(CNN)In response to reports of big banks threatening to withhold campaign funds from Senate Democrats, Sen. Elizabeth Warren last week offered a defiant response: "Bring it on." Warren said she isn't going to slack off on her calls for breaking up banks and other measures to rein in Wall Street. As Hillary Clinton prepares to officially launch her presidential campaign this month, she will need to make a choice about how much to highlight issues relating to economic inequality. Former Maryland Gov. Martin O'Malley, who is also running for the Democratic nomination, is trying to steal Clinton's thunder by talking about the problems of disproportionate wealth. In other words, there are many signs that Democrats are planning to take on the big issue of economic inequality. But in other recent news, the likelihood that New York's Chuck Schumer will replace Harry Reid as leader of the Senate Democrats means the dreams of a more economically leftward party are crashing into political reality. While Schumer has been a very effective Democrat and skilled legislative leader, he is also a Wall Street Democrat who has spent much of his time courting and protecting powerful financial interests who run one of the dominant industries in his state. He is not alone. Even at his most progressive moments, President Barack Obama relied on Wall Street donations for both of his campaigns. Despite all the talk from conservatives about left-wing "socialism" in the White House, the financial community has been willing to open its coffers to Democrats without much concern, even in the 2012 election. Democratic populism can't really work within the current campaign finance system.  The enormous pressures for parties to raise funds in campaigns has for many decades created pressure on Democrats, despite their political base, to court big donors. During the 1980s, California Democrat Tony Coelho, serving as the chairman of the Democratic Congressional Campaign Committee and then as majority whip, made a strong appeal to savings and loans executives before the crash of the industry to catch up to Republicans who had been outflanking them in raising money. The Democrats were, and have continued to, losing their traditional base of campaign support --organized labor -- which had been a central source of campaign muscle since the 1930s, providing money and campaign assistance during campaigns. Without organized labor to serve as their foundation and with the pressure for raising private funds increasing, many Democrats concluded they needed business by their side. Democrats running for president have made the same kind of choices. In 2008, Obama disappointed many supporters upon becoming the first president to abandon the post-Watergate public finance system for campaigns altogether, preferring to raise money himself for the general campaign. While small donors were enormously important to his victories, so too were business and Wall Street executives. At the height of the financial crash, when public sentiment had clearly turned against Wall Street, the administration agreed to a financial regulation bill (Dodd-Frank) that was structured in such a way as to give powerful interests more than enough opportunity to limit the bite over the coming years. Wall Street, with an army of counsel, succeeded in eroding the impact of the legislation. Not only does the acceptance of our campaign finance system limit the policy choices Democrats can make, but it also greatly damages the party's brand name. As The Washington Post reported, the scandal that might bring down New Jersey Democratic Sen. Robert Menendez is the first involving large scale super PAC donations. At the heart of the story is almost $600,000 that physician Salomon Melgen gave to Senate Majority PAC, possibly in exchange for favors. This is not simply some sort of accommodation of Democrats to the corporate system. They don't have much of a choice. Without these funds, they won't be able to compete. In this election cycle, independent campaign donors are causing a huge stir. In conservative circles, the Koch brothers and their allies are throwing around enormous amounts of money to candidates who will support their deregulatory agenda. Individual donors such as Las Vegas gambling magnate Sheldon Adelson are causing ripples every time candidates speak, pressuring them to adjust their agenda. Democrats have found their own magnates for political support, such as Tom Steyer and George Soros. This is why campaign finance reform is so important, Without Congress changing the fundamental dynamics, there won't be much room for populism to thrive. Even if Democrats select someone like a Elizabeth Warren as their candidate or Hillary Clinton decides to move sharply to the left on economic policy, there won't be much room for reform when the time of governance actually starts. The Democratic Party needs Wall Street more than it needs to take a stand against Wall Street. Those are the facts on the ground. If Democrats really want to take on Wall Street and tackle economic inequality, they first have to bring about reform of the campaign finance system. If campaigns were publicly funded or there were more stringent limits on independent expenditures, Wall Street would have much more trouble achieving disproportionate influence. Reform could level the playing field. More often than not, campaign finance reform is an issue that gets sidetracked with little more than some pro forma words of support. A more populist economic agenda that revolved around progressive taxation and substantial public assistance to strengthen the middle class can only work in a different kind of political system. If things stay the same, Democrats can only continue to win elections by turning to their corporate and financial base of support.
