зем'яни і бояри після безпотомної смерті його дядьків позабирали собі їх маєтки, зокрема і Вигів. 

Наступними землевласниками різних земель під Виговом, які з кінця другої чверті 16 століття почали вже вживати прізвище "Виговський" були представники трьох окремих родів - Петровичів, Лучичів, Олешковичів.

Петровичі-Виговські походять від Давида і Федька Петровичів панцерних бояр-слуг Зауської волості Київського повіту Київського воєводства, які до 1540 року стали власниками Петровської землі (сучасні села Велень, Давидки, Купище) у Вигові і несли панцерну службу на київський замок. Десь в 1530-х роках вони скаржилися на пана Федора Єльця за те, що він намагався заволодіти їх отчиною - Виговщиною. Привілеєм короля Сигізмунда ІІ Августа від 10 жовтня 1560 року їх синів - Фалька, Афанасія, Якова, Івана, Ігната Давидовичів та Богдана, Хому, Василя Федьковичів було звільнено від панцерної служби та переведено на службу земську воєнну. В подальшому цей привілей підтверджувався Сигізмундом ІІ Августом 22 вересня 1571 року на прохання Фалька Давидовича і Богдана Федьковича та короля Стефаном Баторієм у 15 лютого 1581 році на прохання Василя Федоровича і Яцка Давидовича Виговських. 

Лучичі-Виговські походять від овруцьких бояр-земян, завського намісника київського воєводи Гришка Лучича та його рідних братів - Івана, Семена, Степана, Кирика, які в 1541 році отримали від короля Сигізмінда І Старого надання до ласки на Скочковську землю у Вигові (сучасне село Вигів) з умовою несення земської служби. В 1546 році Сигізмунд ІІ Август надав їм привілей на Скочковську землю на вічно. Київський воєвода князь Фрідріх Глібович Пронський 10 травня 1554 року розглянув скаргу свого завського намісника Гришка Лучича та його братії на бояр київського повіту Федька Петровича і його синів та Фалька Давидовича і його братів Виговських про завдання кривд і утисків у судеревних землях. Їх діти - Яцко Григорович, Олександр Іванович, Ігнат та Яцко Семеновичі, Гордій та Іван Степановичі Виговські 1 жовтня 1611 року отримали підтвердження батьківських привілеїв від короля Сигізмунда ІІІ Вази. На прохання Івана Виговського король Владислав IV 28 лютого 1633 року підтвердив попередні привілеї Лучичам-Виговським. Після 1838 року, під час доведення представниками роду Петровичів-Виговських свого дворянского походження, з'явилася версія спільного походження родів Лучичів-Виговських та Петровичів-Виговських. Однак, ця версія жодними історичними документами не була підтверджена. Її поява була спричинена лише фактом остаточного затвердження однієї з ліній Лучиців-Виговських у 1838 році в дворянстві Російської імперії, спільне походження з якими спростило б для Петровичів-Виговських затвердження в дворянстві.
 Олешковичі (Александровичі)-Виговські  походять від трьох, відомих на сьогоднішній день, братів Максима, Семена, Григорія Олешковичів - слуг Зауської волості, які володіли Сочівською землею у Вигові (сучасні села Березівка, Боровиця, Дружбівка) та виконували за це невідому службу на київський замок. Цей рід найменш досліджений, оскільки дотичних їх документів майже не збереглося, а Виговські, що жили в 18-19 століттях, не виводили своє походження від них по чоловічій лінії.  

Київський воєвода князь Фридрих Глібович Пронський на прохання господарських бояр з Вигова Гришка Лучича, Фалька Давидовича та Максима Олешковича дав їм та їх поплічникам лист від 4 квітня 1554 року, яким підтвердив що вони зі своїх земель Петровської, Скочковської та Сочівської не повинні служити ніяких інших служб крім служби господарської земської. Цей лист було підтверджено королем Сигізмундом ІІ Августом привілеєм даним у Вільно 11 червня 1561 року.

