Glowing tributes were paid yesterday to cricketing legend Richie Benaud, after his death at 84 from skin cancer. At Lord’s, MCC flags were lowered, and the Australian government offered a state funeral for the man who never lost a Test series as his country’s captain, then became a commentator. David Cameron said he had ‘grown up listening to Richie Benaud’s wonderful cricket commentary’, while his Australian counterpart Tony Abbott called it ‘a sad day for Australia’. Retiring as a player in 1964, Benaud’s masterful analysis was universally revered. Here, we reproduce a tribute paid by the Mail’s brilliant sports columnist IAN WOOLDRIDGE — which he wrote in 2005 after coverage of live international cricket in England switched from terrestrial to satellite TV, depriving cricket fans of Benaud’s voice . . . Richie Benaud in the commentary box at the Oval for the final test of the 2005 Ashes. Thereafter international cricket fans in England lost his genius when live game switched from terrestrial to satellite TV . So it is farewell, then, to the Master of Measured Words. Richie Benaud will not be returning to England next summer to sustain his pre-eminence as cricket’s finest commentator. That is not merely my judgment. A recent poll by The Wisden Cricketer magazine attracted an astonishing 12,000 votes. Precisely 10,128 of them nominated Benaud as the best. Fortunately, he does not leave us without a word or several of advice to those who seek to emulate his success, particularly retired players whose agents deem them instantly equipped to pick up a microphone and irritate us with an effluent of Tower of Babel verbiage. He does so in a valedictory book which is an encyclopaedia of broadcasting wisdom. He names no names. He is too polite for that. Nor is there a hint of the tetchiness that occasionally afflicts icons in their pensionable years. At 74, Benaud is still as fit as a flea, the result of a lifestyle as measured as his commentating. Yes, there are rare occasions when he will let down his hair with the rest of us, but when serious business is afoot he will rise from an increasingly raucous dinner party, check his watch that it is exactly 10pm and announce: ‘Thank you very much. We’re off.’ At sunrise next morning, he and Daphne, his elegant and unfailingly supportive English wife, will be striding out on their three-mile constitutional. Benaud representing Australia in 1961. He led his country as captain in 28 of his 63 Tests and never lost a series . He is meticulous in all things. On TV commentary days, even Daphne is not allowed to iron his shirts. He presses them himself. He is a food faddist, preparing his Test match lunch boxes at home to be certain of what he is eating. Once, he took a week-long course in Italy to learn how to cook pasta to perfection. His desks at his homes in London, South of France and Sydney are polished plateaux of precision, his reference-book shelves indexed for instant reach. It is this unrelenting self-discipline, instilled by a schoolmaster and great club cricketer father and a lovely mother — there is a gorgeous picture of her celebrating her 100th birthday with