MaiquetIa, Venezuela: it's a long way from Bundoran — and a long way from the Belfast homes of Paddy Barnes and Michael Conlan. The pair mischievously claimed that Donegal's seaside town was their destination of choice for a post-Olympic break following their respective bronze medal wins at London 2012, but they have certainly travelled far and wide during the current Olympiad. Barnes may have already been well known in Ireland prior to their achievements in London, but taking up his part in a charming double act with Conlan only endeared him further to a nation that unfortunately only flirts with the amateur version of the sport every four years before medallists appear on homecoming flights. Conlan (leff) lands a right jab on Matthew Martin during his bantamweight bout in Glasgow in 2014 . The reality of making that happen is far more complex, of course, and the efforts of Barnes and Conlan to make it to Rio 2016 are unprecedented. On Saturday night, the Belfast boys are potentially both one win away from qualifying for next summer's Olympic Games, with Barnes needing to ensure victory while Conlan must do likewise and depend on another result elsewhere. Their mission takes them to Maiquetia, northern Venezuela, where they will take on native opposition, the latest stop on the road-trip that is the World Series of Boxing (WSB) — a part of the convoluted new structure that once was 'amateur' boxing. WSB boxers are part of a franchise team, fighting individually over five three-minute rounds in a pro-style format. Barnes and Conlan box for the Italia Thunder team, but the sights and sounds of Milan and Rome were not what drew them to the competition. In fact, they have fought only three of their six bouts so far in Italy and while most WSB fighters receive payment, the Irish pair signed up with Olympic qualification as their sole motivation. Upon their return to Belfast after Saturday night's fight, they will have covered a distance of over 34,000 miles over the course of their various round trips. That is the equivalent of three trips from Dublin to Melbourne. They will have each fought seven fights in 13 weeks and, as of today, Barnes has boxed 29 rounds in 12 weeks to Conlan's 28. They are burnt out, peeved off and ready for rest — but only once their mission is complete Saturday night. Barnes is one victory away from qualifying for 2016 summer games in Rio . 'I just feel tired, I'm sick of it,' laments a worn-out Barnes, who is an undefeated 6-0. 'To fight every fortnight, travelling around the world, it's doing my head clean in. I'll be glad to get out of it. Hopefully I qualify and some good will have come from it. 'I was flying to Kazakhstan and I felt like crying on the plane, I felt like pulling out. I was very, very close. I think I was in Heathrow and I was going to get a plane back to Belfast. 'If I didn't qualify for the Olympics through this WSB, I'd have nothing to do with it. I've been training from November right through and then I'd need to go to the Europeans [Games] in June — I couldn't do that, like. I physically couldn't do that, it'd be impossible.' In addition to hand injuries, which have severely limited his training, Barnes has another battle he must overcome as he bids to become the first Irish boxer ever to reach a third Olympic Games. 