(CNN)We want our killers to be kind. To walk into court and show remorse, tell us that they are really nice people who only did it because they feared for their lives, or they were temporarily insane. Even though those things may not be true, too often they are accepted as legitimate excuses for murder. Well, Aaron Hernandez, the former New England Patriots tight end and now convicted murderer, made none of those excuses. He walked into court with an air of bravado, his head held high like the $40 million, NFL superstar he was just a couple of years ago. Several times he was even caught winking at his fiancee, Shayanna Jenkins, during the trial. And we didn't like his swagger. Hernandez didn't offer a plausible alibi. He didn't look ashamed or remorseful. He never wept. His own attorney, James Sultan, admitted that Hernandez "witnessed" the killing of Odin Lloyd, "committed by somebody he knew," but said his client did not commit the crime. Even before the guilty verdict came down Wednesday, for many -- at least those covering the trial -- audacity seemed to be the defendant's biggest crime. "The Arrogance of Aaron Hernandez," a New Yorker headline accused. I don't get it. What does it matter that Hernandez was arrogant in court, or walked with too much swagger, or even smiled at his girl? Like it or not, that is who he is. The evidence is what matters. And for once, this time it appears the jury carefully considered the damning mountain of circumstantial evidence against this defendant and came to the right decision: guilty of first-degree murder in the 2013 slaying of Odin Lloyd. Hernandez, 25, was sentenced to life without the possibility of parole. He was also found guilty of unlawful possession of a firearm and unlawful possession of ammunition. It was the right decision. Still, it's hard not to feel sadness over such a senseless waste of life for both Lloyd and now Hernandez, who were once friends. Football was the best thing Hernandez ever had, especially after he father died suddenly after a routine hernia surgery in 2006. Hernandez was 16. After that his life got complicated. At 17, Hernandez went off to the University of Florida and seemed headed for greatness. There he won the John Mackey Award as the nation's best tight end and led the team in receiving during its 2009 Bowl Championship Series win. But off the field, his life was to beginning to unravel. Trouble started: bar fights, reports of marijuana use and failed drug tests. He was even questioned in relation to a shooting after a fight at a Gainesville, Florida, nightclub. By the time he was drafted in 2010 by the New England Patriots, Hernandez had already been labeled a "troubled player." But neither the Patriots nor the NFL has anything to be ashamed of in how they handled the Hernandez case. They did everything right this time. Hours after Hernandez was charged with murder, he was let go from the team. And his coaches didn't spend any time trying to convince the public that their star tight end was a decent, family-loving guy, as the league has done too many times in the past when its players got in trouble. This time justice worked. There's no reason to second-guess what went wrong, to ask "How could a star NFLer be a murderer?" The NFL for the most part does a great job vetting its players, and certainly Hernandez is an anomaly in the league, where despite the ugly headlines, the overwhelming majority of players are upstanding, law-abiding citizens. And Patriots bashers (me included) would be mistaken to try to find fault with the team for drafting Hernandez despite his troubled past. No one really knows what evil lurks in the hearts of others, even those closest to us. Not the mothers whose sons go off and commit schoolyard killing sprees, or wives whose husbands gun down innocent people, and certainly not employers who are mostly concerned about performance on the job. There was no way to predict Hernandez would end up a murderer. He was a guy who had all the talent and opportunity in the world, but he still went wrong. Hernandez himself may have explained it best as he was being taken out of the courtroom: . According to a law enforcement source close to the case, Hernandez told officers escorting him, "'Hey man, I'm going to miss you guys. ... I don't need any luck any more.' He gave you the impression, 'It's kinda like no big deal. ... It is what it is.' "
Roxanne Jones: Jury right to find Hernandez guilty, but the waste of life for player and his victim is tragic .
She says NFL, Patriots knew his troubled past, but could not have predicted his actions, and both handled case well .
