(CNN)I will always remember when things turned. I was 12 years old, and my younger sister and I were with our parents attending a peaceful demonstration in downtown Miami near the courthouse. We were there to protest the acquittal of four police officers in the beating death of unarmed motorcyclist Arthur McDuffie. I had learned the word "acquittal" just that day. It meant they wouldn't be held responsible. Community leaders were gathered at the front, speaking to a crowd that was in shock and full of anger and despair. The trial had been covered extensively, and nobody could believe that the fatal beating -- with the extent of the physical wounds to McDuffie's head and body -- could be justified or excused. I started to hear rumblings coming from around the perimeter of the immediate crowd. There was shouting and cursing. Bottle throwing. Then a car was turned over and set on fire. That was Miami 35 years ago, but it could just as easily have been Baltimore this week. The Miami riots of 1980 were the first major "race riots" since the wave of riots spread across the nation in the 1960s. Harlem 1964: Police shooting of 15-year-old James Powell. Watts 1965: Arrest of 21-year-old Marquette Frye for drunken driving. Newark 1967: Police beating of John Smith while under arrest. Detroit 1967: Police raid on a "blind pig" after-hours bar. Then the Rev. Martin Luther King Jr. was assassinated, and Baltimore and 125 other cities erupted in flames. The immediate catalysts for the waves of riots in the 1960s before the death of Dr. King were police action, or, more specifically, perceived unjust police action. That was true in Miami in 1980 after the acquittal of the police officers. And the same in Los Angeles in 1992 after the acquittal of police officers for the beating of motorist Rodney King. Wednesday marks the 23rd anniversary of the start of the Los Angeles riots. And now we have Baltimore 2015, with the death of suspect Freddie Gray in police custody. My parents were leaders and participants in the nonviolent civil rights movement, and they raised me to understand that youths were the key to the movement. It was the images of young people all over the country -- often facing physical danger, discipline from their parents and suspension from school -- that propelled the civil rights movement into the national spotlight. Juxtapose decades-old images of youths being hosed down by police during nonviolent demonstrations in Birmingham and Selma with Tuesday's images of Baltimore youths throwing rocks at police, and you wonder what has happened. As a 12-year-old girl in Miami, I didn't understand how people could injure and even kill others and destroy their neighborhoods, and risk going to jail, by rioting. I was afraid because I didn't see my father for days as he and other community leaders walked the streets to try to restore calm. I was also afraid that such senseless violence could only derail the legitimate causes of the African-American community, causes historically advanced by nonviolent civil disobedience and through legislative channels. But two months ago, I agreed to moderate a panel at the National Center for Civil and Human Rights called "Riot -- The Voice of the Unheard?" The occasion was to mark the Atlanta premiere of "Detroit '67," a play written by Dominique Morisseau and directed by Kamilah Forbes that chronicled the journey of a family as they lived through the turmoil of the Detroit '67 riot, including the joy and love they found with one another. The play and the panel were programmed by Kenny Leon's True Colors Theatre Company, a nonprofit devoted to presenting artistic interpretations with diverse voices so that individuals and institutions can have a shared platform in their quest