Aden, Yemen (CNN)It didn't look like much, but we'd been told it was typical of the kind of craft ferrying the route between Djibouti and Aden. Better, everyone advised, to be low key, even if low key meant faded lights and three water pumps chugging at all times. The wooden vessel was called Mecca — after the holy city. We were told we'd be at the port in Aden by the next morning, but as the hours ticked by it soon became apparent that that was wildly optimistic. Morning came and we were still only halfway there. We'd been given a secure route, charted for us by the Djiboutian Coast Guard. It meant hugging the coastline, trying to stay as much as possible out of the deeper water in the middle of the Gulf of Aden where the world's navies seemed to be squaring off. It was almost double the distance of the direct route. Add to that a strong current -- and stomach-churning seas -- and it felt like we would spend an eternity on board. After our second sunset, we were finally close enough for my phone to ping with a Yemeni welcome message. However, we couldn't risk arriving at night; even getting too close to shore would risk being mistaken for a re-supply vessel and potentially taking a Saudi hit. The captain slowed the boat to a crawl so the remaining miles would stretch until daybreak. Finally, morning came. It was time to go into town to see what life was like for the people of Aden. We weren't really sure what to expect but we did know we couldn't stay for long. From the moment we stepped through the gates of the port, we were met by noise and desperation, shoving and shouting. "Where are you going?" "I'll pay, I'll pay" "Are you here to take the Americans?" I shouted back that we'd return soon. We had just five hours on the ground and we needed to visit the hospital, the shuttered markets, the frontlines. There was so much we needed to see. The crowds clustered around our camera lens, asking "Why?" "Why is this happening?" "Why hasn't it stopped?" It felt like no time had passed before we were told we had to go. The shelling had begun. We'd been hearing pops of sniper fire all day but now we could hear rounds of automatic weapons and they were getting louder. As we arrived back at port, we found we weren't leaving alone. After waiting at port, praying a passing ship would dock, ours had become an unexpected lifeline for some of the families caught in the fighting. The Harbor-Master asked if we could take 60 refugees. It didn't feel like the answer could be anything but yes. What we didn't realize until it was too late was that the refugees were being charged $300  a person: An "exit fee." Those who didn't have the money were pushed back behind the wrought iron gates of the port. Those that did shared our day-and-a-half trip home. As the shores of Djibouti grew closer, you could see the uncertainty begin to take over. Many of them had come from comfortable lives, before the war shattered them. They had left homes that once hummed with air conditioners and televisions. Would the camps have TVs, they asked. No, they wouldn't, I said. What I didn't say was that they'd be lucky to have electricity. But woven amid the uncertainty was the relief of escape. Some of the refugees took over our ship's galley -- the kitchen. They'd found a former chef amongst their number who commandeered the store cupboard, sending out a pick and mix of heaped trays. We got tuna spaghetti and more Turkish coffee than our cameraman Byron could possibly drink. Because we'd brought refugees back with us, we were asked by the Djibouti Coast Guard to dock in the country's north, in Obok, so they could be given the proper status while they wait to see what happens back home. The immigration officials were -- understandably -- a little bemused by our presence amongst a boatload of people fleeing Yemen, but to their credit they decided the important thing was that these families were now safe. From there Djibouti Port was just a few hours away, hours that stretched into infinity for the families ringing my phone to check that their loved ones had made it into harbor. Over the last few hours, people had shyly come up to ask if they could borrow our phone to tell their families they were safe. Now a deluge of anxious parents, siblings and partners flooded my ear, asking how it could possibly be that we weren't yet on dry land. But eventually we were, and as we watched the Djiboutian officials unload what remained of people's belongings onto shore, it was a reminder that these were the lucky ones. Thousands more are still waiting back in Yemen, hoping they too will reach a safe port.
CNN's Nima Elbagir describes the boat journey from Djbouti to Aden .
Vessel returned with 60 refugees desperate to flee fighting in Yemen .