(CNN) אנחנו רוצים שהרוצחים שלנו יהיו אדיבים. כדי להיכנס לבית המשפט ולהפגין חרטה, ספר לנו שהם אנשים ממש נחמדים שעשו את זה רק בגלל שחששו לחייהם, או שהם השתגעו זמנית. למרות שהדברים האלה אולי לא נכונים, לעתים קרובות מדי הם מתקבלים כתירוצים לגיטימיים לרצח. ובכן, אהרון הרננדז, הרוצח לשעבר של ניו אינגלנד פטריוטס ורוצח מורשע, לא העלה אף אחד מהתירוצים האלה. הוא נכנס לבית המשפט באווירה של חוצפה, ראשו מורם כמו כוכב ה-NFL ב-40 מיליון דולר שהוא היה רק ​​לפני שנתיים. כמה פעמים הוא אפילו נתפס קורץ לארוסתו, שיאנה ג'נקינס, במהלך המשפט. ולא אהבנו את השטות שלו. הרננדז לא הציע אליבי סביר. הוא לא נראה מבויש או מתחרט. הוא אף פעם לא בכה. עורך הדין שלו, ג'יימס סולטן, הודה שהרננדז "ראה" את הריגתו של אודין לויד, "שבוצע על ידי מישהו שהוא מכיר", אך אמר שמרשו לא ביצע את הפשע. עוד לפני שהכרעת הדין ניתנה ביום רביעי, עבור רבים - לפחות אלה שמסקרים את המשפט - נראתה חוצפה כפשע הגדול ביותר של הנאשם. "היהירות של אהרון הרננדז", הואשם כותרת ניו יורקית. אני לא מבין את זה. מה זה משנה שהרננדז היה שחצן בבית המשפט, או הלך עם יותר מדי סבלנות, או אפילו חייך אל הילדה שלו? תרצה או לא תרצה, זה מי שהוא. הראיות הן מה שחשוב. ולפעם אחת, נראה שהחברה המושבעים שקלה היטב את ההר המחורבן של ראיות נסיבתיות נגד הנאשם הזה והגיעה להחלטה הנכונה: אשם ברצח מדרגה ראשונה ברצח אודין לויד ב-2013. הרננדז, בן 25, נידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי. כמו כן, הוא נמצא אשם בהחזקת נשק שלא כדין ובהחזקת תחמושת שלא כדין. זו הייתה ההחלטה הנכונה. ובכל זאת, קשה שלא לחוש עצב על בזבוז כל כך חסר טעם של חיים גם עבור לויד וגם עכשיו להרננדס, שהיו פעם חברים. כדורגל היה הדבר הכי טוב שהיה להרננדז אי פעם, במיוחד אחרי שאביו מת בפתאומיות לאחר ניתוח בקע שגרתי ב-2006. הרננדז היה בן 16. לאחר מכן חייו הסתבכו. בגיל 17, הרננדז נסע לאוניברסיטת פלורידה ונראה היה שהוא בדרך לגדולה. שם הוא זכה בפרס ג'ון מאקי בתור הטייט אנד הטוב ביותר של האומה והוביל את הקבוצה בזכייה ב-2009 באליפות הכדורים. אבל מחוץ למגרש חייו היו מתחילים להתפרק. התחילו צרות: מריבות בברים, דיווחים על שימוש במריחואנה ובדיקות סמים שנכשלו. הוא אפילו נחקר ביחס לירי לאחר קטטה במועדון לילה בגיינסוויל, פלורידה. בזמן שנבחר בדראפט ב-2010 על ידי ניו אינגלנד פטריוטס, הרננדז כבר סומן כ"שחקן בעייתיים". אבל לא לפטריוטס ולא ל-NFL אין במה להתבייש איך הם טיפלו בתיק הרננדז. הם עשו הכל נכון הפעם. שעות לאחר שהרננדז הואשם ברצח, הוא שוחרר מהצוות. והמאמנים שלו לא השקיעו זמן בניסיון לשכנע את הציבור שהטיוט אנד של הכוכב שלהם הוא בחור הגון ואוהב משפחה, כפי שהליגה עשתה יותר מדי פעמים בעבר כששחקניה הסתבכו בצרות. הפעם הצדק עבד. אין סיבה לנחש מה השתבש, לשאול "איך יכול להיות כוכב NFLer רוצח?" ה-NFL על פי רוב עושה עבודה מצוינת בבדיקת השחקנים שלה, ובהחלט הרננדז הוא חריג בליגה, שבה למרות הכותרות המכוערות, הרוב המכריע של השחקנים הם אזרחים עמידים ושומרי חוק. ושחקני הפטריוטס (כולל אותי) יטעו כשינסו למצוא פגם בקבוצה על כך שהרכב את הרננדס למרות עברו הבעייתי. אף אחד לא באמת יודע איזה רוע אורב בלבם של אחרים, אפילו הקרובים לנו ביותר. לא האמהות שבניהן יוצאים לדרך ומבצעים מסעות רצח בחצר בית הספר, או נשים שבעליהן יורים אנשים חפים מפשע, ובוודאי לא מעסיקים שמודאגים בעיקר מהביצועים בעבודה. לא הייתה דרך לחזות שהרננדז בסופו של דבר יהיה רוצח. הוא היה בחור שהיה לו את כל הכישרון וההזדמנויות שבעולם, אבל הוא עדיין טעה. הרננדז עצמו אולי הסביר זאת בצורה הטובה ביותר כשהוצא מאולם בית המשפט: . לדברי מקור אכיפת חוק המקורב למקרה, הרננדז אמר לשוטרים שליוו אותו, "'היי בנאדם, אני אתגעגע אליכם... אני לא צריך יותר מזל'. הוא נתן לך את הרושם, 'זה די כמו לא עניין גדול... זה מה שזה'. "
רוקסן ג'ונס: חבר המושבעים נכון למצוא את הרננדס אשם, אבל בזבוז החיים של השחקן והקורבן שלו הוא טרגי.
היא אומרת ש-NFL, פטריוטס הכירו את עברו הבעייתי, אבל לא יכלו לחזות את מעשיו, ושניהם טיפלו היטב בתיק.