'I hate flying, I just hate it, it depresses me even thinking about it. I can't even sleep, I'm that scared. I can't sleep, can't watch films, can't read books, I'm just too panicky, too nervous. 'I'll not even be able to drink water, never mind a beer to relax, because I'll be making weight.' If he sounds like a touch grouchy, it is understandable. While their fixture list has included destinations as culturally and geographically diverse as Guba in Azerbaijan, Palermo, Poland's Konin, Almaty in Kazakhstan, Rome, Milan and now Maiquetia, the two-time Olympic medallist explains that they do not get to soak up the glamorous aspects of the cities. 'Far from it,' says Barnes. 'You go away and you have to go to the worst areas, there's nothing extravagant about it. It's not five star — it's one-and-a-half star. 'You can't really see too much because we're only there for a short period of time and when we get there we're training to make the weight… We're home the next day [after the fight] in the early hours. So we're more or less in and out.' Michael Conlan (left) and Paddy Barnes sport their bronze medals following their success at London 2012 . Adding to Barnes' stress is his constant struggle to make the 49kg light-flyweight limit. The 28-year-old has been boxing in the same weight division for 12 years and tales of his notoriously cranky pre-weigh-in demeanour are common, with Conlan witnessing the battle first hand as his regular room-mate. 'It does make it easier because we're mates outside boxing,' says Barnes of the benefits of being signed up to the same team as his pugilist pal. 'We're travelling together and fighting together so it is good, I'd rather that then going away on my own because I think I'd pack it in. It's too much of a strain. 'But when we're away, I barely talk to him because he knows I'm making weight!' Conlan, the laidback member of the double act, takes a far more carefree approach to travel. 'Getting on a plane doesn't bother me, if you're going to die on a plane, you're going to die,' laughs Conlan. 'A lot of the flights I try and sleep through so I'll be waking up in their [local] time.' The 23-year-old recently became a father, with his young daughter just four weeks old, while Barnes is also a father to a daughter of 11 months. The pair have also stayed neck and neck in terms of international achievements since Conlan emerged on the senior scene in 2011 and the younger member of the duo is also appreciative of his friend's presence on WSB duty. 'It's good for both of us because I know when I'm training with him, we're both training hard and pushing each other,' says Conlan. 'Everything we've done up until this WSB since 2012 has been the exact same — Olympic bronze, European silver, Commonwealth gold. The fact that this WSB has messed me up a bit is a bit unfortunate but we're still going well,' adds Conlan, who is in qualification limbo after two disputed 'away' points decisions, increasing the temptation to turn pro . 