ALL DAY LONG . By Joanna Biggs . (Serpent’s Tail £14.99) Famously and memorably, the poet Philip Larkin asked: 'Why should I let the toad work / Squat on my life?' He longed to be '... courageous enough / To shout Stuff your pension! - but knew he never would. Coffee morning: Britain at work . The tyranny of the nine-to-five is about money (of course), but also about moral worth: we work because we know we should 'pull our weight' in society's tug-of-war. On any morning, in any town or city all over the world, people stream into their places of work, some driven by a sense of vocation, some by resigned boredom, some by greed, some by need. Surely it is work, not love, which makes the world go round? Joanna Biggs offers an excellent contribution to our knowledge of the world of work in all its variety - not through tedious sociological analysis (thank goodness), but through the stories of real people she has interviewed all over the country. Reading this book reminds me how times have changed dramatically since my generation left school or college in the Sixties with no worries about finding a job. We were lucky. Joanna Biggs makes it bleakly clear that for many people today, 'the idea that good work brings a good life no longer holds'. Biggs divides her workers in interesting categories, yoking disparate occupations in terms of their overall function. So the 'Making' chapter gives us a potter, a shoemaker and (yes) a robot, which introduces us to its maintenance engineers. 'Serving' includes a sex worker, two baristas, a call centre adviser and a political special adviser. Those 'Repairing' are a rabbi, an Army major and a nurse, while those 'Leading' are a company director, a stay-at-home mum (inspired, that one) and a hereditary lord. Biggs writes: 'I continuously heard that people loved their jobs, and sometimes this worried me' The scope of the book is broad. We meet those who are selling, entertaining, thinking, caring - as well as a curious clutch of people Biggs lumps together under 'Starting': a goldsmith's apprentice (one of my favourites), a rebellious intern, an entrepreneur specialising in 'start-up' technologies, an unemployed graduate. There's also a 56-year-old man on Mandatory Work Activity, usually known as 'workfare' - the Government initiative designed for those on Jobseeker's Allowance, to help them 'gain a better understanding of the discipline and focus required for work... while at the same time making a contribution to the community'. Joanna Biggs clearly does not think very much of 'workfare': in fact, it's clear she despises the scheme. Here, although of course anyone can see that the system is not perfect, I wish she hadn't editorialised so overtly. I really wanted to hear more about what John thought of his life. A book which aims to give the reader much-needed insight into other people's lives (and it certainly does that) seems to me to be spoilt by degenerating into a student newspaper leader: 'A citizen's income set at the right level - £320 a week is the current estimate - would kill off the sort of unproductive and low-paid jobs that have proliferated since 2008 in the UK.' At that point the author does not speculate what disastrous effects such indiscriminate largesse could have on the economy, with inevitable repercussions for the very men and women she has met. ALL DAY LONG By Joanna Biggs . In the Seventies I was a huge admirer of the work of America's Studs Terkel and England's Tony Parker, both oral historians who aimed to give insight into the lives of those with no voice, by using recorded interviews, carefully transcribed, with no questions included and no comment or judgment. It was a magnificent technique which catapulted the reader movingly (and sometimes shockingly) into the hearts and minds of prisoners, drifters, miners, people on a housing estate, and so on. You felt you got to know them without the author-interviewer standing in the way - although, of course, all interviews have to be edited. Joanna Biggs invokes Terkel: 'I've often wondered what (he) would think of how we think about work now.' Well, I reckon the great man would continue to record what he heard, without surprise, and without trying to fit life stories into a pre-conceived mould. In contrast, Biggs writes: 'I continuously heard that people loved their jobs, and sometimes this worried me: it felt as if work was becoming more insecure on one hand, and the work ethic increasingly revered on the other.' At the end, she lays her cards on the table, confessing that as she listened to people's stories, 'I most often wished for the way we work as a society to be organised more fairly and hoped for more resistance to the way it's organised now.' That's the trouble with the workers, you see. They've always been unpredictable individuals who may like or dislike their jobs but just get on with life, turning their backs on revolution.
Joanna Biggs tells the stories of real people she has interviewedin the UK .
She offers an excellent contribution to our knowledge of the world of work .
Confesses she hoped for more resistance to the way society is organised .
