(CNN)This week, social media heralded as #motheroftheyear Toya Graham, the Baltimore single mom who pulled her son, who was holding a brick, away from the scene of a riot. A video of Graham yanking young Michael from a group of protesters -- and subsequently pummeling him with her fists and a few slaps upside the head -- went viral. Many called her a hero: a mother determined to stop the cycle of violence. And yet, wasn't she also promoting violence? Her own reaction, after all, was to yell, curse and hit. "Why is America celebrating the beating of a black child?" asked a writer at The Washington Post. Isn't violence at home what leads to violence outside the home? Isn't this why rioting happens? I'm not excusing violence in any form. I wish it didn't exist. But Baltimore isn't on fire because of mothers like Graham. In fact, what we need, not only in communities like Baltimore but also in communities around the country, are more mothers like her. Mothers who will do whatever it takes to protect their children and steer them through the increasingly tricky course of adolescence. I don't see Graham as an abusive mother spreading the gospel, or at least the inevitability, of violence. I don't see her as a hero, either. What I do see in Graham is a woman who is just like millions of other mothers of adolescents, mothers whose daily struggle is focused on guiding their kids in a positive direction while also helping them develop their own identities and independence. Mothers who know the anger and frustration that can result when they catch their teenager in a lie. As Graham told Anderson Cooper, she'd told Michael the night before not to join in any riots. He swore he wouldn't. But her momma bear sense kicked in, and when she heard that school was closing early, she didn't take the chance that he'd stick to his promise. She went to the site of the riots to make sure that she could help him stay the course. She went there so that she could help him keep his promise. And when she got there and saw he hadn't, as she suspected, she reacted in the way that she knew would, in that moment, be most effective to get him out of there. And that's the key here. It's easy to punish a teenager for acting out, just as it's easy to punish Graham for taking out her frustrations on Michael in a physical way. But Graham's actions are evidence of her commitment as a parent. For better or worse, she knows her son. And she knows her community, and her reality. She knows that she's the mother of an adolescent boy living in a city caught up in a very heated, violent moment. And she will do anything to protect her son, including put herself in a dangerous situation to pull him out of there. Can we all say that? Toya Graham raises an important point that's often missing in the discussions of how to curb violence: Moms have power. The world needs more momma bear types -- mothers who might be willing to put themselves between their child and certain danger. Mothers who are willing to defy the "expert" advice telling them that teenagers need the room to make mistakes; that hovering or even trying to anticipate their misbehavior only stunts their development and leads to more misbehavior. Now more than ever, there are exceptions to that rule. Those of us who live in communities that are generally safe can't imagine the level of fear and frustration that must run through the very core of a mother like Graham. We don't all face the same obstacles as the people who live in places like Baltimore. But we all face the same challenges in raising children. Perhaps it's time to recognize that, at least in that sense, we're more alike than we are different.
Peggy Drexler: Video of Toya Graham hitting son as she drags him from protests has raised questions. Was she a hero? Abusive?
Neither, she says; she was a mom trying to steer her adolescent in a heated city conflict, and more moms need this kind of commitment .