עדן, תימן (CNN) זה לא נראה כמו הרבה, אבל אמרו לנו שזה אופייני לסוג כלי השיט שמעבירים את המסלול בין ג'יבוטי לעדן. מוטב, כולם יעצו, להיות נמוכים, גם אם מפתח נמוך פירושו אורות דהויים ושלוש משאבות מים שמנקרות כל הזמן. כלי העץ נקרא מכה - על שם עיר הקודש. נאמר לנו שנהיה בנמל בעדן למחרת בבוקר, אבל ככל שנקפו השעות התברר במהרה שזה אופטימי בטירוף. הבוקר הגיע ועדיין היינו רק באמצע הדרך. קיבלנו מסלול בטוח, שהוגדר עבורנו על ידי משמר החופים הג'יבוטי. פירוש הדבר היה לחבק את קו החוף, לנסות להישאר כמה שיותר מחוץ למים העמוקים יותר באמצע מפרץ עדן, שם נראה היה שצי העולם מתכווץ. המרחק היה כמעט כפול מהמסלול הישיר. תוסיפו לזה זרם חזק -- וימים מעוררי בטן -- והרגשתי שנבלה נצח על הסיפון. אחרי השקיעה השנייה שלנו, סוף סוף היינו קרובים מספיק כדי שהטלפון שלי יצלצל עם הודעת קבלת פנים תימנית. עם זאת, לא יכולנו להסתכן בהגעה בלילה; אפילו התקרבות מדי לחוף תסתכן בטעות כספינת אספקה ​​חוזרת ועלולה לחטוף פגיעה סעודית. הקפטן האט את הסירה לזחילה כדי שהקילומטרים הנותרים יימתחו עד אור הבוקר. לבסוף הגיע הבוקר. הגיע הזמן להיכנס לעיר כדי לראות איך נראים החיים של תושבי עדן. לא היינו בטוחים למה לצפות אבל ידענו שלא נוכל להישאר זמן רב. מרגע שנכנסנו בשערי הנמל, פגשו אותנו רעש וייאוש, דחיפות וצעקות. "לאן אתה הולך?" "אני אשלם, אני אשלם" "אתה כאן כדי לקחת את האמריקאים?" צעקתי בחזרה שנחזור בקרוב. היו לנו רק חמש שעות על הקרקע והיינו צריכים לבקר בבית החולים, בשווקים הסגורים, בחזיתות. היה כל כך הרבה שהיינו צריכים לראות. ההמונים התגודדו סביב עדשת המצלמה שלנו ושאלו "למה?" "למה זה קורה?" "למה זה לא נפסק?" זה הרגיש כאילו לא עבר זמן עד שנאמר לנו שאנחנו צריכים ללכת. ההפגזה החלה. שמענו צלפים של ירי צלפים כל היום, אבל עכשיו יכולנו לשמוע סבבים של נשק אוטומטי והם התגברו. כשהגענו חזרה לנמל, גילינו שאנחנו לא יוצאים לבד. לאחר שהמתינו בנמל, מתפללים שספינה חולפת תעגון, שלנו הפך לחבל הצלה בלתי צפוי עבור חלק מהמשפחות שנקלעו ללחימה. מנהל הנמל שאל אם נוכל לקחת 60 פליטים. זה לא הרגיש שהתשובה יכולה להיות משהו מלבד כן. מה שלא הבנו עד שהיה מאוחר מדי הוא שגובים מהפליטים 300 דולר לאדם: "דמי יציאה". מי שלא היה לו את הכסף נדחק מאחורי שערי הברזל היצוק של הנמל. אלה שכן שיתפו את הטיול שלנו בן היום וחצי הביתה. ככל שחופי ג'יבוטי התקרבו, אפשר היה לראות את חוסר הוודאות מתחיל להשתלט. רבים מהם הגיעו מחיים נוחים, לפני שהמלחמה ריסקה אותם. הם עזבו בתים שפעם הזמזמו מזגנים וטלוויזיות. האם למחנות יהיו טלוויזיות, הם שאלו. לא, הם לא יעשו זאת, אמרתי. מה שלא אמרתי זה שיהיה להם מזל שיהיה להם חשמל. אבל בין חוסר הוודאות נרקמה ההקלה של הבריחה. חלק מהפליטים השתלטו על המטבח של הספינה שלנו - המטבח. הם מצאו שף לשעבר מבין מספרם שפיקד על ארון החנות, ושלח אוסף של מגשים גדושים. קיבלנו ספגטי טונה ויותר קפה טורקי ממה שהצלם שלנו ביירון יכול לשתות. מכיוון שהחזרנו אלינו פליטים, התבקשנו על ידי משמר החופים של ג'יבוטי לעגון בצפון המדינה, באובוק, כדי שיוכלו לקבל את המעמד המתאים בזמן שהם מחכים לראות מה יקרה בבית. פקידי ההגירה היו - מובן - קצת מבוהלים מהנוכחות שלנו בין מטען של אנשים שנמלטו מתימן, אבל ייאמר לזכותם שהם החליטו שהדבר החשוב הוא שהמשפחות האלה עכשיו בטוחות. משם נמל ג'יבוטי היה רק ​​כמה שעות משם, שעות שנמשכו עד אינסוף עבור המשפחות שצלצלו לטלפון שלי כדי לבדוק שיקיריהם הגיעו לנמל. במהלך השעות האחרונות, אנשים הגיעו בביישנות לשאול אם הם יכולים לשאול את הטלפון שלנו כדי להגיד למשפחות שלהם שהם בטוחים. עכשיו שטף את אוזני מבול של הורים, אחים ושותפים מודאגים, ושאלו איך יכול להיות שעדיין לא היינו על היבשה. אבל בסופו של דבר היינו, וכשצפינו בפקידי ג'יבוטי פורקים את מה שנשאר מחפציהם של אנשים אל החוף, זו הייתה תזכורת שאלו היו בני המזל. אלפים נוספים עדיין מחכים בחזרה בתימן, בתקווה שגם הם יגיעו לנמל בטוח.
נימה אלבגיר מ-CNN מתארת ​​את מסע הסירה מ-Djbouti לעדן.
כלי השיט חזר עם 60 פליטים נואשים להימלט מהלחימה בתימן.