Частина Виговських ще у 16 столітті згадується в джерелах у якості шляхтичів-слуг, що перебували на службі у великих землевласників, невеличка частина займала посади возних в судових інституціях Київського воєводства. З початком 17 століття ситуація не змінюється. Піднесення роду пов'язано з постаттю гетьмана Війська запорізького Івана Євстафійовича Виговського. В 18 столітті більшість Виговських були дрібними землевласниками, які володіли різними частинами землі навколо Вигова, або в навколишніх маєтках околичної шляхти Овруцького повіту. Невелика кількість представників роду володіла маєтками за межами Овруцького повіту. Саме в 18 столітті масово почали відбуватися процеси обезземелення Виговських, міграції з родового гнізда та перехід їх до категорії шляхтичів-чиншовиків, а в деяких випадках і до селян-кріпаків. В 18 столітті деякі представники Виговських, які жили в Гетьманщині, згадуються як козаки та міщани. На початку 19 століття, велика кількість Виговських була визнана в дворянських правах Російської імперії Волинським, Київським та Подільським дворянськими депутатськими зібраннями, однак, остаточно в дворянстві було затверджено лише декілька сімей. Після 1864 року, ті з Виговських, хто був затверджений в дворянстві лише губернськими дворянськими зібраннями, але не Герольдією, були записані до станів міщан, або селян, виключення становили лише особи, які перебували на військовій службі, або на державній службі.

Конфлікт з київським воєводою 

Як і представники інших родів зауської шляхти, Виговські мали конфлікт з київськими воєводами, які намагалися примусити їх відбувати панцерну службу на київський замок. Так у відповідь на скаргу Фалька Давидовича та Богдана Федьковича Виговських і їхніх братів Сигізмунд ІІ Август 18 липня 1566 року писав до київського воєводи князя Костянтина Острозького, аби він припинив спроби підпорядкувати їх юрисдикції київського замку. Однак, навіть після цього князь Острозький не припинив спроби підпорядкувати їх київському замку. Так 8 березня 1569 року Сигізмунд ІІ Август знову писав лист до київського воєводи, аби він київських зем'ян Фалька Давидовича, Богдана Федьковича, Гришка Олешковича та всю їх братію не примушував до служби боярської путної замкової. Конкретний документ, який поставив крапку в цьому конфлікті невідомий, однак, зважаючи на те, що протягом всього періоду існування Речі Посполитою Виговські користувалися в ній шляхетськими правами, можна дійти висновку, що виговські справу виграли.

Виговські в фіскальних джерелах періоду Речі Посполитої 

Тариф подимного Київського воєводства 3 травня 1631 року 

Panowie Fedorowiczowie, Dawidowiczowie, Ihnatowiczowie-Wyhowscy: z dymow osiadlych szesci po zlotych trzy, z ogrodnika iednego zloty y szeszc groszy polskich, - summa za szesc poborow zlotych dziwietnascie groszy pietnascie. Panowie Jhnat, Hordiey, Andrey Lucziczy Wyhowscy, Iwan, Tymofiey y Alexander Wyhowscy: z dymow szesci po zlotych trzy, a z ogrodnikow dwu po zlotemu y groszy szesc polskich ad rationem do pokazania quitu starego, summa za szesc poborow zlotych dwadziescie dwa groszy pietnascie.

Тариф подимного Овруцького повіту 1634 року

Panowie Wyhowscy Łaryonowiczowie Fedor Adam Samoiel Demian y Ivan Potomkowie brata ych Romana Wyhowskiego zczęsci swych siała Wyhowa Kopiszcz  Dawydkow y Pohorełey Zdymow Trzydziestu siodmiu oddali .... zl 18 gr 15

Тариф подимного Київського воєводства 1640 року

Пани Виговські з сіл Вигова, Давидок, Погорілої, Боровиці 66 дворів

Лінії Виговських 
Петровичі-Виговські після смерті Давида і Федька Петровичів розділилися на дві великі лінії - Давидовичів-Виговських та Федьковичів-Виговських. Давидовичі-Виговські розділилися в 17 столітті на Золотоношенків-Давидовичів-Виговських та Борисенків-Давидовичів-Виговських (в 18 столітті писалися Євстафієнками-Давидовичами-Виговськими). В 19 столітті всі вони фігурують у документах, як Давидовичі-Виговські. Федьковичі в першій чверті 17 століття розділилися на Ларіоновичів-Виговських (нащадки Ларіона Богдановича Виговського, що був сином Богдана Федьковича Виговського), Хомичів-Виговських (в першій половині 17 століття називалися також Ігнатовичами), Васильовичів-Виговських. В кінці 17 століття з Ларіоновичів-Виговських відділилися Вдовиченки-Ларіоновичі-Виговські. Хомичі-Виговські в 17 столітті розділилися на Богданенків-Виговських (від яких у кінці 17 століття відділилися Петренки-Виговські), Бобренків-Виговських, Кириченків-Виговських. В 19 столітті всі вони фігурують у документах, як Хомичі-Виговські.