'Winning [tonight] isn't going to be a problem, I'm just waiting on other results. It's a bit of a sickener, but it has to be done at the end of the day. I have to get in there and do what I have to do and win, do my part of the job.' 'I'll try not to make any dramatic decisions after the fight if it goes against me, but I have a sharp tongue at times and say stupid things,' says Conlan. 'Hopefully it all works out. If it's meant to be, it's meant to be.' For Barnes, he maintains: 'The Olympic Games is what it's all about, it's every amateur boxer's dream and if I qualify, I'll be honoured to say I qualified for my third Olympic Games.'
Paddy Barnes and Michael Conlan are competing in Maiquetia, northern Venezuela on Saturday night .
The duo are hoping to qualify for the 2016 games in Rio .
Barnes and Conlan box for the Italia Thunder team .
MaiquetIa, ונצואלה: זה רחוק מבונדוראן - ומרחק רב מבתי בלפסט של פאדי בארנס ומייקל קונלן. השניים טענו בשובבות שעיירת החוף של דונגאל היא יעד הבחירה שלהם לחופשה שלאחר האולימפיאדה בעקבות זכיותיהם במדליית הארד בלונדון 2012, אבל הם בהחלט נסעו למרחקים במהלך האולימפיאדה הנוכחית. בארנס אולי כבר היה מוכר באירלנד לפני הישגיהם בלונדון, אבל השתתפותו במערכה כפולה מקסימה עם קונלן רק חיבבה אותו עוד יותר על אומה שלמרבה הצער רק מפלרטטת עם הגרסה החובבת של הספורט כל ארבע שנים לפני כן. זוכי מדליות מופיעים בטיסות השיבה הביתה. קונלן (לף) מנחית נגיחה ימנית על מת'יו מרטין במהלך קרב המשקל שלו בגלזגו ב-2014. המציאות של לגרום לזה לקרות היא הרבה יותר מורכבת, כמובן, והמאמצים של בארנס וקונלן להגיע לריו 2016 הם חסרי תקדים. במוצאי שבת, שני הבנים של בלפסט רחוקים ניצחון אחד מהעפלה למשחקים האולימפיים בקיץ הבא, כשבארנס צריך להבטיח ניצחון בעוד שקונלן חייב לעשות את אותו הדבר ותלוי בתוצאה אחרת במקום אחר. המשימה שלהם לוקחת אותם למייקטיה, צפון ונצואלה, שם הם יתמודדו עם אופוזיציה ילידית, התחנה האחרונה במסע הכביש שהוא אליפות האגרוף העולמית (WSB) - חלק מהמבנה החדש והמפותל שפעם היה 'חובב' אִגרוּף. מתאגרפי WSB הם חלק מצוות זיכיון, הנלחמים בנפרד על פני חמישה סיבובים של שלוש דקות בפורמט פרו בסגנון. בארנס וקונלן מתאגרפים לנבחרת איטליה ת'אנדר, אבל המראות והקולות של מילאנו ורומא לא היו מה שמשכו אותם לתחרות. למעשה, הם נלחמו רק בשלושה מששת ההתמודדויות שלהם עד כה באיטליה ובעוד שרוב לוחמי ה-WSB מקבלים תשלום, הזוג האירי נרשם עם ההסמכה האולימפית כמוטיבציה היחידה שלהם. עם שובם לבלפסט לאחר הקרב במוצאי שבת, הם יעברו מרחק של למעלה מ-34,000 מיילים במהלך נסיעותיהם הלוך ושוב. זה שווה ערך לשלוש נסיעות מדבלין למלבורן. כל אחד מהם ילחם שבעה קרבות ב-13 שבועות, ונכון להיום, בארנס אגרף 29 סיבובים ב-12 שבועות עד ל-28 של קונלן. הם שרופים, מטומטמים ומוכנים למנוחה - אבל רק ברגע שהמשימה שלהם הושלמה במוצאי שבת. בארנס רחוק ניצחון אחד מההעפלה למשחקי קיץ 2016 בריו. "אני פשוט מרגיש עייף, נמאס לי מזה", מקונן בארנס השחוק, שהוא 6-0 בלתי מנוצח. ״להילחם כל שבועיים, לטייל מסביב לעולם, זה עושה לי את הראש נקי. אני אשמח לצאת מזה. אני מקווה שאהיה כשיר ומשהו טוב ייצא מזה. ״טסתי לקזחסטן והתחשק לי לבכות במטוס, התחשק לי לצאת. הייתי מאוד מאוד קרוב. אני חושב שהייתי בהית'רו והתכוונתי לקחת מטוס חזרה לבלפסט. "אם לא הייתי כשיר לאולימפיאדה דרך ה-WSB הזה, לא היה לי שום קשר לזה. אני מתאמן מנובמבר עד הסוף ואז אצטרך ללכת לאירופה [משחקים] ביוני - לא יכולתי לעשות את זה, כאילו. פיזית לא יכולתי לעשות את זה, זה