Crusaders in Chains . by Robin Esser . (Palatino £9.99) Journalists tend to be a fund of good stories and Robin Esser, who has worked in national newspapers for 60 years, is no exception. What shines through this memoir is that journalism is a serious business, but it is also fun. His best stories are from his days as editor of the William Hickey gossip column in the Daily Express. Robin Esser (pictured) has worked in newspapers for 60 years . Once, he answered the phone and an aristocratic voice said: ‘Marlborough here. That awful chap Bedford has been round Blenheim writing “Woburn is better” on our brochures and giving them to our visitors. That’s the sort of thing you like to print in your newspaper, isn’t it?’ He put the phone down without further conversation. Fearing a hoax, Esser rang Blenheim Palace, home to the Duke of Marlborough, where the butler said, haughtily, that the Duke never spoke to the Press and was in his bath, so couldn’t be disturbed. Esser pointed out that the Duke would be cross — very cross — with the butler if he was not asked to confirm his call. A chastened butler later called back to confirm that the Duke himself had, indeed, called Esser. Esser rang Woburn, where the Duke of Bedford confirmed the story. Next, he sent a motorcyclist to Blenheim to pick up a brochure and then ride over to Woburn to get it signed and brought back to Fleet Street. It was the lead story in William Hickey next day. At that time, the Daily Express was owned by Lord Beaverbrook. He rang Esser to say how much he enjoyed the tale. Often, however, his calls about the subject of a story would be more ominous. ‘Very good story in your column this morning, Mr Esser,’ he would say. ‘I hope it is true.’ ‘I believe so, Lord Beaverbrook.’ ‘Good, I’m lunching with him today,’ he would bark. Esser worked in Fleet Street during the glory days, when reporters kept four pennies in their pockets for the telephone box, a knife to puncture the tyres of rival reporters’ cars, and enjoyed liquid lunches on expenses. Esser describes a lunch with an Express editor, during which they drank champagne, a goblet of dry sherry, a bottle of Chablis, two bottles of claret, a couple of Cognacs and, finally, several glasses of port. The editor went back to work. Esser went to bed. The editor died young. But more good stories were elicited over a boozy lunch than can ever come from a tuna sandwich at the desk. And they were also the days when Esser, as editor of William Hickey, could ring Aristotle Onassis on his yacht at Monte Carlo and be invited over to meet Maria Callas. Or plot with John Paul Getty, then the world’s richest private citizen, to disentangle himself from his girlfriend, Marie, who had moved into his Sutton Place home and was angling for marriage. Esser suggested an interview in which oil billionaire Getty made it plain that he was never going to remarry, with the headline ‘I’m married to an oil rag’, i.e. my oil business comes before women. Shortly afterwards, Getty and Marie were dining with the paper’s proprietor, Lord Beaverbrook. Marie complained about Esser and said the story he’d written wasn’t true. Beaverbrook turned to Getty — who said that, on the contrary, it was the only article ever written about him that was 100 per cent true. Marie packed her bags and left. A grateful Getty gave Esser the freedom of Sutton Place. The peak of Esser’s 60-year career came when he was editor of the Sunday Express, which then sold two million copies a week. Esser is now an elder statesman of the national Press and works for the Daily Mail, where he is a leader of the fight against attempts by the state to extend its control over the media and to put newspapers in chains. He is particularly critical of the recommendations in the Leveson Report that threaten the right to protect journalists’ sources, and which mean information acquired confidentially can be seized by the police. He points out that legislation designed to have a chilling effect on investigative journalism already exists — laws on contempt of court, data protection, bribery, harassment and terrorism, among others. There is also the arrival by the back door of a privacy law. The British Press is now regulated and self-regulated to such an extent, he says, that it is only half-free. The ‘outrageous’ recommendation that whistleblowers should report misgivings only to the organisation that is responsible for the abuses — never to the media — guarantees that fewer scandals will be exposed. At least one politician — the Tory veteran Kenneth Clarke — gets Esser’s blessing, though. The Information Commissioner, Chris Graham, had been campaigning for prison sentences for those who breached the Data Protection Act; newspapers worried almost any inquiry by a journalist risked being classified as a breach. Clarke and Esser were sitting together at a conference when Graham approached them and made his pitch for prison punishment. ‘If you think I am going to stuff my jails full of people who break your Act, you have another think coming,’ Ken Clarke roared. Of course newspapers must continue to entertain, Esser concludes, but they must also be a thorn in the sides of those in power, wrongdoers and those who abuse the young and old.