Лучичі-Виговські початково розділилися на чотири основні лінії, які пішли від братів Гришка, Семена, Степана та Івана Лучичів. В кінці 17 століття існували вже тільки три основні лінії, які змінили придомок "Лучичі" на "Лучиці" (польською "Luczyc"). Перша лінія, найбільш чисельна, походила від Гришка Лучича Виговського, в 18 столітті та на початку 19, її представники користувалися придомком Єженки. Друга лінія походила від Семена Лучича Виговського, в 18 столітті та в першій половині 19 століття її представники часто фігурують з  прізвищем "Погоріловські-Виговські". В самому кінці 17 століття від другої лінії відділилася лінія Силенків-Лучиців-Виговських, яка під кінець 18 століття стала досить чисельною. Третя лінія походить від Степана Лучича Виговського, з кінця 17 століття і до середини 18 століття її представники фігурують в документах з придомком "Копаченки".

Варіанти написання прізвища 
Початково прізвище на староукраїнській мові писалося як "Выговский", або "Выкговский". В 17 столітті додалося написання на польській мові "Wyhowski" та латиною "Wychowski", в 18 столітті, коли актова документація була переважно на польській мові уживалися обидва варіанти. В Російській імперії, через різний переклад з польської прізвище писалося як "Выговский" та "Виговский" чи "Веговский" і як "Выховский" та "Виховский". За часів СРСР та в сучасній Україні можна зустріти такі варіанти прізвища "Виговський", "Вигівський", "Віговський", "Виховський", "Віховський". В країнах, які використовують латинську абетку, можна зустріти такі варіанти як "Wyhowski", "Wychowski", "Wychowsky".

Герб 
На печатках представників родів Лучичів-Виговських та Петровичів-Виговських 16-17 століть містяться різні печатні знаки, однак в кінці 17 століття вони всі уживали печатні знаки з гербом Абданк. В сучасній історичній літературі закріпилося помилкове твердження, що Виговські уживали видозміну гербу Абданк зі срібним полем та двома чорним кроквами. Однак історичні першоджерела це не підтверджують. В привілеї Яна-Казиміра гетьману Іванові Виговському на новий герб міститься знак звичайного гербу Абданк. В справах про дворянське походження Виговських, що велися в Волинському та Київському дворянських депутатських зібраннях, в якості родового герба показаний герб Абданк без будь-яких відмін.

Виговські в геральдично-генеалогічних збірниках 
В 
В першому томі "Малоросийского родословника" В.Л. Модзалевського, подаються генеалогічні дані про родину Гетьмана Івана Виговського та згадується ряд інших представників роду, що жили у 17 столітті.
В першому томі "Малоросийского родословника" В.Л. Модзалевського, подаються генеалогічні дані про родину Гетьмана Івана Виговського та згадується ряд інших представників роду, що жили у 17 столітті. Опис герба Виговських подається в праці В.Л. Модзалевського та В.К. Лукомського "Малороссийский гербовник"

Розселення 
Починаючи від другої половини 16 століття ореол проживання Виговських вже не обмежувався лише родовим маєтком на теренах Київського воєводства, так в цей час вони згадуються на Волині. На початку 17 століття є згадки про Виговських в Московському царстві. В середині 17 століття відділилася гілка, представники якої проживали на етнічно польських землях. В 18 столітті Виговські, окрім різних місцевостей Київського воєводства, жили на Волині, Поділлі, Гетьманщині, в Галичині, в Великому князівстві Литовському. В 19 столітті, Виговські почали активно розселятися по всій території сучасної України, переселятися на території сучасної Російської Федерації, Польщі, Франції, Бельгії, США. В 20 столітті ореол проживання Виговських ще більш розширився.