כל היום . מאת ג'ואנה ביגס. (זנב הנחש 14.99 ליש"ט) המשורר פיליפ לארקין, המפורסם והבלתי נשכח, שאל: 'למה לי לתת לקרפד לעבוד / לכסות את חיי?' הוא השתוקק להיות '... מספיק אמיץ / לצעוק תגרום לפנסיה שלך! אבל ידע שלעולם לא יעשה זאת. בוקר קפה: בריטניה בעבודה. העריצות של התשע-לחמש עוסקת בכסף (כמובן), אבל גם בערך מוסרי: אנחנו עובדים כי אנחנו יודעים שאנחנו צריכים 'למשוך את משקלנו' במשיכה של החברה. בכל בוקר, בכל עיר או עיר בכל רחבי העולם, אנשים זורמים למקומות העבודה שלהם, חלקם מונעים מתחושת ייעוד, חלקם משעמום מושחת, חלקם מתאוות בצע, חלקם בשל הצורך. אין ספק שזאת העבודה, לא האהבה, שגורמת לעולם להסתובב? ג'ואנה ביגס מציעה תרומה מצוינת לידע שלנו על עולם העבודה על כל מגווןיו - לא באמצעות ניתוח סוציולוגי מייגע (תודה לאל), אלא דרך סיפוריהם של אנשים אמיתיים שראיינה בכל רחבי הארץ. הקריאה בספר הזה מזכירה לי איך הזמנים השתנו באופן דרמטי מאז שהדור שלי עזב את בית הספר או הקולג' בשנות השישים בלי דאגות לגבי מציאת עבודה. היה לנו מזל. ג'ואנה ביגס מבהירה בצורה עגומה שעבור אנשים רבים כיום, 'הרעיון שעבודה טובה מביאה לחיים טובים כבר לא מתקיים'. ביגס מחלקת את העובדים שלה בקטגוריות מעניינות, תוך כדי עיסוקים שונים מבחינת תפקידם הכללי. אז פרק 'העשייה' נותן לנו קדר, סנדלר ו(כן) רובוט, שמכיר לנו את מהנדסי התחזוקה שלו. 'משרת' כולל עובדת מין, שני בריסטות, יועץ מוקד טלפוני ויועץ פוליטי מיוחד. ה'מתקנים' הם רב, רב סרן ואחות, בעוד ש'המובילים' הם מנהל חברה, אמא בבית (בהשראת ההוא) ואדון תורשתי. ביגס כותב: 'שמעתי כל הזמן שאנשים אוהבים את העבודה שלהם, ולפעמים זה הדאיג אותי' היקפו של הספר רחב. אנו פוגשים את אלה שמוכרים, מבדרים, חושבים, דואגים - כמו גם מצמד סקרן של אנשים שביגס מתלכדים יחד תחת 'מתחילים': שוליית צורפות (אחד האהובים עליי), מתמחה מרדנית, יזם המתמחה ב'התחלה- up' technologys, בוגר מובטל. יש גם גבר בן 56 שעוסק בפעילות חובה בעבודה, המכונה בדרך כלל 'תשלום עבודה' - היוזמה הממשלתית המיועדת לבעלי קצבת דורשי עבודה, כדי לעזור להם 'להשיג הבנה טובה יותר של המשמעת והמיקוד הנדרשים לעבודה... ובו בזמן לתרום לקהילה'. ברור שג'ואנה ביגס לא חושבת הרבה על "עבודה": למעשה, ברור שהיא מתעבת את התוכנית. כאן, למרות שכמובן כל אחד יכול לראות שהמערכת לא מושלמת, הלוואי שהיא לא הייתה עריכה כל כך גלויה. באמת רציתי לשמוע עוד על מה ג'ון חושב על חייו. ספר שמטרתו לתת לקורא תובנה נחוצה על חייהם של אחרים (והוא בהחלט עושה זאת) נראה לי מקולקל בהידרדרות למנהיג עיתון סטודנטים: 'הכנסה של אזרח מוגדרת ברמה הנכונה - 320 פאונד א'. שבוע הוא ההערכה הנוכחית - יהרוג את סוג העבודות הלא פרודוקטיביות ובעלות השכר הנמוך שהתרבו מאז 2008 בבריטניה.' בשלב זה המחבר אינו משער אילו השפעות הרות אסון יכולות להיות לגודל חסר הבחנה כזה על הכלכלה, עם השלכות בלתי נמנעות על אותם גברים ונשים שפגשה. כל היום מאת ג'ואנה ביגס. בשנות השבעים הייתי מעריץ עצום של עבודתם של אמריקה סטודס טרקל וטוני פרקר האנגלי, שניהם היסטוריונים בעל פה שמטרתם לתת תובנה לחייהם של אלה ללא קול, באמצעות ראיונות מוקלטים, מתומללים בקפידה, ללא שאלות ושאלות. ללא הערה או שיפוט. זו הייתה טכניקה מפוארת שהזניקה את הקורא בצורה מרגשת (ולפעמים באופן מזעזע) לליבם ולמוחם של אסירים, נסחפים, כורים, אנשים בשיכון וכו'. הרגשת שהכרת אותם בלי שהסופר-מראיין יעמוד מפריע - אם כי, כמובן, יש לערוך את כל הראיונות. ג'ואנה ביגס קוראת לטרקל: 'לא פעם תהיתי מה (הוא) יחשוב על איך אנחנו חושבים על עבודה עכשיו'. ובכן, אני מניח שהאיש הגדול ימשיך להקליט את מה ששמע, בלי הפתעה, ובלי לנסות להתאים את סיפורי החיים לתבנית מוכנה מראש. לעומת זאת, כותב ביגס: 'שמעתי ללא הרף שאנשים אוהבים את העבודה שלהם, ולפעמים זה הדאיג אותי: הרגשתי כאילו העבודה הופכת לא בטוחה יותר מצד אחד, ומוסר העבודה יותר ויותר נערץ מצד שני.' בסוף היא מניחה את הקלפים שלה על השולחן, מתוודה כי כשהקשיבה לסיפורים של אנשים, "לרוב ייחלתי שהדרך בה אנו עובדים כחברה תהיה מאורגנת בצורה הוגנת יותר וקיוויתי להתנגדות רבה יותר לאופן שבו היא מאורגנת כעת. .' זו הבעיה עם העובדים, אתה מבין. הם תמיד היו אנשים בלתי צפויים שאולי יאהבו או לא יאהבו את העבודה שלהם אבל פשוט ממשיכים בחיים, מפנים עורף למהפכה.
ג'ואנה ביגס מספרת את סיפוריהם של אנשים אמיתיים שהיא ראיינה בבריטניה.
היא מציעה תרומה מצוינת לידע שלנו על עולם העבודה.
מודה שהיא קיוותה ליותר התנגדות לאופן שבו החברה מתארגנת.