Journalists are known for being a fund of good stories .
Robin Esser has worked in newspapers for 60 years and is no exception .
In his new book he reveals the inner workings of Fleet Street as it was .
צלבנים בשלשלאות . מאת רובין איסר. (פלטינו 9.99 פאונד) עיתונאים נוטים להיות קרן של סיפורים טובים ורובין אסר, שעבד בעיתונים לאומיים במשך 60 שנה, אינו יוצא מן הכלל. מה שמאיר דרך ספר הזיכרונות הזה הוא שעיתונות היא עסק רציני, אבל זה גם כיף. סיפוריו הטובים ביותר הם מימיו כעורך מדור הרכילות של וויליאם היקי ב"דיילי אקספרס". רובין אסר (בתמונה) עובד בעיתונים במשך 60 שנה. פעם אחת הוא ענה לטלפון וקול אריסטוקרטי אמר: 'מרלבורו כאן. הבחור הנורא הזה בדפורד הסתובב בבלנהיים וכתב "ווברן טוב יותר" על החוברות שלנו ונתן אותן למבקרים שלנו. זה מסוג הדברים שאתה אוהב להדפיס בעיתון שלך, לא?’ הוא הניח את הטלפון בלי עוד שיחה. מחשש למתיחה, צלצל אסר לארמון בלנהיים, ביתו של הדוכס ממרלבורו, שם אמר המשרת, בהתנשאות, שהדוכס מעולם לא דיבר עם העיתונות והיה באמבטיה שלו, אז אי אפשר היה להפריע לו. איסר הצביע על כך שהדוכס יתעצבן - מאוד כועס - עם המשרת אם לא יתבקש לאשר את קריאתו. משרת נזוף התקשר מאוחר יותר כדי לאשר שהדוכס עצמו אכן התקשר לאסר. איסר צלצל לווברן, שם אישר הדוכס מבדפורד את הסיפור. לאחר מכן, הוא שלח רוכב אופנוע לבלנהיים לקחת חוברת ואז לנסוע לווברן כדי לחתום עליה ולהחזיר אותה לרחוב הצי. זה היה הסיפור הראשי בוויליאם היקי למחרת. באותה תקופה, הדיילי אקספרס היה בבעלות לורד ביברברוק. הוא צלצל לאסר כדי לומר כמה הוא נהנה מהסיפור. עם זאת, לעתים קרובות, השיחות שלו לגבי נושא הסיפור היו מבשרות רעות יותר. "סיפור טוב מאוד בטור שלך הבוקר, מר איסר," הוא היה אומר. 'אני מקווה שזה נכון.' 'אני מאמין שכן, לורד ביברברוק.' 'טוב, אני אוכל איתו צהריים היום,' הוא היה נובח. איסר עבד ברחוב הצי בימי הזוהר, כאשר הכתבים החזיקו ארבע אגורות בכיסם עבור תא הטלפון, סכין לניקוב צמיגי מכוניות של עיתונאים יריבים, ונהנו מארוחות צהריים נוזליות על הוצאות. אסר מתאר ארוחת צהריים עם עורך אקספרס, במהלכה שתו שמפניה, גביע שרי יבש, בקבוק שאבלי, שני בקבוקי קלרט, כמה קוניאק ולבסוף כמה כוסות פורט. העורך חזר לעבודה. איסר הלך לישון. העורך מת צעיר. אבל יותר סיפורים טובים התעוררו במהלך ארוחת צהריים משותפת ממה שיכול להגיע אי פעם מסנדוויץ' טונה ליד השולחן. והם גם היו הימים שבהם