(CNN)Well, the thought experiments are finally over. Hillary Clinton's online declaration for president means the focus will now shift to the campaign and to what kind of president she might be. And nowhere will the speculation be greater than in the area of foreign policy, certain to be a major issue in the upcoming campaign. Should she win, Clinton will add to her potential "firsts": first woman president; the first president who had been a first lady. There's another one, too: the first secretary of state to become president since James Buchanan. Only a handful of the nation's top diplomats have gone to the White House (Thomas Jefferson; James Madison; James Monroe; John Quincy Adams; Martin Van Buren; and Buchanan). And none in the 20th century, a curious fact that suggests politics and statecraft are quite different animals. Too few of our secretaries of state have had the necessary experience of elected office or the desire, ambition and temperament to compete for the top job. Still, on balance, Clinton's tenure at the State Department should be a real advantage during the campaign, particularly when compared with the absence of foreign policy experience among her prospective Republican rivals. But this will be no cake walk for her on the foreign policy side. Clinton will have to negotiate and traverse several tricky and rocky paths to ensure that her State Department career remains an advantage and doesn't turn into a liability. Here's why: . The last president to serve in a top job in the administration of his immediate predecessor was George H.W. Bush.  Circumstances were different then. Far from wanting to distance himself from Reagan, Bush 41 saw merit in reinforcing the association with a president who dominated his day in a way few chief executives have. Clinton will face a harder balancing act: how to stand by the policies that she helped craft in Obama's first term and still separate herself from an administration her opponents will blast as weak, vacillating and fairly or not, responsible for a world that is seen to be much worse, especially in the Middle East and with Russia, than when President Obama took office. In the process, she'll have to define her own approach to the world. Indeed, given the President's vulnerabilities on foreign policy, she can't afford to be seen as Obama's third term. In her memoir "Hard Choices," she's already laid the foundation for distancing herself from Obama on issues such as doing more for the Syrian opposition and being tougher on Russia's Vladimir Putin. And she can legitimately work to sharpen those differences without seeming to walk away from policies she supported and leaving herself open to charges that she has no principles, only politically expedient tactics. Too much loyalty to a president who is unpopular among independents will hurt her. But so will flip-flopping. Nowhere will her challenges be greater than on Iran. Clinton presided over the secret channel that laid the basis for the November 2013 interim accord and led directly to the putative understandings reached between the United States and Iran earlier this month in Lausanne, Switzerland. And she certainly can take credit for pushing tough sanctions that forced Iran to the table. The problem, of course, is that her Republican opponents and more than a few Democrats hate what the negotiations have produced. Much less enamored with the Obama's "let's engage our enemies" trope, Clinton may have doubts herself. The good news is that there won't be an agreement for months. So for now, she can back the importance of tough negotiating and even tougher sanctions or worse, should the Iranians cheat.  But sooner or later, perhaps as early as June if there's an agreement, Clinton will have to take a stand on what may well be a very problematic and unpopular accord and what Congress' role should be. Her opponents, the Israelis, and much of the organized Jewish community, will portray it as even worse, and that is likely to be somewhat problematic and will be hyped as even worse. And this will put her at odds with traditional friends and supporters in the Jewish community. Frankly given her political interests, it would be easier for her candidacy if the agreement fell apart and she could campaign on a tough anti-Iranian message, hammering the mullahs' repressive policies at home and their mischief-making in the region. She may not be that lucky. Still she will have an advantage in dealing with the pro-Israeli community. Unlike President Obama, the Clintons have strong credentials on the Israeli issue. And that will help somewhat in trying to walk a narrow line between a negotiating process with Iran that Clinton launched and its fruits, which are seen by many Israelis and American Jews right now as too generous to the mullahs. Clinton's time at the State Department should help her in a presidential campaign where Americans are looking for strong and prudent leadership in foreign policy and more adult supervision in the White House. The Republicans will try and show that Benghazi and the email controversy have tarnished her image as secretary and claim she didn't accomplish much. Clinton wasn't a Henry Kissinger or a James Baker. But given the problems she confronted -- Iran, stalled Israeli-Palestinian two-state negotiations (none ready for any kind of solution or breakthrough) and a president who dominated rather than delegated foreign policy, she performed ably enough. She improved the nation's image and pushed 21st century issues such as women's rights, youth, and the environment. Her critics will dismiss all this as a kind of naive planetary humanism. Still, four years as secretary of state will help her project the kind of confidence and competence that will appear to many as an important credential  to lead America in a dangerous and turbulent world.  And in a presidential campaign where none of her opponents has her long experience in international affairs, that can only help. Clinton's biggest challenge on the campaign trail and in office should she win is whether she can develop a foreign policy vision and an effective approach to the world that strikes a better balance between the risk-readiness of George W. Bush and the risk-aversion of Barack Obama.  And given the cruel and unforgiving nature of the world America now inhabits, this will be no easy task.