Julian Zelizer: Elizabeth Warren was defiant about Wall Street, but Hillary Clinton likely won't be .
Zelizer: The Democrats need Wall Street's campaign donations to be competitive in 2016 .
(CNN) בתגובה לדיווחים על בנקים גדולים המאיימים לעכב כספים לקמפיין מהדמוקרטים בסנאט, הסנאטור אליזבת וורן הציעה בשבוע שעבר תגובה מתריסה: "תביאו את זה". וורן אמרה שהיא לא מתכוונת להרגיע את קריאותיה לפירוק בנקים ואמצעים אחרים כדי לרסן את וול סטריט. בזמן שהילרי קלינטון מתכוננת להשיק רשמית את הקמפיין לנשיאות שלה החודש, היא תצטרך לבחור באיזו מידה להדגיש נושאים הקשורים לאי שוויון כלכלי. מושל מרילנד לשעבר, מרטין או'מאלי, שמתמודד גם הוא על המועמדות הדמוקרטית, מנסה לגנוב את הרעם של קלינטון בכך שהוא מדבר על בעיות העושר חסר הפרופורציות. במילים אחרות, ישנם סימנים רבים לכך שהדמוקרטים מתכננים לקחת על עצמם את הנושא הגדול של אי שוויון כלכלי. אבל בחדשות אחרונות אחרות, הסבירות שצ'אק שומר מניו יורק יחליף את הארי ריד כמנהיג הדמוקרטים בסנאט פירושה שהחלומות של מפלגה שמאלנית יותר מבחינה כלכלית מתרסקים לתוך המציאות הפוליטית. בעוד ששומר היה דמוקרט יעיל מאוד ומנהיג חקיקה מיומן, הוא גם דמוקרט בוול סטריט שבילה חלק ניכר מזמנו בחיזור והגנה על אינטרסים פיננסיים רבי עוצמה המנהלים את אחת התעשיות הדומיננטיות במדינתו. הוא לא לבד. אפילו ברגעים המתקדמים ביותר שלו, הנשיא ברק אובמה הסתמך על תרומות מוול סטריט עבור שני הקמפיינים שלו. למרות כל הדיבורים של השמרנים על "סוציאליזם" שמאלני בבית הלבן, הקהילה הפיננסית הייתה מוכנה לפתוח את קופתה לדמוקרטים בלי דאגה רבה, אפילו בבחירות 2012. פופוליזם דמוקרטי לא באמת יכול לעבוד במסגרת מערכת מימון הקמפיין הנוכחית. הלחצים העצומים על מפלגות לגייס כספים בקמפיינים יצרו במשך עשורים רבים לחץ על הדמוקרטים, למרות הבסיס הפוליטי שלהם, לחזר אחרי תורמים גדולים. במהלך שנות ה-80, הדמוקרט מקליפורניה טוני קואלו, שכיהן כיו"ר ועדת הקמפיין של הקונגרס הדמוקרטי ולאחר מכן כשוט הרוב, פנה חזק למנהלי החיסכון וההלוואות לפני התרסקות התעשייה כדי להדביק את הרפובליקנים שעקפו אותם. בגיוס כסף. הדמוקרטים איבדו והמשיכו לאבד את הבסיס המסורתי של תמיכת הקמפיין - עבודה מאורגנת - שהיה מקור מרכזי לשריר הקמפיין מאז שנות ה-30, סיפק כסף וסיוע בקמפיין במהלך הקמפיינים. ללא עבודה מאורגנת שתשמש להם כבסיס ועם הגדלת הלחץ לגיוס כספים פרטיים, דמוקרטים רבים הגיעו למסקנה שהם צריכים עסקים לצידם. דמוקרטים המתמודדים לנשיאות עשו את אותו סוג של בחירות. ב-2008, אובמה איכזב תומכים רבים כשהיה לנשיא הראשון שנטש את מערכת הכספים הציבוריים שלאחר ווטרגייט לקמפיינים, והעדיף לגייס כסף בעצמו לקמפיין הכללי. בעוד שתורמים קטנים היו חשובים מאוד