When Pele and Bobby Moore embraced, yielding perhaps the most famous of all images of sportsmanship on a football pitch, the final whistle had already blown. That was in 1970, at the end of a wonderfully hard-fought World Cup group match between England and Brazil, which the South Americans won 1-0. So loudly did the football world applaud such an exhibition of mutual respect between two giants of the game that all these decades later, the applause still resounds. That image of them is frequently flourished as a perfect example of what the game was, and is used to compare, unfavourably, with what it has become. Newcastle keeper Tim Krul  congratulated Sunderland striker Jermain Defoe on his goal at half-time . Bobby Moore's famous hug with Pele in 1970 is often held up as the peak of sportsmanship . And so the Stadium of Light on Sunday afternoon. Tim Krul and Jermain Defoe are lesser stars than Moore and Pele, of course, and the Newcastle United goalkeeper’s instinctively friendly gesture towards the man who had just scored a brilliant goal past him took place with 45 minutes yet to play. But was it really so different to that celebrated business in Guadalajara, Mexico, for which we don’t only continue to congratulate the England colossus and the Brazilian legend for their integrity and values, but also ourselves, somehow, for knowing and loving the game when it still had a place for common decency? Sportsmail’s Jamie Carragher, among many others, has lambasted Krul for an inappropriate show of brotherhood towards a fellow professional. On Match of the Day 2, Danny Murphy agreed. The Dutchman, they say, was out of order. The implication is that, as he walked off the pitch at half-time, he should have been so lost in his own despair, or anger, or disappointment, or fierce resolve to get back on terms, that if he’d noticed Defoe at all, the only acceptable form of communication should have been a muttered oath, or at best a hard stare. Krul smiles at Defoe shortly after the striker's goal gave the Black Cats the lead in the Wear-Tyne derby . Sportsmail's Jamie Carragher criticised Krul for his half-time actions while speaking on Sky Sports . Any form of friendliness could at the very least have waited until after the game was over, they reckon. Meanwhile, for some of Krul’s critics on social media, the fact that it was an intense local derby puts his behaviour almost beyond the pale. How unutterably depressing. Has football really become so leeched of humanity that one decent pro can’t turn to another and say ‘well played’? Nobody thinks that Krul would have complimented his opponent had it been a scuffed shot through his legs from two yards. But it was a wondrous strike, and, derby or not, half-time or not, a game that has no room either for an acknowledgment of a great piece of technique, or for a simple, impulsive act of sportsmanship, is a game that has become entirely detached from its roots. Defoe (left) hit a stunning volley on the cusp of half-time to give Sunderland the lead against Newcastle . Defoe celebrates his strike which helped the Black Cats to victory in the Wear-Tyne derby . Others insist otherwise, saying only someone with ‘no passion’ for football could commend Krul for doing what he did. That’s rubbish. I am a passionate Evertonian and naturally I have asked myself how I’d feel if, let’s say, Tim Howard congratulated Liverpool captain Steven Gerrard in the tunnel after just being beaten by him, stupendously, from 30 yards. Would I consider it disrespectful to shell-shocked fans? Or assume that by so publicly fraternising with the ‘enemy’, Howard wasn’t quite up for what remained of the fight? Of course not. On the contrary, I’d be pleased to have a grown-up on my team. Moreover, there is another dimension to all this. The sub-text in at least some of the excoriation of Krul’s back-slapping is that he is one of the Premier League’s foreign imports, and either doesn’t fully understand the ferocious tribalism that flavours the Tyne-Wear derby, or being a highly-paid mercenary, chooses not to inhale it. Newcastle came up short against their rivals yet again, but Krul's gesture was not the problem . Defoe's strike was a goal worthy of winning any game, and congratulating him was the decent thing to do . But that’s rubbish, too. Some of us might have wistfully fond memories of an age when English football was overwhelmingly populated by players from the British Isles, but we kid ourselves if we think that the modern domestic game is divided by passports into those who give their all and those who don’t. And yet, let’s be brutally honest, would the condemnation have been quite so swift and quite so loud if the boot had been on the other foot on Sunday, if it had been Defoe walking down the tunnel at half-time slapping Krul on the back for denying him seconds earlier with a truly breathtaking, world-class save? In fact, would there have been any condemnation at all? Or would it have been held up as a heart-warming example, even in the intense heat of competition, of a typically honest English footballer doing the decent thing?
Newcastle goalkeeper Tim Krul was seen laughing at half time .
Jermain Defoe had scored a stunning goal past him moments earlier .
Sportsmail's Jamie Carragher criticised Krul for being too friendly .
But the keeper was simply showing respect to an opponent .
