(CNN)If I had to describe the U.S.-Iranian relationship in one word it would be "overmatched." We're playing checkers on the Middle East game board and Tehran's playing three-dimensional chess. Iran has no problem reconciling its bad and contradictory behavior while we twist ourselves into knots over our tough choices, all the while convincing ourselves that America's policy on the nuclear issue is on the right track. Iran isn't 10 feet tall in this region, but by making the nuclear issue the be-all and end-all that is supposed to reduce Iran's power, the United States is only making Tehran taller. Consider the following: . The U.S.-Iranian relationship is not symmetrical. It's not as if we both are doing terrible things and are looking for a fair and equitable compromise to stop our respective bad behaviors. Iran is about to try a U.S. citizen and Washington Post reporter and we have made a judgment that even while we protest, we will keep the nuclear issue separated not just from this case but from Iran's serial abuse of human rights, including  the behavior of its Shia militias in Iraq. I can only hope there is a carefully orchestrated behind-the-scenes plan to have Iran release Jason Rezaian. If not, we're legitimizing a bad regime and compromising U.S. values and interests  in the process by not ensuring that all Americans being held by Iran come out as part of the nuclear deal. America is alienating some of our closest allies because of the Iran deal, and Iran is picking up new ones and bolstering relations with old ones who are growing more dependent because they see Iran's power rising. Our friends aren't perfect, particularly the Saudis and even the Israelis. But we need them precisely because Iran is rising. Sadly, the administration is sending signals that cutting a deal on the nuclear issue takes precedence over their priorities. In the meantime, Iran's allies, Bashar al-Assad's Syria, Hezbollah and now the Houthis -- not proxies, but instruments of convenience -- see what's happening and are willing to play and cooperate even more in the Iranian game. The Russians, too, realize that the nuclear issue gives them cover to sell sophisticated missile defense systems and soon to export even more to gain influence and hard currency. We're  losing friends; Iran is gaining them. And in one of the cruelest ironies, Iran's way back into the global economy is as a result of the very issue that made it such a pariah: the nuclear issue. As the Arab world melts down and lacks a traditional epicenter of strength and power, (Egypt, Iraq, Syria), Iran is rising. The argument here is not that Iran is taking over the Middle East. But in its zone of influence, a zone critical to the United States -- Syria, Iraq, the Gulf, Yemen, Lebanon -- it is expanding its influence, not contracting. Washington doesn't play this kind of game well. It is tripping all over itself trying to figure out how to combat ISIS in Syria and yet not empower al-Assad (no answer), how to combat ISIS in Iraq without favoring the Shia-dominated government and alienating Iraqi Sunnis (no answer)and how to backstop the Saudis in Yemen without enabling them to make matters worse through their airstrikes (no answer). Iran has a much easier time managing contradictions. Indeed, it can use the threat of ISIS to keep the Americans away from weakening their ally al-Assad as well as expand its influence in Iraq under the guise of fighting a battle of mutual interest. Battle group naval assets to the Gulf of Aden notwithstanding, the United States is being outfoxed, not outgunned. Don't expect U.S. ships to stop those of Iran. As State Department spokesperson Marie Harf said, "There are reports about these U.S. ships that have been moved and I want to be very clear just so that no one has the wrong impression. They are not there to intercept Iranian ships. The purpose of moving them is only to ensure that the shipping lanes remain open and safe. I think there was some misreporting and confusion on this. I just want to be very clear that the purpose is not to do anything in terms of those Iranian ships." It clearly makes sense to try to use diplomacy as a way to constrain Iran's nuclear program. But we should have no illusions about two things. First, we won't end Teheran's nuclear weapons pretensions, and two, we are and will be enabling its rise in the region because of this nuclear diplomacy, not constraining it.  One of the reasons the United States won't strike al-Assad is for fear of emboldening ISIS, but the other is that we don't want a proxy war with Iran in Syria. As the Russians have made clear in their recent S-300 deal, the nuclear negotiations are only making Iran a more acceptable business partner. And the real fruits of the diplomacy haven't even begun yet. Sanctions relief will make the mullahs more secure and give them the resources to buck up, not tamp down, their regional aspirations. We've made our bed, apparently, and now are going to have to find a way to sleep. A nuclear deal will avert a crisis over the nuclear issue for now. But unless it really does change Iran's behavior, we've only bought ourselves a bigger one down the road.