Miller: The former secretary of state has to decide whether she's going to differ with Barack Obama's handling of foreign policy .
He says her experience overseas could be an asset as long as she doesn't get ensnared by controversy over Obama policies .
(CNN) ובכן, ניסויי המחשבה הסתיימו סוף סוף. ההצהרה המקוונת של הילרי קלינטון לנשיאות פירושה שהפוקוס יעבור כעת לקמפיין ולאיזה סוג נשיא היא עשויה להיות. ובשום מקום הספקולציות לא יהיו גדולות יותר מאשר בתחום מדיניות החוץ, שבוודאי תהיה נושא מרכזי בקמפיין הקרוב. אם היא תנצח, קלינטון תוסיף ל"ראשונות" הפוטנציאליות שלה: אישה ראשונה נשיאה; הנשיא הראשון שהיה גברת ראשונה. יש גם עוד אחד: שר החוץ הראשון שהפך לנשיא מאז ג'יימס ביוקנן. רק קומץ מהדיפלומטים הבכירים של האומה הלכו לבית הלבן (תומס ג'פרסון; ג'יימס מדיסון; ג'יימס מונרו; ג'ון קווינסי אדמס; מרטין ואן בורן; וביוקנן). ואף אחד מהם במאה ה-20, עובדה מוזרה שמעידה על כך שפוליטיקה וממלכתיות הן חיות שונות לגמרי. מעט מדי ממזכירי המדינה שלנו היו בעלי הניסיון הדרוש של תפקיד נבחר או הרצון, השאיפה והמזג להתחרות על התפקיד העליון. ובכל זאת, על האיזון, כהונתה של קלינטון במחלקת המדינה אמורה להוות יתרון אמיתי במהלך הקמפיין, במיוחד בהשוואה להיעדר ניסיון במדיניות חוץ בקרב יריביה הרפובליקאים הפוטנציאליים. אבל זו לא תהיה הליכת עוגה עבורה בצד מדיניות החוץ. קלינטון תצטרך לנהל משא ומתן ולעבור כמה דרכים מסובכות ומבולבלות כדי להבטיח שהקריירה שלה במחלקת המדינה תישאר יתרון ולא תהפוך לחבות. הנה למה: . הנשיא האחרון שכיהן בתפקיד מוביל בממשל של קודמו המיידי היה ג'ורג' ה.וו. שיח. הנסיבות היו אחרות אז. רחוק מרצונו להרחיק את עצמו מרייגן, בוש 41 ראה זכות בחיזוק הקשר עם נשיא ששלט ביומו באופן שרק מנכ"לים ספורים יש להם. קלינטון תעמוד בפני מעשה איזון קשה יותר: כיצד לעמוד על המדיניות שהיא סייעה לגבש בקדנציה הראשונה של אובמה ועדיין להפריד את עצמה מממשל שיריביה יפוצצו כחלשים, מתנדנדים והוגנים או לא, אחראים לעולם הנראה לעין. להיות הרבה יותר גרוע, במיוחד במזרח התיכון ועם רוסיה, מאשר כשהנשיא אובמה נכנס לתפקידו. תוך כדי כך היא תצטרך להגדיר את הגישה שלה לעולם. ואכן, בהתחשב בפגיעות של הנשיא במדיניות החוץ, היא לא יכולה להרשות לעצמה להיראות כקדנציה השלישית של אובמה. בספר הזיכרונות שלה "בחירות קשות", היא כבר הניחה את הבסיס להתרחקות מאובמה בנושאים כמו לעשות יותר למען האופוזיציה הסורית והקשחה יותר עם ולדימיר פוטין הרוסי. והיא יכולה לפעול באופן לגיטימי כדי לחדד את ההבדלים האלה מבלי שנראה שהיא מתרחקת ממדיניות שבה תמכה ולהשאיר את עצמה פתוחה להאשמות שאין לה עקרונות, אלא רק טקטיקות מועילות מבחינה פוליטית. יותר מדי נאמנות לנשיא שאינו פופולרי בקרב עצמאיים תפגע בה. אבל כך יהיה גם כפכפים. בשום מקום האתגרים שלה לא יהיו גדולים יותר מאשר באיראן. קלינטון עמדה בראש הערוץ הסודי שהניח את הבסיס להסכם הביניים של נובמבר 2013 והוביל ישירות להבנות המשוערות שהושגו בין ארצות הברית