כשפלה ובובי מור התחבקו, והניבו אולי את התמונות המפורסמות ביותר של ספורטיביות על מגרש כדורגל, שריקת הסיום כבר נשבה. זה היה ב-1970, בסיומו של משחק קבוצתי קשה להפליא בין אנגליה לברזיל, בו ניצחו הדרום אמריקאים 1-0. כל כך חזק בעולם הכדורגל מחא כפיים כזו של כבוד הדדי בין שני ענקי המשחק, שכל העשורים האלה לאחר מכן, מחיאות הכפיים עדיין מהדהדות. התמונה הזו שלהם פורחת לעתים קרובות כדוגמה מושלמת למה שהיה המשחק, ומשמשת להשוואה, באופן לא חיובי, למה שהוא הפך להיות. שוער ניוקאסל, טים קרול, בירך את חלוץ סנדרלנד ג'רמיין דפו על השער שלו במחצית. החיבוק המפורסם של בובי מור עם פלה ב-1970 נחשב לעתים קרובות לשיא הספורטיביות. וכך אצטדיון האור ביום ראשון אחר הצהריים. טים קרול וג'רמיין דפו הם כוכבים פחותים ממור ופלה, כמובן, והמחווה הידידותית האינסטינקטיבית של שוער ניוקאסל יונייטד כלפי האיש שזה עתה כבש שער מבריק מעברו התרחשה עם 45 דקות שעדיין לא משחק. אבל האם זה באמת שונה מהעסק המהולל הזה בגוודלחרה, מקסיקו, שעליו אנחנו לא רק ממשיכים לברך את הקולוסוס האנגלי והאגדה הברזילאית על היושרה והערכים שלהם, אלא גם את עצמנו, איכשהו, על כך שאנו מכירים ואוהבים את המשחק. כשעוד היה בו מקום להגינות משותפת? ג'יימי קרגר של ספורטסמייל, בין רבים אחרים, הטעים את קרול על מופע לא הולם של אחווה כלפי איש מקצוע. במשחק של היום 2, דני מרפי הסכים. ההולנדי, הם אומרים, לא היה בסדר. המשמעות היא שכשהוא ירד מהמגרש במחצית, הוא היה צריך להיות כל כך אבוד בייאוש שלו, או בכעס, או באכזבה, או בנחישות העזה לחזור לעניינים, שאם היה מבחין בדפו בשעה בסך הכל, צורת התקשורת המקובלת היחידה הייתה צריכה להיות שבועה ממלמלת, או במקרה הטוב מבט קשה. קרול מחייך לדפו זמן קצר לאחר השער של החלוץ נתן את החתולים השחורים ליתרון בדרבי Wear-Tyne. ג'יימי קרגר של Sportsmail מתח ביקורת על קרול על פעולותיו במחצית בזמן שדיבר ב-Sky Sports. כל צורה של ידידותיות הייתה יכולה לכל הפחות לחכות עד לסיום המשחק, הם מעריכים. בינתיים, עבור חלק מהמבקרים של קרול ברשתות החברתיות, העובדה שזה היה דרבי מקומי אינטנסיבי שמה את התנהגותו כמעט מעבר לחיוורון. כמה מדכא בצורה בלתי נתפסת. האם הכדורגל באמת הפך להיות כל כך עלוק באנושיות עד שמקצוען הגון אחד לא יכול לפנות לאחר ולומר 'משחק טוב'? אף אחד לא חושב שקרול היה מחמיא ליריב שלו אילו הייתה זו ירייה מושחתת דרך רגליו משני יארד. אבל זו הייתה נגיחה מופלאה, ובין דרבי או לא, מחצית או לא, משחק שאין בו מקום לא להכרה בפיסת טכניקה מצוינת, או לפעולה ספורטיבית פשוטה ואימפולסיבית, הוא משחק התנתקה לחלוטין משורשיה. דפו (משמאל) נגח וולה מדהים על סף המחצית כדי להעלות את סנדרלנד ליתרון מול ניוקאסל. דפו חוגג את השביתה שלו שעזרה לחתולים השחורים לנצח בדרבי Wear-Tyne. אחרים מתעקשים אחרת, ואומרים שרק מישהו ללא תשוקה לכדורגל יכול לשבח את קרול על שעשה את מה שהוא עשה. זה זבל. אני אברטוני נלהב, ובאופן טבעי שאלתי את עצמי איך ארגיש אם, נניח, טים הווארד מברך את קפטן ליברפול, סטיבן ג'רארד, במנהרה אחרי שזה עתה הוכה על ידו, בצורה מדהימה, מ-30 יארד. האם הייתי רואה בזה חוסר כבוד למעריצים המומים? או להניח שבאמצעות התאחדות פומבית כל כך עם 'האויב', הווארד לא ממש היה מוכן למה שנותר מהקרב? ברור שלא. להיפך, אני אשמח לקבל מבוגר בצוות שלי. יתרה מכך, לכל זה יש מימד נוסף. הסאב-טקסט לפחות בחלק מההתלהמות של סטירות הגב של קרול הוא שהוא אחד מיובאי החוץ של ליגת העל, או שהוא לא לגמרי מבין את השבטיות האכזרית שמטעימה את הדרבי של טיין-וור, או שהוא מאוד -שכיר חרב בתשלום, בוחר לא לשאוף אותו. ניוקאסל שוב ניצחה מול יריבותיה, אבל המחווה של קרול לא הייתה הבעיה. הנגיחה של דפו הייתה שער שראוי לנצח בכל משחק, ולברך אותו היה הדבר הגון לעשות. אבל גם זה זבל. לחלקנו יש אולי זיכרונות נעימים מתקופה שבה הכדורגל האנגלי היה מאוכלס ברובו בשחקנים מהאיים הבריטיים, אבל אנחנו צוחקים על עצמנו אם אנחנו חושבים שהמשחק המקומי המודרני מחולק על ידי דרכונים לאלה שנותנים הכל ולאלה שלא נותנים הכל. לא. ובכל זאת, בואו נהיה כנים באכזריות, האם הגינוי היה כל כך מהיר ודי כל כך חזק אם המגף היה על הרגל השנייה ביום ראשון, אם זה היה דפו הולך במורד המנהרה במחצית וטפח על גבו של קרול. על שלילתו שניות קודם לכן עם הצלה עוצרת נשימה באמת ברמה עולמית? למעשה, האם היה בכלל גינוי? או שמא זה היה נתפס כדוגמה מחממת לב, אפילו בלהט התחרות האינטנסיבי, של כדורגלן אנגלי ישר בדרך כלל שעושה את הדבר הגון?
שוער ניוקאסל, טים קרול, נראה צוחק במחצית.
ג'רמיין דפו כבש שער מדהים על פניו רגעים קודם לכן.
ג'יימי קרגר של Sportsmail מתח ביקורת על קרול על היותו ידידותי מדי.
אבל השוער פשוט הראה כבוד ליריב.