(CNN)On Thursday, NPR -- headquartered in Washington, just 40 miles away from Baltimore -- ran its latest update on the urban turmoil that has erupted in the wake of the death of 25-year-old Freddie Gray because of still-unexplained spinal injuries that occurred while he was under police custody. Unfortunately, while it was a freshly produced segment, it was hardly a new story. Titled "Baltimore Unrest Reveals Tensions Between African-Americans And Asians," the five-minute piece is urgently introduced with the promise that it will reveal "what's really happening in the more troubled neighborhoods of this majority black city," going on state that a key ingredient of the unrest was African-Americans "targeting Asian-owned businesses for destruction." A similar claim was made after Ferguson's uprising in August of last year. Indeed, it has been a toxic feature of the coverage of many episodes of mass metropolitan violence since the late 1980s, the era during which the trope of widespread hostility between Asian and black communities first took root in the media consciousness. Yes, interethnic tensions continue to exist, though they are hardly limited to Asians and blacks. And yes, this has resulted in troubling incidents and tragedies on both sides. But while reports say that during the chaotic social breakdowns of the past year, black-owned businesses were mostly protected during bouts of violence, there's little evidence to suggest a pattern in which Asian businesses have been actively targeted out of racial animus. Instead, it seems as if Asian-owned stores have experienced damage partly because they make up a portion of establishments operating in the most economically vulnerable and socially volatile of neighborhoods. In other words, they were collateral damage, along with other stores in the vicinity of riots. So it's time to call this persistent meme what it is: A misleading, hyperbolic and dangerous distraction, one that shifts blame away from the real issues. As Jennifer Lee, sociology professor at University of California, Irvine, and author of the 2002 book "Civility in the City: Blacks, Jews and Koreans in Urban America," notes, "the mainstream media continues to pit minority groups against one another to draw attention from larger structural problems that plague poor, disadvantaged communities. By directing our attention to interminority conflict, it directs blame away from the structures that perpetuate gross inequality and toward individual problems." Let's be honest. There were then -- and still are -- legitimate issues that exist between immigrant storeowners and the largely African American customers they serve that are rooted in extensive cultural differences. There's no denying that friction exists in the daily transaction between embattled communities trying hard to coexist under economic and social pressures. For example, in 1993, the robbery and shooting of Joel Lee, a 21-year-old Korean American at Towson State University, and the subsequent acquittal of his killer, was a point of contention between the Korean and African American communities. But things are different now. Decades after the height of media-inflamed tension between Asian and African Americans, patterns of immigration have shifted. Stores once operated by recent Korean immigrants are now owned by strivers from South Asia, the Middle East and Africa. The population of Baltimore has shrunk and its economy has contracted. Among merchants, there's ever-greater recognition that they and their customers are tied by a red thread, surviving or failing together. For decades, black and Asian advocacy groups have been trying to bridge differences between the communities. For example, the Baltimore-based Korean-American Grocers & Licensed Beverage Association of Maryland, founded in 1995, has worked to support its entrepreneurial members in their own attempts to address longstanding issues of neglect and abuse by Baltimore's police, while also encouraging them to build deeper ties with their constituents. A KAGRO-sponsored annual scholarship program has given hundreds of thousands of dollars in college grants to children growing up in the Baltimore neighborhoods their member retailers serve. These aren't the kind of stories you'll hear in the media. It's easier to focus on attention-grabbing anecdotes rather than the long, hard work of adjustment and accommodation going on within and around communities. Back in 1995, the Baltimore Sun profiled Soon Jae and Eun Ja Lee, owners of Lee's Food Market in the West Baltimore's Sandtown neighborhood -- the same part of the city that NPR called out as a locus of Asian-black tension. The story highlighted the Lees' openness to the community, their politeness and care for their customers and their outstanding generosity, which includes both free snacks to schoolchildren and the distribution of tens of thousands of free food baskets to needy local families each year. I spoke with Eun Ja Lee, calling her without warning to check on the status of the Lees' four-decade-old business after the violence of Monday and Tuesday. Were they open? Were they safe? "Oh, of course we're open, we're always open!" said Mrs. Lee, warmly and brightly. "This week, many customers came in and said to me 'Mrs. Lee, don't worry you are part of our community, you are our family. We will make sure you are OK -- just stay open!' We love it. We love it." And yet, no one has come and interviewed her at their untouched and fully operational family market, nor have they talked with her customers, stoutly loyal after 37 years of patronage. Reinforcing the tired narrative of black-Asian interracial tension generates heat, but not light. There's a far more complex and nuanced relationship between these two urban populations, one that is in an ongoing state of evolution -- and it deserves to be told, not buried under cliches and clickbait.