Richie and his Test cricketer brother John in the book — that launched him into his dual career life. The first, of course, was in cricket, where to haul oneself from school, to club, to State, the Australian team and then its captaincy was a classic climb. Benaud led his country in 28 of his 63 Tests and never lost a series. Such was his cunning as a wrist-spinner that his batsmanship was often overlooked. In fact, he became the first, in an era when far fewer Tests were played, to scale the double of 200 wickets and 2,000 runs. But what next? All of seven years before he retired from cricket, Benaud wondered if there could be a distant future in the communication industry. There was little doubt about that since he had been a young crime reporter on a Sydney newspaper, where sub-editors ruthlessly deleted from his copy any flowery phrases which he thought rather good but were irrelevant to the story. It was an important lesson. Then a curious opportunity, which couldn’t happen in today’s schedules, presented itself. At the end of Australia’s 1956 tour to England, all their players were given three weeks off to enjoy such fleshpots of relaxation as they could discover in the British Isles. Australian captain Richie Benaud takes on the MCC in the first innings at Brisbane on December 5, 1958 . Benaud proceeded otherwise. At his own expense he moved from the Kensington Palace Hotel into a cramped lower ground room in the RAC club in Pall Mall and took a BBC television training course, alongside directors, commentators, even audiences, to learn how television worked. He trailed Peter O’Sullevan at Newbury and he studied the commentating techniques of Henry Longhurst on golf and Dan Maskell on tennis. All three had their idiosyncrasies, but one thing they had in common. O’Sullevan, voice rising to overdrive at the climax of a horse race, was circumspect about collateral chatter, just as Longhurst and ‘Oh I say’ Maskell knew the value of golden silence. Indeed, one of Longhurst’s silences was so long that his director asked over the private intercom: ‘Excuse me, Henry, but are you still alive?’ Benaud now says: ‘I didn’t know if I had a future in broadcasting. If I hadn’t done that BBC course my life would have been very different, even though I had to wait for seven years for my chance. ‘The key feature it taught me was the economy of words. Never insult the viewers by telling them what they have seen perfectly clearly themselves. Only add to it if you had something pertinent to say.’ Benaud rings the bell on the pavilion balcony on the second day of the second test between England and Australia at Lord's during the 2009 Ashes . These days if only. Has he ever made a bloomer? Of course, like all of us, he has. On one celebrated occasion, handing over from a Test match for a news update from Moira Stuart, he called her Moira Shearer, the celebrated ballerina who had starred in an acclaimed film. When Moira Stuart handed back he said: ‘Thanks, Moira, our newsreader wearing Red Shoes.’ Many, who had not heard his initial blunder, wondered what on earth he was on about. ‘At the time,’ he recalls, ‘I thought it was a pretty clever remark, but many tuning in at that moment had no idea what it meant. It taught me never to be such a smart-arse again.’ Laconic, economic, massively instructive and with a dry impartial wit about whoever is getting the upper hand in a Test match, I wonder if we shall ever hear his like again on television? Many are called and surprisingly many are given the opportunity behind the microphone. Very few have served the slogging apprenticeship that makes a master cricket commentator.
International cricket fans in England lost legend's voice after 2005 Ashes .
This led Ian Wooldridge to pay homage to 'cricket's finest commentator'
As a player he led his country in 28 of his 63 Tests and never lost a series .
Mantra of 'never insulting the viewers' by saying too much made him great .
מחווה זוהרת חולקו אתמול לאגדת הקריקט ריצ'י בנאוד, לאחר מותו בגיל 84 מסרטן העור. בלורד'ס, דגלי MCC הורדו, וממשלת אוסטרליה הציעה הלוויה ממלכתית לאדם שמעולם לא הפסיד סדרת מבחן כקפטן ארצו, ואז הפך לפרשן. דיוויד קמרון אמר שהוא "גדל והקשיב לפרשנות הקריקט הנפלאה של ריצ'י בנאוד", בעוד מקבילו האוסטרלי טוני אבוט כינה את זה "יום עצוב לאוסטרליה". פרש כשחקן ב-1964, הניתוח המופתי של בנאוד זכה להערכה אוניברסלית. כאן, אנו משחזרים מחווה ששולם על ידי בעל טור הספורט המבריק של הדואר, IAN WOOLDRIDGE - שכתב ב-2005 לאחר שסיקור הקריקט הבינלאומי בשידור חי באנגליה עבר מטלוויזיה יבשתית ללוויינית, ומונע מאוהדי הקריקט את קולו של בנאוד. . . ריצ'י בנאוד בתיבת הפרשנויות בסגלגל למבחן הסופי של האפר 2005. לאחר מכן אוהדי קריקט בינלאומיים באנגליה איבדו את הגאונות שלו כאשר משחק חי עבר מטלוויזיה יבשתית ללוויין. אז זוהי פרידה, אם כן, ממאסטר המילים המדודות. ריצ'י בנאוד לא יחזור לאנגליה בקיץ הבא כדי לשמור על הבכורה שלו כפרשן הטוב ביותר של קריקט. זה לא רק השיפוט שלי. סקר שנערך לאחרונה על ידי המגזין Wisden Cricketer משך 12,000 קולות מדהימים. בדיוק 10,128 מהם ציינו את בנאוד כטוב ביותר. למרבה המזל, הוא לא משאיר אותנו בלי מילה או כמה עצות למי שמבקש לחקות את הצלחתו, במיוחד שחקנים בדימוס שסוכניהם רואים אותם מצוידים מיידית להרים מיקרופון ולעצבן אותנו בשפך של מילה במגדל בבל. הוא עושה זאת בספר צדקה שהוא אנציקלופדיה של חוכמת שידור. הוא לא שם שמות. הוא מנומס מדי בשביל זה. אין גם רמז לעצבנות שפוקדת מדי פעם אייקונים בשנות הפנסיה שלהם. בגיל 74, בנאוד עדיין כשיר כמו פרעוש, תוצאה של אורח חיים שנמדד כמו הפרשנות שלו. כן, יש מקרים נדירים שבהם הוא יניח את שערו עם כולנו, אבל כשעסקים רציניים מתנהלים הוא יקום מארוחת ערב סוערת יותר ויותר, יבדוק בשעון שלו שהשעה בדיוק 22:00 ויודיע: 'תודה רבה הַרבֵּה. אנחנו יוצאים לדרך.' עם הזריחה למחרת בבוקר, הוא ודפנה, אשתו האנגלית האלגנטית והתומכת ללא פשרות, ייצאו לצעדה על שלושת הקילומטרים החוקתיים שלהם. בנאוד ייצג את אוסטרליה ב-1961. הוא הוביל את ארצו כקפטן ב-28 מתוך 63 המבחנים שלו ומעולם לא הפסיד סדרה. הוא קפדן בכל דבר. בימי פרשנות בטלוויזיה, אפילו לדפנה אסור לגהץ חולצות. הוא לוחץ עליהם בעצמו. הוא פאדיסט של אוכל, מכין את קופסאות האוכל שלו למשחקי מבחן בבית כדי להיות בטוח מה הוא אוכל. פעם הוא לקח קורס בן שבוע באיטליה כדי ללמוד איך לבשל פסטה לשלמות. שולחנותיו בבתים שלו בלונדון, דרום צרפת וסידני הם רמות מלוטשות של דיוק, מדפי ספרי העיון שלו מצורפים לאינדקס לגישה מיידית. המשמעת העצמית הבלתי פוסקת הזו, שהוטבעה על ידי מנהל בית ספר ואב קריקטר