Miller: While the U.S. entangles itself in the nuclear negotiations, Iran is gaining a freer hand to assert its regional influence .
He says United States is being outfoxed, not outgunned .
(CNN) אם הייתי צריך לתאר את מערכת היחסים בין ארה"ב לאיראן במילה אחת זה היה "מתואם יתר על המידה". אנחנו משחקים דמקה על לוח המשחקים של המזרח התיכון וטהראן משחקת שחמט תלת מימדי. לאיראן אין בעיה ליישב את התנהגותה הרעה והסותרת בזמן שאנו מתפתלים לקשר עם הבחירות הקשות שלנו, כל הזמן משכנעים את עצמנו שמדיניותה של אמריקה בנושא הגרעין היא בדרך הנכונה. איראן לא גובהה 10 רגל באזור הזה, אבל על ידי הפיכת סוגיית הגרעין לכל דבר שאמור להפחית את כוחה של איראן, ארצות הברית רק גורמת לטהרן לגבוהה יותר. שקול את הדברים הבאים: . היחסים בין ארה"ב לאיראן אינם סימטריים. זה לא כאילו שנינו עושים דברים איומים ומחפשים פשרה הוגנת והוגנת כדי לעצור את ההתנהגויות הרעות שלנו. איראן עומדת לשפוט אזרח אמריקאי וכתב וושינגטון פוסט וקבענו שאפילו בזמן שאנו מוחים, נשאיר את סוגיית הגרעין מופרדת לא רק מהמקרה הזה אלא מההפרה הסדרתית של איראן בזכויות אדם, כולל התנהגותה של איראן. מיליציות שיעיות בעיראק. אני רק יכול לקוות שיש תוכנית מתוזמרת בקפידה מאחורי הקלעים לגרום לאיראן לשחרר את ג'ייסון רזיאן. אם לא, אנחנו נותנים לגיטימציה למשטר גרוע ומתפשרים על הערכים והאינטרסים של ארה"ב בתהליך בכך שאנחנו לא מבטיחים שכל האמריקנים המוחזקים על ידי איראן יצאו כחלק מהסכם הגרעין. אמריקה מתנכרת לכמה מבעלי בריתנו הקרובים ביותר בגלל הסכם איראן, ואיראן קולטת חדשים ומחזקת את היחסים עם ותיקים שהולכים וגדלים תלותיים בגלל שהם רואים את כוחה של איראן עולה. החברים שלנו לא מושלמים, במיוחד הסעודים ואפילו הישראלים. אבל אנחנו צריכים אותם בדיוק בגלל שאיראן עולה. למרבה הצער, הממשל משדר אותות כי כריתת הסכם בנושא הגרעין מקבל עדיפות על סדרי העדיפויות שלהם. בינתיים, בעלות בריתה של איראן, סוריה של בשאר אל-אסד, חיזבאללה ועכשיו החות'ים - לא שלוחים, אלא כלי נוחות - רואים מה קורה ומוכנים לשחק ולשתף פעולה עוד יותר במשחק האיראני. גם הרוסים מבינים שהנושא הגרעיני נותן להם כיסוי למכירת מערכות מתוחכמות להגנה מפני טילים ובקרוב לייצא עוד יותר כדי להשיג השפעה ומטבע קשה. אנחנו מאבדים חברים; איראן מרוויחה אותם. ובאחת האירוניות האכזריות ביותר, הדרך חזרה של איראן לכלכלה העולמית היא כתוצאה מעצם הנושא שהפך אותה לזויה כזו: סוגיית הגרעין. כשהעולם הערבי נמס וחסר מוקד מסורתי של כוח