Jeff Yang: The media has a misconception about urban unrest in light of Baltimore turmoil .
He says there's no pattern of African Americans "targeting Asian-owned businesses for destruction"
(CNN) ביום חמישי, NPR - שבסיסה בוושינגטון, רק 40 מיילים מבולטימור - פרסמה את העדכון האחרון שלה על המהומה העירונית שפרצה בעקבות מותו של פרדי גריי בן ה-25 בגלל עדיין- פציעות לא מוסברות בעמוד השדרה שאירעו בזמן שהיה במעצר המשטרה. למרבה הצער, למרות שזה היה קטע שהופק טרי, זה כמעט לא היה סיפור חדש. שכותרתו "תסיסה בבולטימור חושפת מתחים בין אפרו-אמריקאים ואסיאתים", היצירה בת חמש הדקות מוצגת בדחיפות עם הבטחה שהיא תחשוף "מה באמת קורה בשכונות הבעייתיות יותר של העיר השחורה הרוב הזו", נכתב כי המרכיב העיקרי של התסיסה היה אפרו-אמריקאים "שכוונו עסקים בבעלות אסיה להשמדה". טענה דומה הועלתה לאחר ההתקוממות של פרגוסון באוגוסט בשנה שעברה. אכן, זה היה מאפיין רעיל בסיקור פרקים רבים של אלימות המונית במטרופולין מאז סוף שנות ה-80, העידן שבמהלכו השתרש חוט העוינות הנרחב בין קהילות אסיה ושחורות לראשונה בתודעה התקשורתית. כן, מתחים בין-אתניים ממשיכים להתקיים, אם כי הם כמעט לא מוגבלים לאסיאתים ולשחורים. וכן, זה הביא לתקריות מטרידות וטרגדיות משני הצדדים. אבל בעוד שדיווחים אומרים שבמהלך ההתמוטטויות החברתיות הכאוטיות של השנה האחרונה, עסקים בבעלות שחורה היו מוגנים בעיקר במהלך התקפי אלימות, יש מעט עדויות המצביעות על דפוס שבו עסקים אסייתים היו ממוקדים באופן פעיל מתוך איבה גזעית. במקום זאת, נראה כאילו חנויות בבעלות אסיה חוו נזק בין היתר משום שהן מהוות חלק מהמפעלים הפועלים בשכונות הפגיעות ביותר מבחינה כלכלית והפגיעות חברתית. במילים אחרות, מדובר בנזק נלווה, יחד עם חנויות נוספות בסביבת הפרות סדר. אז הגיע הזמן לקרוא למם המתמשך הזה מה שהוא: הסחת דעת מטעה, היפרבולית ומסוכנת, כזו שמסיטה את האשמה מהבעיות האמיתיות. כפי שמציינת ג'ניפר לי, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, אירווין, ומחברת הספר "אזרחיות בעיר: שחורים, יהודים וקוריאנים באמריקה העירונית" משנת 2002, "התקשורת המרכזית ממשיכה להעמיד קבוצות מיעוט זו מול זו. למשוך את תשומת הלב מבעיות מבניות גדולות יותר שמציקות לקהילות עניות ומוחלשות. על ידי הפניית תשומת הלב שלנו לקונפליקט בין-בינתיים, היא מפנה את האשמה מהמבנים שמנציחים אי-שוויון גס ולעבר בעיות אינדיבידואליות". בוא נהיה כנים. היו אז – ועדיין קיימות – בעיות לגיטימיות שקיימות בין בעלי חנויות מהגרים לבין הלקוחות האפרו-אמריקאים שהם משרתים בעיקר, ששורשיהם נעוצים בהבדלים תרבותיים נרחבים. אין עוררין על כך שקיים חיכוך בעסקה היומיומית בין קהילות מתמודדות המנסות להתקיים יחד תחת לחצים כלכליים וחברתיים. לדוגמה, בשנת 1993, השוד והירי