for understanding in American society. Inspired by the mission, I had recently joined the board. Although pegged to the past, the purpose of the panel was to examine how current events relating to police actions against African-American men could potentially lead to rioting and what could be done to prevent it. I learned that some questioned whether riots are actually purposeless and uncontrolled violence, or whether they are purposeful uprisings against individuals and institutions. I learned that those who participate in riots often feel hopeless and dehumanized, both as the victims of police action against them that triggered the riots and as perpetrators of violence during riots. I learned that riots in the 1960s played a role in advancing the civil rights agenda, often by galvanizing local and national government officials to work with peaceful community, church and civil rights leaders to address the root causes of riots. This is a controversial part of our civil rights history that has been sanitized. At the conclusion of the 1967 Detroit riot, President Lyndon Johnson condemned the violence but said in his address to the nation that: "This is not a time for angry reaction. It is a time for action, starting with legislative action to improve the life in our cities. The strength and promise of the law are the surest remedies for tragedy in the street. ..." His administration convened the Kerner Commission to examine the 1965-68 riots, and its findings were that racism had led to joblessness, poverty, a lack of political power, unfair housing, police brutality and inferior schools. After the beating of Rodney King in Los Angeles, the Christopher Commission was established and concluded that racial profiling and excessive force, unjust treatment in the criminal justice system, poor housing, and the lack of jobs and education were triggers for the riots. After all of these riots, the affected city, state and national governments enacted plans and programs to address some of these underlying conditions. Maybe the Baltimore youths involved in the riots felt the way one youth did in Watts in 1965. As recounted in "The Great Rebellion" by Kenneth Stahl, Dr. King went to Watts to try to calm tensions, and a hostile youth said to him:  "We won." King challenged him: "How have you won? Homes are destroyed, blacks are dead in the streets, stores you shop from for food and clothes are destroyed." The young man replied, "We won because we made the whole world pay attention ... the police chief and mayor had never been here. We made them come." Dr. King would say near the end of his life: "It is not enough for me to stand before you tonight and condemn riots. It would be morally irresponsible for me to do that without, at the same time, condemning the contingent, intolerable conditions that exist in our society. These conditions are the things that cause individuals to feel that they have no other alternative than to engage in violent rebellions to get attention. And I must say tonight that a riot is the language of the unheard." When I learned that Baltimore high school students planned a purge based on the movie "The Purge," in which people were legally absolved for their anarchistic crimes, it suddenly made sense. They thought they wouldn't be held responsible for their crimes. They thought they would be absolved -- a word not much different from the word "acquitted" I learned the day of the Miami riots. But they got it wrong. They will forever live the repercussions of their actions, regardless of the impetus. But the Rev. Jamal Bryant got it right when he said he would open his Empowerment Temple AME Church in Baltimore to youths who would not be in school so he could teach them the power of nonviolence to