ועוצמה, (מצרים, עיראק, סוריה), איראן עולה. הטענה כאן היא לא שאיראן משתלטת על המזרח התיכון. אבל באזור ההשפעה שלה, אזור קריטי לארצות הברית - סוריה, עיראק, המפרץ, תימן, לבנון - היא מרחיבה את השפעתה, לא מתכווצת. וושינגטון לא משחקת משחק כזה טוב. היא מועדת על עצמה בניסיון להבין איך להילחם בדאעש בסוריה ובכל זאת לא להעצים את אל-אסד (אין תשובה), איך להילחם בדאעש בעיראק מבלי להעדיף את הממשלה הנשלטת על ידי שיעים ולהרחיק את הסונים העיראקים (אין תשובה) כיצד לעצור את הסעודים בתימן מבלי לאפשר להם להחמיר את המצב באמצעות התקיפות האוויריות שלהם (אין תשובה). לאיראן קל הרבה יותר לנהל סתירות. אכן, היא יכולה להשתמש באיום של דאעש כדי להרחיק את האמריקנים מהחלשת בעל בריתם אל-אסד וכן להרחיב את השפעתו בעיראק במסווה של מאבק של אינטרסים הדדיים. למרות הנכסים הימיים של קבוצת הקרב למפרץ עדן, ארצות הברית מורחקת, לא יוצאת מנשקה. אל תצפה שספינות אמריקאיות יעצרו את אלו של איראן. כפי שאמרה דוברת מחלקת המדינה, מארי הארף, "יש דיווחים על ספינות אמריקאיות אלו שהועברו ואני רוצה להיות מאוד ברור רק כדי שלאף אחד לא יהיה רושם מוטעה. הם לא שם כדי ליירט ספינות איראניות. מטרת המעבר. הם רק כדי להבטיח שנתיבי השיט יישארו פתוחים ובטוחים. אני חושב שהיה קצת דיווח מוטעה ובלבול בעניין הזה. אני רק רוצה להיות ברור מאוד שהמטרה היא לא לעשות שום דבר במונחים של אותן ספינות איראניות". ברור שזה הגיוני לנסות להשתמש בדיפלומטיה כדרך להגביל את תוכנית הגרעין של איראן. אבל לא אמורות להיות לנו אשליות לגבי שני דברים. ראשית, לא נסיים את יומרות הנשק הגרעיני של טהרן, ושניים, אנחנו ונאפשר את עלייתה באזור בגלל הדיפלומטיה הגרעינית הזו, לא מגבילה אותה. אחת הסיבות לכך שארצות הברית לא תתקוף את אל-אסד היא מחשש להעצמת דאעש, אבל השנייה היא שאנחנו לא רוצים מלחמת פרוקסי עם איראן בסוריה. כפי שהרוסים הבהירו בהסכם ה-S-300 האחרון שלהם, המשא ומתן הגרעיני רק הופך את איראן לשותפה עסקית מקובלת יותר. והפירות האמיתיים של הדיפלומטיה אפילו עוד לא התחילו. הקלות בסנקציות יהפכו את המולות לבטוחות יותר ותעניק להן את המשאבים לתמוך בשאיפותיהם האזוריות, לא לבלום אותן. סידרנו את המיטה שלנו, כנראה, ועכשיו נצטרך למצוא דרך לישון. הסכם גרעין ימנע משבר בסוגיית הגרעין לעת עתה. אבל אלא אם זה באמת ישנה את ההתנהגות של איראן, קנינו לעצמנו אחד גדול יותר בהמשך הדרך.
מילר: בעוד ארה"ב מסתבכת במשא ומתן על הגרעין, איראן משיגה יד חופשית יותר להביע את השפעתה האזורית.
לדבריו, ארצות הברית מורחקת, לא יוצאת מכלל נשק.