של ג'ואל לי, אמריקאי קוריאני בן 21 באוניברסיטת טוסון סטייט, והזיכוי לאחר מכן של רוצחו, היו נקודת מחלוקת בין הקהילות הקוריאניות והאפרו-אמריקניות. אבל עכשיו הדברים שונים. עשרות שנים לאחר שיא המתיחות המודלקת בתקשורת בין האסיאתים לאפרו-אמריקאים, דפוסי ההגירה השתנו. חנויות שהופעלו בעבר על ידי מהגרים קוריאנים לאחרונה נמצאות כיום בבעלותם של שואפים מדרום אסיה, המזרח התיכון ואפריקה. אוכלוסיית בולטימור הצטמצמה וכלכלתה התכווצה. בקרב סוחרים, יש הכרה יותר ויותר שהם והלקוחות שלהם קשורים בחוט אדום, שורדים או נכשלים יחד. במשך עשרות שנים, קבוצות הסברה של שחורים ואסיה מנסות לגשר על הבדלים בין הקהילות. לדוגמה, איגוד המכולת והמשקאות המורשים של מרילנד הקוריאנית-אמריקאית בבולטימור, שנוסדה ב-1995, פעלה כדי לתמוך בחברי היזמים שלה בניסיונותיהם לטפל בבעיות ארוכות של הזנחה והתעללות מצד משטרת בולטימור, תוך עידודם לבנות קשרים עמוקים יותר עם הבוחרים שלהם. תוכנית מלגות שנתית בחסות KAGRO העניקה מאות אלפי דולרים במענקי מכללות לילדים הגדלים בשכונות בולטימור שהקמעונאים החברים בהם משרתים. אלה לא מסוג הסיפורים שתשמעו בתקשורת. קל יותר להתמקד באנקדוטות שמושכות תשומת לב ולא בעבודה הארוכה והקשה של הסתגלות והתאמות המתרחשות בתוך ובסביבת קהילות. עוד ב-1995, ה-Baltimore Sun הציג פרופיל של Soon Jae ו-Eun Ja Lee, הבעלים של Lee's Food Market בשכונת סנדטאון של מערב בולטימור - אותו חלק של העיר ש-NPR כינתה כמוקד של מתח אסייתי-שחור. הסיפור הדגיש את הפתיחות של בני הזוג לקהילה, את הנימוס והאכפתיות שלהם ללקוחותיהם ואת נדיבותם יוצאת הדופן, הכוללת גם חטיפים חינם לתלמידי בית הספר וגם חלוקת עשרות אלפי סלי מזון בחינם למשפחות נזקקות בסביבה מדי שנה. דיברתי עם יון ג'ה לי, התקשרתי אליה ללא אזהרה כדי לבדוק את מצב העסק בן ארבעת העשורים של ליס לאחר האלימות של שני ושלישי. הם היו פתוחים? האם הם היו בטוחים? "אוי, ברור שאנחנו פתוחים, אנחנו תמיד פתוחים!" אמרה גברת לי בחום ובבהירות. "השבוע נכנסו לקוחות רבים ואמרו לי 'גברת לי, אל תדאגי את חלק מהקהילה שלנו, את המשפחה שלנו. אנחנו נוודא שאת בסדר - רק תישארי פתוחה!' אנחנו אוהבים את זה. אנחנו אוהבים את זה". ועדיין, אף אחד לא בא וראיין אותה בשוק המשפחתי הבלתי נגוע והפועל במלואו, וגם לא שוחחו עם לקוחותיה, נאמנים בתוקף לאחר 37 שנות חסות. חיזוק הנרטיב העייף של מתח בין-גזעי שחור-אסיאתי מייצר חום, אך לא אור. יש מערכת יחסים מורכבת וניואנסית הרבה יותר בין שתי האוכלוסיות העירוניות הללו, כזו שנמצאת במצב מתמשך של אבולוציה - וראוי לספר אותה, לא להיקבר תחת קלישאות וקליקבייט.
ג'ף יאנג: לתקשורת יש תפיסה מוטעית לגבי תסיסה עירונית לאור המהומה בבולטימור.
הוא אומר שאין דפוס של אפרו-אמריקאים "מכוונים לעסקים בבעלות אסיה להשמדה"