change society. That power was evident after the shooting of Michael Brown in Ferguson, Missouri, and the decision not to indict the officer who killed him. Those protests were mostly peaceful. And the government responded -- not out of fear of violence, but because of a desire to change the conditions that led to the protests. After several months of investigation, the far-reaching Justice Department report on Ferguson issued in March concluded that the use of policing to raise revenue, combined with a systemic racial bias, had led to a pattern and practice of discrimination and Fourth, 14th, Sixth and First Amendment rights violations against African-Americans in Ferguson. The report made recommendations that the Ferguson Police Department, as well as other departments across the country, should enact to improve police relations in communities of color. The riots in Baltimore have rightfully been quashed, but the voices of nonviolent protesters continue to be heard.
Johnita Due: The anger and frustration I saw in 1980 Miami is repeated in 2015 Baltimore .
She says teaching the power of nonviolent protest is essential .
(CNN) אני תמיד אזכור מתי העניינים התהפכו. הייתי בן 12, ואחותי הצעירה ואני היינו עם הורינו בהפגנה שלווה במרכז מיאמי ליד בית המשפט. היינו שם כדי למחות על זיכוי של ארבעה שוטרים במותו של רוכב האופנוע הלא חמוש ארתור מקדאפי. למדתי את המילה "זיכוי" בדיוק באותו יום. זה אומר שהם לא יישאו באחריות. ראשי הקהילה נאספו בחזית, דיברו בפני קהל שהיה בהלם ומלא כעס וייאוש. המשפט סוקר בהרחבה, ואף אחד לא יכול היה להאמין שאפשר להצדיק או לתרץ את ההכאה הקטלנית - עם היקף הפצעים הפיזיים בראשו ובגופו של מקדאפי. התחלתי לשמוע רעשים מגיעים מסביב להיקף הקהל המיידי. נשמעו צעקות וקללות. זריקת בקבוק. לאחר מכן התהפכה מכונית והוצתה. זו הייתה מיאמי לפני 35 שנה, אבל זה יכול היה באותה קלות להיות בולטימור השבוע. המהומות במיאמי של 1980 היו "מהומות הגזע" הגדולות הראשונות מאז גל המהומות שהתפשט ברחבי המדינה בשנות ה-60. הארלם 1964: ירי משטרתי בג'יימס פאוול בן ה-15. ווטס 1965: מעצרה של מרקט פריי בת ה-21 בגין נהיגה בשכרות. ניוארק 1967: המשטרה מכה את ג'ון סמית' בזמן מעצר. דטרויט 1967: פשיטה של ​​המשטרה על בר "חזיר עיוור" לאחר שעות הפעילות. ואז הכומר מרטין לותר קינג ג'וניור נרצח, ובולטימור ו-125 ערים נוספות פרצו בלהבות. הזרזים המיידיים לגלי המהומות בשנות ה-60 לפני מותו של ד"ר קינג היו פעולה משטרתית, או, ליתר דיוק, פעולה משטרתית בלתי צודקת נתפסת. זה היה נכון במיאמי ב-1980 לאחר זיכוי השוטרים. וכך גם בלוס אנג'לס ב-1992 לאחר זיכוי שוטרים בגין הכאתו של נהג הרכב רודני קינג. ביום רביעי מלאו 23 שנים לתחילת המהומות בלוס אנג'לס. ועכשיו יש לנו את בולטימור 2015, עם מותו של החשוד פרדי גריי במעצר המשטרה. ההורים שלי היו מנהיגים ומשתתפים בתנועה לא אלימה לזכויות אזרח, והם גידלו אותי להבין שבני נוער הם המפתח לתנועה. התמונות של צעירים בכל רחבי הארץ - לעתים קרובות מתמודדים עם סכנה פיזית, משמעת מהוריהם והשעיה מבית הספר - הם שהניעו את התנועה לזכויות האזרח לאור הזרקורים הלאומי. העמידו תמונות בנות עשרות שנים של בני נוער שהוזרמו על ידי המשטרה במהלך הפגנות לא אלימות בברמינגהם ובסלמה עם תמונות של צעירי בולטימור משליכים אבנים על המשטרה, ואתם תוהים מה קרה. בתור ילדה בת 12 במיאמי, לא הבנתי איך אנשים יכולים לפצוע ואפילו להרוג אחרים ולהרוס את השכונות שלהם, ולהסתכן בכניסה לכלא, בהתפרעות. פחדתי כי לא ראיתי את אבי במשך ימים כשהוא ומנהיגי קהילה אחרים הסתובבו ברחובות כדי לנסות להחזיר את השקט. פחדתי גם שאלימות חסרת היגיון כזו יכולה רק לדרדר את הגורמים הלגיטימיים של הקהילה האפרו-אמריקאית, גורמים שהתקדמו היסטורית על ידי אי ציות אזרחי לא אלים ובאמצעות ערוצי חקיקה. אבל לפני חודשיים הסכמתי להנחות פאנל במרכז הלאומי לזכויות האזרח וזכויות האדם שנקרא "התפרעות - קול הבלתי נשמע?" האירוע היה לציין את הבכורה באטלנטה של ​​"דטרויט 67'", מחזה שנכתב על ידי דומיניק מוריסו ובוים ​​על ידי קמילה פורבס, שתיאר את מסעה של משפחה בזמן שהיא חיה את המהומה של דטרויט 67', כולל השמחה והשמחה. אהבה שהם מצאו