איסר, כעורך של וויליאם היקי, יכול היה לצלצל לאריסטו אונאסיס על היאכטה שלו במונטה קרלו ולהיות מוזמן לפגוש את מריה קאלאס. או לתכנן עם ג'ון פול גטי, אז האזרח הפרטי העשיר בעולם, להתנתק מחברתו, מארי, שעברה לגור בביתו בסאטון פלייס ורצה לנישואים. איסר הציע ראיון שבו מיליארדר הנפט גטי הבהיר שהוא לעולם לא עומד להתחתן מחדש, עם הכותרת 'אני נשוי לסמרטוט שמן', כלומר, עסקי הנפט שלי קודמים לנשים. זמן קצר לאחר מכן, גטי ומארי סעדו עם בעל העיתון, לורד ביברברוק. מארי התלוננה על אסר ואמרה שהסיפור שכתב לא נכון. ביברברוק פנה לגטי - שאמר שלהפך, זה היה המאמר היחיד שנכתב עליו אי פעם שהיה נכון ב-100 אחוז. מארי ארזה את מזוודותיה והלכה. גטי אסיר תודה העניק לאסר את החופש של סאטון פלייס. שיא 60 שנות הקריירה של אסר הגיע כשהיה עורך ה"סאנדיי אקספרס", שמכר אז שני מיליון עותקים בשבוע. אסר הוא כיום מדינאי מבוגר של העיתונות הלאומית ועובד בדיילי מייל, שם הוא מוביל את המאבק בניסיונות של המדינה להרחיב את שליטתה בתקשורת ולהכניס עיתונים לשרשראות. הוא מבקר במיוחד את ההמלצות בדו"ח לבסון המאיימות על הזכות להגן על מקורות עיתונאים, ומשמעותם כי מידע שנרכש באופן סודי יכול להיתפס על ידי המשטרה. הוא מציין שכבר קיימת חקיקה שנועדה להשפיע על עיתונות חוקרת - חוקים על ביזיון בית המשפט, הגנת מידע, שוחד, הטרדה וטרור, בין היתר. יש גם הגעה דרך הדלת האחורית של חוק פרטיות. העיתונות הבריטית כעת מוסדרת ומוסדרת בעצמה עד כדי כך, הוא אומר, שהיא רק חצי חינם. ההמלצה ה"שערורייתית" לפיה חושפי שחיתויות ידווחו על חששות רק לארגון שאחראי להתעללות - לעולם לא לתקשורת - מבטיחה שפחות שערוריות ייחשפו. עם זאת, לפחות פוליטיקאי אחד - קנת קלארק הוותיק בטוריה - מקבל את ברכתו של איסר. נציב המידע, כריס גרהם, פעל לעונשי מאסר למי שהפרו את חוק הגנת המידע; עיתונים דאגו שכמעט כל חקירה של עיתונאי מסתכנת בסיווג כהפרה. קלארק ואסר ישבו יחד בוועידה כשגרהם ניגש אליהם והציע את ההצעה שלו לעונש מאסר. "אם אתה חושב שאני הולך למלא את בתי הכלא שלי באנשים שעוברים על החוק שלך, יש לך עוד מחשבה שתגיע," שאג קן קלארק. כמובן שהעיתונים חייבים להמשיך לבדר, מסכם אסר, אבל הם חייבים להיות גם קוץ בזרועותיהם של בעלי הכוח, העוולנים והמתעללים בצעירים ובמבוגרים.
עיתונאים ידועים בתור קרן של סיפורים טובים.
רובין אסר עובד בעיתונים במשך 60 שנה ואינו יוצא דופן.
בספרו החדש הוא חושף את פעולתו הפנימית של פליט סטריט כפי שהיה.