Релігійна приналежність 
Початково всі Виговські сповідували православ'я. В 17 столітті з'являються перші поодинокі документальні згадки про римо-католиків Виговських. В 18 столітті церква у селі Вигів перейшла з православ'я на греко-католицизм, а з нею і більшість Виговських. В 18 столітті збільшується кількість Виговських, які сповідували римо-католицизм. Після поділу Речі Посполитої та входження її земель до складу Російської імперії, Виговські, що проживали в Вигові та навколишніх селищах залишалися до кінця 30-х років 19 століття греко-католиками, після чого абсолютна більшість перейшла в православ'я і лише одиниці в римо-католицизм. Виговські, які на кінець 18 століття проживали поза межами овруцького повіту і сповідували греко-католицизм до 1800 року здебільшого перейшли на православ'я. Ті з Виговських, хто на кінець 18 століття сповідував римо-католицизм так і залишилися римо-католиками. В 19 столітті кількість католиків Виговських зменшилася, що пов'язано з вимогами законодавства Російської імперії, згідно яких, діти народжені від шлюбів православних з не православними, мали бути православними.

Деякі представники роду 
 Іван Євстафійович (рік народження невідомий — ↑16 березня 1664) — гетьман України; Каспер Несецький стверджував, що мав сина Івана, який одружувався 2 рази; з першою дружиною був батьком Івана, Костянтина та Мар'яни (її чоловік — Йосиф (Юзеф) Жевуський); друга дружина Завадська народила сина Станіслава, який одружився з Єловицькою.
 Данило Євстафійович (рік народження невідомий — ↑30 листопада 1659) — полковник бихівський. Зять Богдана Хмельницького — був одружений з його дочкою Оленою, за іншими даними — Катериною;
 Костянтин Євстафійович (роки народження і смерті невідомі) — турівський і пинський полковник, генеральний обозний (1658), після зречення з гетьманства Івана Виговського перейшов на службу у польську армію у чині полковника. Брав участь у битві під Чудновом на Житомирщині, в якій була розбита московська армія під командуванням воєводи В. Шереметєва. Після розстрілу брата Івана Виговського відмовився від усіх пропонованих йому польською владою державних посад, хелмінський підчаший;
 Федір Кириянович (рік народження невідомий — 1687) український дипломат. За дорученням гетьмана Б. Хмельницького та І. Виговського у складі українських посольств їздив до Москви і Варшави. Після 1664 року — київський войський;
 Василь Григорович (роки народження і смерті невідомі) — український військовий діяч, овруцький полковник (з 1658), учасник національно-визвольної війни під проводом Б. Хмельницького 1648-57 років; 1655-58 роках перебував у татарському полоні, після повернення призначений полковником овруцьким; брав участь у битві з московськими військами під Васильковом, був захоплений у полон, помер у в'язниці;
 Самійло (? — 1659) — бихівський полковник (1659), учасник оборони Старого Бихова від московських військ. Захоплений у полон і повішений.
 Данієль — син Костянтина Євстафійовича, мінський каштелян; раканциський, лаварийський староста (Віленське воєводство), посади отримав «цесією» від Казимира Яна Сапеги 16 червня 1701 року.
 Міхал (?-1717) товариш гусарської хоругви, житомирський мечник.
 Василь Данилович (1672-1729) — житомирський підстароста, житомирський скарбник.
 Міхал (?-1768) — київський земський підсудок, син Василя Даниловича.
 Данило Романович (?-1761) — київський бургграбій, смоленський підчаший.
 Маріанна — мати Леона Гулевича;
 Аполонія (†1751) — дружина старости дорсунського Юзефа Огінського (бл. 1713—1776).
 Виговський Олександр Хомич (1888-1939) - підполковник Армії УНР
 Вигівський Іван Михайлович (нар. 1980) — офіцер Національної поліції України, начальник Головних управлінь Національної поліції у Полтавській области та у місті Києві.

 Юрій (може, Виховський) — підчаший кам'янецький;
 Маріанна — дружина Юзефа Жевуського.

Примітки

Джерела 
 
 Мицик Ю. Іван Виговський // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. — К.: Варта, 1994. — 560 с. — С. 191—236. — ISBN 5-203-01639-9.
 Мицик Ю. А. Виговські  // 
 Сенютович-Бережний В. Рід і родина Виговських. — С. 149—167.
 Niesiecki K. Korona Polska przy Złotey Wolności Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona…  — Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1743. — T. 4. — 820 s. — S. 614. 

 
Українські козацькі роди
Українські шляхетські роди
Шляхта гербу Абданк