אחד עם השני. ההצגה והפאנל תוכננו על ידי חברת True Colors Theatre של קני ליאון, עמותה המוקדשת להצגת פרשנויות אמנותיות עם קולות מגוונים, כך שליחידים ומוסדות תהיה פלטפורמה משותפת בחיפוש אחר הבנה בחברה האמריקאית. בהשראת המשימה, הצטרפתי לאחרונה לדירקטוריון. על אף שהיה קשור לעבר, מטרת הפאנל הייתה לבחון כיצד אירועים עכשוויים הקשורים לפעולות המשטרה נגד גברים אפרו-אמריקאים עלולים להוביל להתפרעות ומה ניתן לעשות כדי למנוע זאת. למדתי שחלקם שאלו אם התפרעויות הן בעצם אלימות חסרת תכלית ובלתי מבוקרת, או שהן התקוממויות תכליתיות נגד יחידים ומוסדות. למדתי שמי שמשתתפים בהתפרעויות חשים לעיתים קרובות חסרי תקווה וחוסר אנושיות, הן כקורבנות של פעולות המשטרה נגדם שגרמו להתפרעויות והן כמבצעי אלימות במהלך הפרות סדר. למדתי שההתפרעויות בשנות ה-60 מילאו תפקיד בקידום סדר היום של זכויות האזרח, לעתים קרובות על ידי חיזוק פקידי ממשל מקומיים ולאומיים לעבוד עם מנהיגי קהילה שלווים, כנסיות וזכויות אזרח כדי לטפל בשורשי המהומות. זהו חלק שנוי במחלוקת בהיסטוריה של זכויות האזרח שלנו שעבר חיטוי. בסיומה של המהומות בדטרויט ב-1967, הנשיא לינדון ג'ונסון גינה את האלימות אך אמר בנאומו לאומה כי: "זה לא זמן לתגובה כועסת. זה זמן לפעולה, החל מפעולות חקיקה לשיפור החיים בערים שלנו. כוחו והבטחתו של החוק הם התרופות הבטוחות ביותר לטרגדיה ברחוב..." הממשל שלו כינס את ועדת קרנר כדי לבחון את ההתפרעויות של 1965-68, וממצאיה היו שגזענות הביאה לאבטלה, עוני, חוסר כוח פוליטי, דיור לא הוגן, אכזריות משטרתית ובתי ספר נחותים. לאחר הכאתו של רודני קינג בלוס אנג'לס, הוקמה ועדת כריסטופר והגיעה למסקנה כי פרופיל גזעי וכוח מופרז, טיפול לא צודק במערכת המשפט הפלילי, דיור לקוי והיעדר מקומות עבודה והשכלה היו הגורמים להתפרעויות. לאחר כל המהומות הללו, הממשלות העירוניות, המדינות והלאומיות שנפגעו חוקקו תוכניות ותכניות לטיפול בחלק מהתנאים הבסיסיים הללו. אולי צעירי בולטימור שהיו מעורבים בהתפרעויות הרגישו כמו שנער אחד הרגיש בווטס ב-1965. כפי שסופר ב"המרד הגדול" מאת קנת' סטאל, ד"ר קינג הלך לווטס כדי לנסות להרגיע את המתחים, וצעיר עוין אמר לו :  "ניצחנו." קינג אתגר אותו: "איך ניצחת? בתים נהרסים, שחורים מתים ברחובות, חנויות שאתה קונה מהן אוכל ובגדים נהרסים". הצעיר ענה: "ניצחנו כי גרמנו לכל העולם לשים לב... מפקד המשטרה וראש העיר מעולם לא היו כאן. גרמנו להם להגיע". ד"ר קינג היה אומר לקראת סוף ימיו: "לא מספיק שאעמוד מולך הלילה ואגנה מהומות. זה יהיה חוסר אחריות מוסרית מצדי לעשות זאת מבלי, בו זמנית, לגנות את הקונטינגנטי, בלתי נסבל. תנאים שקיימים בחברה שלנו. התנאים האלה הם הדברים שגורמים ליחידים להרגיש שאין להם אלטרנטיבה אחרת מאשר לעסוק במרידות אלימות כדי למשוך תשומת לב. ואני חייב לומר הלילה שהתפרעות היא שפת הבלתי נשמעים". כשנודע לי שתלמידי תיכון בבולטימור תכננו טיהור המבוסס על הסרט "הטיהור", שבו אנשים קיבלו פטור משפטי על פשעיהם האנרכיסטיים, זה פתאום היה הגיוני. הם חשבו שהם לא יישאו באחריות לפשעיהם. הם חשבו שהם יזכו - מילה שלא שונה בהרבה מהמילה "זוכה" שלמדתי ביום המהומות במיאמי. אבל הם טעו. הם יחיו לנצח את ההשלכות של מעשיהם, ללא קשר לדחף. אבל הכומר ג'מאל בראיינט הבין נכון כשאמר שהוא יפתח את כנסיית ההעצמה שלו AME בבולטימור לבני נוער שלא ילמדו בבית הספר כדי שיוכל ללמד אותם את הכוח של אי-אלימות לשנות את החברה. כוח זה היה ברור לאחר הירי במייקל בראון בפרגוסון, מיזורי, וההחלטה שלא להגיש כתב אישום נגד השוטר שהרג אותו. ההפגנות הללו היו ברובן שלווה. והממשלה הגיבה - לא מחשש מאלימות, אלא בגלל רצון לשנות את התנאים שהובילו להפגנות. לאחר מספר חודשים של חקירה, הדו"ח מרחיקי הלכת של משרד המשפטים על פרגוסון שפורסם במרץ הגיע למסקנה כי השימוש במשטרה כדי לגייס הכנסות, בשילוב עם הטיה גזעית מערכתית, הובילו לדפוס ולנוהג של אפליה ורביעית, 14, שישית. והפרות זכויות של התיקון הראשון נגד אפרו-אמריקאים בפרגוסון. הדו"ח העלה המלצות שמשטרת פרגוסון, כמו גם מחלקות אחרות ברחבי המדינה, צריכים לחוקק כדי לשפר את יחסי המשטרה בקהילות צבעוניות. המהומות בבולטימור בוטלו בצדק, אך קולם של מפגינים לא אלימים ממשיכים להישמע.
ג'וניטה Due: הכעס והתסכול שראיתי במיאמי 1980 חוזרים על עצמם בבולטימור 2015.
היא אומרת ללמד את כוחה של מחאה לא אלימה היא חיונית.