(CNN) השבוע, המדיה החברתית בישרה כ-#אמא של השנה טויה גרהם, האם החד הורית מבולטימור שמשכה את בנה, שהחזיק לבנה, הרחק מזירת המהומה. סרטון של גרהם מושך את מייקל הצעיר מקבוצת מפגינים - ובעקבות כך חובט בו באגרופיה וכמה סטירות על הראש - הפך לוויראלי. רבים כינו אותה גיבורה: אמא שנחושה להפסיק את מעגל האלימות. ובכל זאת, האם היא לא קדמה גם אלימות? התגובה שלה עצמה, אחרי הכל, הייתה לצעוק, לקלל ולהכות. "למה אמריקה חוגגת את הכאת ילד שחור?" שאל סופר ב"וושינגטון פוסט". האם אלימות בבית היא לא מה שמוביל לאלימות מחוץ לבית? האם לא בגלל זה קורות מהומות? אני לא מתרץ אלימות בשום צורה. הלוואי שזה לא היה קיים. אבל בולטימור לא בוערת בגלל אמהות כמו גרהם. למעשה, מה שאנחנו צריכים, לא רק בקהילות כמו בולטימור אלא גם בקהילות ברחבי הארץ, זה יותר אמהות כמוה. אמהות שיעשו כל מה שנדרש כדי להגן על ילדיהן ולנווט אותם במהלך ההולך וקשה של גיל ההתבגרות. אני לא רואה בגראהם אמא מתעללת שמפיצה את הבשורה, או לפחות את הבלתי נמנעת, של אלימות. אני גם לא רואה בה גיבורה. מה שאני כן רואה אצל גרהם היא אישה שהיא בדיוק כמו מיליוני אמהות אחרות למתבגרים, אמהות שהמאבק היומיומי שלהן מתמקד בהדרכת ילדיהן לכיוון חיובי ובמקביל עוזרת להם לפתח את הזהות והעצמאות שלהן. אמהות שמכירות את הכעס והתסכול שעלולים להיגרם כשהן תופסות את המתבגר שלהן בשקר. כפי שאמרה גרהם לאנדרסון קופר, היא אמרה למייקל ערב קודם לא להצטרף למהומות. הוא נשבע שלא. אבל חוש הדוב של אמא שלה נכנס, וכששמעה שבית הספר נסגר מוקדם, היא לא לקחה את הסיכון שהוא יעמוד בהבטחתו. היא הלכה למקום המהומות כדי לוודא שתוכל לעזור לו להישאר במסלול. היא הלכה לשם כדי שתוכל לעזור לו לקיים את הבטחתו. וכשהיא הגיעה לשם וראתה שהוא לא, כפי שחשדה, היא הגיבה בצורה שידעה שבאותו רגע, יהיה הכי יעיל להוציא אותו משם. וזה המפתח כאן. קל להעניש נער על משחק אאוט, בדיוק כפי שקל להעניש את גרהם על שהוציא את התסכולים שלה על מייקל בצורה פיזית. אבל מעשיה של גרהם הם עדות למחויבותה כהורה. לטוב ולרע, היא מכירה את בנה. והיא מכירה את הקהילה שלה, ואת המציאות שלה. היא יודעת שהיא אמא לנער מתבגר המתגורר בעיר שנקלעה לרגע לוהט ואלים מאוד. והיא תעשה הכל כדי להגן על בנה, כולל לשים את עצמה במצב מסוכן כדי למשוך אותו משם. האם כולנו יכולים לומר זאת? טויה גרהם מעלה נקודה חשובה שלעתים קרובות חסרה בדיונים על איך לרסן אלימות: לאמהות יש כוח. העולם זקוק לעוד טיפוסים של דובי אמה - אמהות שאולי יהיו מוכנות לשים את עצמן בין הילד שלהן לבין סכנה מסוימת. אמהות שמוכנות להתנגד לעצת ה"מומחה" שאומרת להן שבני נוער צריכים את החדר כדי לעשות טעויות; כי ריחוף או אפילו ניסיון לצפות את ההתנהגות השגויה שלהם רק מעכב את התפתחותם ומוביל להתנהגות שגויה נוספת. עכשיו יותר מתמיד, ישנם חריגים לכלל זה. אלו מאיתנו שחיים בקהילות שבאופן כללי בטוחות לא יכולים לדמיין את רמת הפחד והתסכול שחייבים לעבור בליבה של אמא כמו גרהם. לא כולנו מתמודדים עם אותם מכשולים כמו האנשים שחיים במקומות כמו בולטימור. אבל כולנו מתמודדים עם אותם אתגרים בגידול ילדים. אולי הגיע הזמן להכיר בכך שלפחות במובן הזה, אנחנו דומים יותר ממה שאנחנו שונים.
פגי דרקסלר: סרטון של טויה גרהם מכה את הבן כשהיא גוררת אותו מהפגנות עורר שאלות. האם היא הייתה גיבורה? מַעֲלִיב?
גם לא, היא אומרת; היא הייתה אמא ​​שניסתה לנווט את המתבגר שלה בסכסוך עירוני סוער, ויותר אמהות זקוקות למחויבות מסוג זה.