לאיראן בתחילת החודש בלוזאן, שוויץ. והיא בהחלט יכולה לקחת קרדיט על דחיפה של סנקציות קשות שאילצו את איראן לשולחן. הבעיה, כמובן, היא שיריביה הרפובליקנים ויותר מכמה דמוקרטים שונאים את מה שהמשא ומתן הוליד. הרבה פחות מאוהבת בטרופ "בואו נעסוק באויבינו" של אובמה, אולי לקלינטון יש ספקות בעצמה. החדשות הטובות הן שלא יהיה הסכם במשך חודשים. אז לעת עתה, היא יכולה לתמוך בחשיבותו של משא ומתן קשוח וסנקציות קשות עוד יותר או גרוע מכך, אם האיראנים ירמו. אבל במוקדם או במאוחר, אולי כבר ביוני אם יהיה הסכם, קלינטון תצטרך לנקוט עמדה לגבי מה שעשוי להיות הסכם מאוד בעייתי ולא פופולרי ומה תפקידו של הקונגרס. מתנגדיה, הישראלים, וחלק גדול מהקהילה היהודית המאורגנת, יציגו זאת כגרוע עוד יותר, וסביר להניח שזה יהיה בעייתי במקצת ויהיה בהייפ כגרוע עוד יותר. וזה יעמיד אותה בסכסוך עם חברים ותומכים מסורתיים בקהילה היהודית. למען האמת, בהתחשב באינטרסים הפוליטיים שלה, יהיה קל יותר למועמדותה אם ההסכם יתפרק והיא תוכל להפעיל קמפיין על מסר אנטי-איראני נוקשה, להכות את מדיניות הדיכוי של המולאות בביתם והשחתות שלהם באזור. אולי אין לה כל כך מזל. בכל זאת יהיה לה יתרון בהתמודדות עם הקהילה הפרו-ישראלית. בניגוד לנשיא אובמה, למשפחת קלינטון יש סמכות חזקה בנושא הישראלי. וזה יעזור במידת מה בניסיון ללכת על קו צר בין תהליך משא ומתן עם איראן שהשיקה קלינטון לבין פירותיו, הנראים על ידי ישראלים ויהודים אמריקאים רבים כרגע כנדיבים מדי מול המולות. תקופתה של קלינטון במחלקת המדינה אמורה לעזור לה בקמפיין נשיאותי שבו האמריקאים מחפשים מנהיגות חזקה ונבונה במדיניות החוץ ופיקוח נוסף של מבוגרים בבית הלבן. הרפובליקנים ינסו להראות שבנגזי והמחלוקת באימייל הכתימו את תדמיתה כמזכירה ויטענו שהיא לא השיגה הרבה. קלינטון לא היה הנרי קיסינג'ר או ג'יימס בייקר. אבל בהתחשב בבעיות שהיא התמודדה איתה - איראן, עצרה את המשא ומתן הישראלי-פלסטיני לשתי מדינות (אף אחד לא מוכן לשום סוג של פתרון או פריצת דרך) ונשיא ששלט במדיניות החוץ במקום האצילה, היא הצליחה מספיק. היא שיפרה את תדמית המדינה ודחפה נושאים של המאה ה-21 כמו זכויות נשים, נוער וסביבה. מבקריה יפטרו את כל זה כסוג של הומניזם פלנטרי נאיבי. ובכל זאת, ארבע שנים כמזכירת המדינה יסייעו לה להקרין את סוג הביטחון והיכולת שייראו לרבים כתעודה חשובה להוביל את אמריקה בעולם מסוכן וסוער. ובקמפיין נשיאותי שבו לאף אחד ממתנגדיה אין את הניסיון הארוך שלה בעניינים בינלאומיים, זה רק יכול לעזור. האתגר הגדול ביותר של קלינטון בקמפיין ובתפקיד אם היא תנצח הוא האם היא יכולה לפתח חזון מדיניות חוץ וגישה אפקטיבית כלפי העולם שיאזן טוב יותר בין הנכונות לסיכון של ג'ורג' וו. בוש לבין רתיעה מסיכון של ברק אובמה. ובהתחשב בטבע האכזרי והבלתי-סלחני של העולם שאמריקה שוכנת בו כעת, זו תהיה משימה לא פשוטה.
מילר: שרת החוץ לשעבר צריכה להחליט אם היא מתכוונת להבדיל עם הטיפול של ברק אובמה במדיניות החוץ.
לדבריו, הניסיון שלה בחו"ל יכול להיות נכס כל עוד היא לא תיפול במחלוקת על מדיניות אובמה.