יהיה בלתי אפשרי״. בנוסף לפציעות הידיים, שהגבילו מאוד את האימונים שלו, לבארנס יש קרב נוסף שעליו להתגבר כשהוא מנסה להפוך למתאגרף האירי הראשון אי פעם שמגיע למשחקים אולימפיים שלישיים. ״אני שונא לטוס, אני פשוט שונא את זה, זה מדכא אותי אפילו לחשוב על זה. אני אפילו לא יכול לישון, אני כל כך מפחד. אני לא יכול לישון, לא יכול לראות סרטים, לא יכול לקרוא ספרים, אני פשוט בפאניקה, עצבני מדי. "אני אפילו לא אוכל לשתות מים, לא משנה בירה כדי להירגע, כי אני אשמין." אם הוא נשמע כמו מגע עצבני, זה מובן. בעוד שרשימת המשחקים שלהם כללה יעדים מגוונים מבחינה תרבותית וגיאוגרפית כמו גובה באזרבייג'ן, פאלרמו, קונין הפולנית, אלמטי בקזחסטן, רומא, מילאנו ועכשיו מייקטיה, המדליסט האולימפי פעמיים מסביר שהם לא זוכים לספוג את הזוהר. היבטים של הערים. ״רחוק מזה,״ אומר בארנס. ״אתה הולך וצריך ללכת לאזורים הכי גרועים, אין בזה שום דבר אקסטרווגנטי. זה לא חמישה כוכבים - זה כוכב אחד וחצי. "אי אפשר באמת לראות יותר מדי כי אנחנו שם רק לפרק זמן קצר וכשאנחנו מגיעים לשם אנחנו מתאמנים להעלות את המשקל... אנחנו בבית למחרת [אחרי הקרב] מוקדם שעה (ות. אז אנחנו פחות או יותר נכנסים ויוצאים״. מייקל קונלן (משמאל) ופדי בארנס מנסים את מדליות הארד שלהם בעקבות הצלחתם בלונדון 2012. מה שמוסיף ללחץ של בארנס הוא המאבק המתמיד שלו להגיע למגבלה של 49 ק"ג במשקל קל. השחקן בן ה-28 מתאגרף באותה חטיבת משקל כבר 12 שנים וסיפורים על התנהגותו המסורבלת שלפני השקילה ידועה לשמצה, כשקונלן היה עד לקרב ממקור ראשון כשותפו הקבוע לחדר. "זה כן מקל כי אנחנו חברים מחוץ לאיגרוף", אומר בארנס על היתרונות בלהיות חתום לאותה קבוצה של חברו הפוג'יסט. ״אנחנו נוסעים יחד ונלחמים יחד אז זה טוב, אני מעדיף שאלך אז לבד כי אני חושב שאארוז את זה. זה יותר מדי מאמץ. 'אבל כשאנחנו לא, אני בקושי מדבר איתו כי הוא יודע שאני מעלה משקל!' קונלן, החבר הנינוח במערכה הכפולה, נוקט בגישה הרבה יותר חסרת דאגות לטיולים. 'לעלות על מטוס לא מפריע לי, אם אתה הולך למות במטוס, אתה הולך למות', צוחק קונלן. 'הרבה מהטיסות אני מנסה לישון בהן אז אני אתעורר בזמן [המקומי] שלהן'. בן ה-23 הפך לאחרונה לאב, עם בתו הצעירה רק בת ארבעה שבועות, בעוד בארנס הוא גם אב לבת בת 11 חודשים. הזוג גם נשאר צוואר וצוואר במונחים של הישגים בינלאומיים מאז שקונלן עלה לסצינה הבכירה ב-2011 והחבר הצעיר יותר של הצמד גם מעריך את נוכחותו של חברו בתפקיד WSB. "זה טוב לשנינו כי אני יודע שכשאני מתאמן איתו, שנינו מתאמנים קשה ודוחפים אחד את השני", אומר קונלן. "כל מה שעשינו עד ל-WSB הזה מאז 2012 היה זהה בדיוק - ארד אולימפי, כסף אירופאי, זהב חבר העמים. העובדה שה-WSB הזה קצת בילבל אותי קצת מצערת אבל אנחנו עדיין הולכים טוב', מוסיף קונלן, שנמצא בלימבו של מוקדמות אחרי שתי החלטות שנויות במחלוקת על נקודות 'בחוץ', מה שמגביר את הפיתוי להפוך למקצוען. "הניצחון [הערב] לא תהיה בעיה, אני רק מחכה לתוצאות אחרות. זה קצת מחליא, אבל זה חייב להיעשות בסוף היום. אני צריך להיכנס לשם ולעשות מה שאני צריך לעשות ולנצח, לעשות את החלק שלי בעבודה״. "אני אשתדל לא לקבל החלטות דרמטיות אחרי הקרב אם זה ילך נגדי, אבל יש לי לפעמים לשון חדה ואומר דברים מטופשים", אומר קונלן. ״אני מקווה שהכל יסתדר. אם זה נועד להיות, זה אמור להיות'. עבור בארנס, הוא טוען: 'המשחקים האולימפיים זה מה שזה קשור, זה חלומו של כל מתאגרף חובב ואם אהיה כשיר, יהיה לי הכבוד לומר שהעפלתי למשחקים האולימפיים השלישיים שלי'.
פאדי בארנס ומייקל קונלן מתחרים ב-Maiquetia, צפון ונצואלה במוצאי שבת.
הצמד מקווים להעפיל למשחקי 2016 בריו.
בארנס וקונלן בוקס עבור נבחרת איטליה ת'אנדר.