לניצחונותיו, כך גם היו מנהלי עסקים ווול סטריט. בשיא ההתרסקות הפיננסית, כאשר רגשות הציבור פנו בבירור נגד וול סטריט, הממשל הסכים להצעת חוק רגולציה פיננסית (דוד-פרנק) שנבנתה בצורה כזו שנתנה לאינטרסים חזקים די והותר הזדמנות להגביל את לנשוך במהלך השנים הקרובות. וול סטריט, עם צבא של יועצים, הצליחה לשחוק את השפעת החקיקה. לא רק שהקבלה של מערכת מימון הקמפיין שלנו מגבילה את בחירות המדיניות שהדמוקרטים יכולים לעשות, אלא שהיא גם פוגעת מאוד בשם המותג של המפלגה. כפי שדיווח הוושינגטון פוסט, השערורייה שעלולה להפיל את הסנאטור הדמוקרטי מניו ג'רזי רוברט מננדס היא הראשונה הכוללת תרומות סופר PAC בקנה מידה גדול. בלב הסיפור עומדים כמעט 600,000 דולר שהרופא סלומון מלגן נתן ל-PAC רוב הסנאט, אולי בתמורה לטובות הנאה. זה לא סתם סוג של התאמות של הדמוקרטים למערכת הארגונית. אין להם הרבה ברירה. בלי הכספים האלה, הם לא יוכלו להתחרות. במחזור הבחירות הזה, תורמי קמפיין עצמאיים מעוררים סערה גדולה. בחוגים שמרניים, האחים קוך ובני בריתם זורקים סכומי כסף אדירים למועמדים שיתמכו באג'נדה הרגולטורית שלהם. תורמים בודדים כמו איל ההימורים של לאס וגאס שלדון אדלסון גורמים לאדוות בכל פעם שמועמדים מדברים, ולוחצים עליהם להתאים את סדר היום שלהם. הדמוקרטים מצאו איילים משלהם לתמיכה פוליטית, כמו טום שטייר וג'ורג' סורוס. זו הסיבה שהרפורמה במימון הקמפיין היא כל כך חשובה, בלי שהקונגרס ישנה את הדינמיקה הבסיסית, לא יהיה הרבה מקום לפופוליזם לשגשג. גם אם הדמוקרטים יבחרו במישהי כמו אליזבת וורן כמועמדת שלהם או הילרי קלינטון תחליט לנוע בחדות שמאלה במדיניות כלכלית, לא יהיה הרבה מקום לרפורמה כשזמן הממשל יתחיל בפועל. המפלגה הדמוקרטית זקוקה לוול סטריט יותר משהיא צריכה לנקוט עמדה נגד וול סטריט. אלו העובדות בשטח. אם הדמוקרטים באמת רוצים להתמודד עם וול סטריט ולהתמודד עם אי השוויון הכלכלי, הם צריכים קודם כל להביא לרפורמה במערכת המימון של הקמפיין. אם הקמפיינים היו ממומנים באופן ציבורי או שהיו מגבלות מחמירות יותר על הוצאות עצמאיות, וול סטריט הייתה מתקשה הרבה יותר להשיג השפעה לא מידתית. רפורמה עשויה ליישר את מגרש המשחקים. לעתים קרובות יותר מאשר לא, הרפורמה במימון מסע הפרסום היא סוגיה שיוצאת מהצד עם מעט יותר מכמה מילות תמיכה פרופורמה. אג'נדה כלכלית פופוליסטית יותר שנסובה סביב מיסוי פרוגרסיבי וסיוע ציבורי משמעותי לחיזוק מעמד הביניים יכולה לעבוד רק במערכת פוליטית מסוג אחר. אם הדברים יישארו כפי שהם, הדמוקרטים יכולים להמשיך לנצח בבחירות רק על ידי פנייה לבסיס התמיכה הארגוני והפיננסי שלהם.
ג'וליאן זליזר: אליזבת וורן התריסה לגבי וול סטריט, אבל הילרי קלינטון כנראה לא תהיה.
זליזר: הדמוקרטים זקוקים לתרומות לקמפיין של וול סטריט כדי להיות תחרותיים ב-2016.