מועדונים גדול ואמא מקסימה - יש תמונה נהדרת שלה חוגגת את יום הולדתה ה-100 עם ריצ'י ואחיו ג'ון קריקטר המבחן - שהזיקה אותו לספר שלו. חיי קריירה כפולים. הראשון, כמובן, היה בקריקט, איפה לקחת את עצמו מבית הספר, למועדון, למדינה, לנבחרת אוסטרליה ואז הקפטן שלה היה טיפוס קלאסי. בנאוד הוביל את ארצו ב-28 מתוך 63 המבחנים שלו ומעולם לא הפסיד סדרה. ערמומיותו כמסובב פרק ​​כף היד הייתה כזו, שלעתים קרובות התעלמו מהחבטה שלו. למעשה, הוא הפך לראשון, בעידן שבו נערכו הרבה פחות מבחנים, להגיע לדאבל של 200 וויקטים ו-2,000 ריצות. אבל מה הלאה? כל שבע השנים לפני שפרש מהקריקט, בנאוד תהה אם יכול להיות עתיד רחוק בתעשיית התקשורת. לא היה ספק בכך מכיוון שהוא היה כתב פשע צעיר בעיתון בסידני, שבו עורכי המשנה מחקו ללא רחם מהעותק שלו כל ביטוי פרחוני שלדעתו די טוב אבל לא היה רלוונטי לסיפור. זה היה שיעור חשוב. ואז הופיעה הזדמנות מוזרה, שלא יכלה לקרות בלוחות הזמנים של היום. בסוף סיבוב ההופעות של אוסטרליה ב-1956 לאנגליה, כל השחקנים שלהם קיבלו שלושה שבועות חופש כדי ליהנות מעצמי בשר של רגיעה כפי שהם יכלו לגלות באי הבריטי. הקפטן האוסטרלי ריצ'י בנאוד מתמודד עם ה-MCC בסיבוב הראשון בבריסביין ב-5 בדצמבר 1958. בנאוד המשיך אחרת. על חשבונו הוא עבר ממלון קנזינגטון פאלאס לחדר תחתון צפוף במועדון RAC בקניון Pall ולקח קורס הכשרה בטלוויזיה של ה-BBC, לצד במאים, פרשנים, אפילו קהל, כדי ללמוד איך הטלוויזיה עובדת. הוא עקב אחרי פיטר או'סולבן בניוברי והוא למד את טכניקות הפרשנות של הנרי לונגהרסט בגולף ושל דן מאסקל בטניס. לשלושתם היו הייחודיות שלהם, אבל דבר אחד היה להם במשותף. או'סולבן, הקול שעלה להילוך יתר בשיאו של מרוץ סוסים, היה זהיר לגבי פטפוטים נלווים, בדיוק כפי שלונגהרסט ו'אוי אני אומר' מסקל ידעו את ערכה של שתיקת זהב. ואכן, אחת השתיקות של לונגהרסט הייתה כל כך ארוכה שהמנהל שלו שאל דרך האינטרקום הפרטי: 'סליחה, הנרי, אבל אתה עדיין חי?' אומר כעת בנאוד: 'לא ידעתי אם יש לי עתיד בשידור. אם לא הייתי עושה את הקורס הזה ב-BBC החיים שלי היו שונים מאוד, למרות שהייתי צריך לחכות שבע שנים להזדמנות שלי. "התכונה המרכזית שזה לימד אותי הייתה כלכלת המילים. לעולם אל תעליב את הצופים בכך שתספר להם את מה שהם ראו בבהירות מושלמת בעצמם. הוסף לזה רק אם יש לך משהו רלוונטי להגיד.' בנאוד מצלצל בפעמון במרפסת הביתן ביום השני של המבחן השני בין אנגליה לאוסטרליה בלורד'ס במהלך האפר 2009. בימים אלה ולו רק. האם הוא עשה פעם פורח? כמובן, כמו כולנו, יש לו. באירוע חגיגי אחד, כשמסר ממשחק מבחן לעדכון חדשות של מוירה סטיוארט, הוא קרא לה מוירה שירר, הבלרינה המהוללת ששיחקה בסרט עטור שבחים. כשמוירה סטיוארט החזירה הוא אמר: 'תודה, מוירה, קוראת החדשות שלנו נועלת נעליים אדומות.' רבים, שלא שמעו את הטעות הראשונית שלו, תהו על מה לעזאזל הוא עוסק. "באותו זמן", הוא נזכר, "חשבתי שזו הערה די חכמה, אבל רבים שנכנסו באותו רגע לא הבינו מה המשמעות. זה לימד אותי לעולם לא להיות שוב חכם כזה.״ לקוני, כלכלי, מלמד בצורה מסיבית ועם שנינות יבשה וחסרת פניות לגבי מי שתופס את ידו על העליונה במשחק מבחן, אני תוהה אם אי פעם נשמע שוב את כמותו בטלוויזיה. ? רבים נקראים ולמרבה ההפתעה רבים מקבלים את ההזדמנות מאחורי המיקרופון. מעטים מאוד שירתו את ההתלמדות המעצבנת שהופכת לפרשן אמן קריקט.
אוהדי קריקט בינלאומיים באנגליה איבדו את קולה של האגדה לאחר אפר 2005.
זה הוביל את איאן וולדריג' לתת כבוד ל"הפרשן הטוב ביותר של קריקט"
כשחקן הוא הוביל את ארצו ב-28 מתוך 63 המבחנים שלו ומעולם לא הפסיד סדרה.
מנטרה של 'לעולם לא להעליב את הצופים' באמירה יותר מדי עשתה אותו נהדר.