Book of the week . NATURALISTS IN PARADISE: WALLACE , BATES AND SPRUCE IN THE AMAZON . By John Hemming . (Thames & Hudson £19.95) Back in 1961 three young Oxford graduates set off to explore the Iriri river in a remote part of the Amazon. One of them, Richard Mason, became the last Englishman to be killed by an uncontacted tribe, when he was murdered with bows and arrows. The second, Kit Lambert, went on to manage The Who. But for the third, John Hemming, the trip was the beginning of a lifelong fascination with the region, and a distinguished career writing about it. Bird of paradise: A musician wren . More than 50 years on, that same fascination still shines out of every page of Naturalists In Paradise, the compelling story of an earlier trio of young British explorers. At first sight - and several subsequent ones - 'paradise' mightn't seem the obvious word to describe the Amazon basin in the mid 19th century. A huge anti-government uprising had destroyed much of whatever infrastructure there had been. River transport, the only kind available, still relied on getting the local Indians to do the paddling - or, when faced with waterfalls and rapids, the heavy lifting. Flooding could cause chunks of land, some of several acres, to come hurtling down the river, smashing everything in their way. And of course, there was a spectacular array of biting and stinging insects - including mosquitoes, which nobody had yet linked to malaria. Nonetheless, for naturalists as driven as Alfred Russel Wallace, Henry Bates and Richard Spruce, a paradise is exactly what the Amazon was. Even after being attacked by a particularly nasty species of wasp, Spruce wrote of his admiration for 'their beauty, ingenuity and heroic ferocity'. These days, the image of 19th-century British travellers is perhaps of public-school types airily bossing the natives about, possibly from a sedan chair. Well, not in this case - because Wallace, Bates and Spruce were all classic examples of Victorian self-improvement. None was from a rich family and none went to school beyond 14. All, however, soon set about the urgent task of educating themselves. At 15, Bates was working 13 hours a day, six days a week, as a hosiery apprentice. Fortunately, that didn't prevent him from learning Greek, Latin, French, Drawing and Composition at the local Mechanics' Institute in Leicester, or from developing a passion for natural history. Naturalist Richard Spruce . The young Wallace loved nothing better than to curl up with the poetry of Milton or Dante - until he discovered the joys of plant classification. Aged 17, Spruce carefully listed 403 species of plants near his Yorkshire home, before surrendering to the seemingly irresistible appeal of mosses and liverworts. When Wallace and Bates met in Leicester in 1844, apparently at the public library, they immediately realised they were kindred spirits. Four years later, still in their early 20s and having found a London agent to sell any specimens they sent back, they sailed to Brazil, which was already recognised as an ecological treasure-trove. In fact, after a few months together, the pair amicably separated. (Bates preferred to stay in one place for months at a time, while Wallace liked to go wherever his more impulsive nose led him.) A year later, Spruce arrived to begin his own Amazon adventures, bumping into the others only occasionally. What followed was a story - or three stories - of quietly stirring heroism. Sad to say, in the port of Bélem where they landed, the biggest difference from England that Wallace and Bates noticed was the comparative lack of drunkenness. Once they headed inland, though, they were in another world entirely. They were also among people either puzzled or amused that they had come so far just to collect some plants and animals. In general, the Indians proved remarkably hospitable, as well as astonishingly skilful boatmen. Not all tribal traditions were to English tastes - including the one where the dead were buried in the village's huts, dug up a month later, cooked, pounded into a powder, mixed with alcohol and drunk by the assembled company. The non-Indian locals, meanwhile, were a distinctly mixed bunch. In one village, Bates was amazed to come across a man whose mud-hut contained a library of well-thumbed Latin classics. In another, Wallace was both shocked and delighted by a cheerfully dissolute priest. As an Amazon explorer himself, Hemming describes the endless hardships almost matter-of-factly, which only makes it clearer how hair-raising they were. Even so, when it comes to understatement, he's still no match for the three Victorians. After Wallace shot part of his own hand off, he confessed to feeling 'rather miserable'. Later, he described the ants eating him alive as 'not the most agreeable companions'. Above all, though, these men collected: gathering specimens of every conceivable type, no matter what condition they were in. 'With bleeding feet and an empty stomach, I found the journey sufficiently toilsome,' wrote Spruce of one trip. 'But this did not prevent me gathering plants' - although, on a wimpier note, when he was 'near dying of hunger' he did collect only in the afternoons. Then there was the equally tricky business of preserving the specimens in wet jungle conditions until they could be packaged up for the journey to London. As Hemming emphasises, it's almost miraculous that so much of what the three collected made it back in such good condition. Bates alone managed to send 14,712 species, with the number of specimens naturally far higher. The biggest loss, in fact, came when the boat on which Wallace was travelling home in 1852 caught fire, destroying his notebooks and the live animals he'd brought with him. Happily, he was rescued after only a week in an open boat 700 miles from land. A lesser man might well have been discouraged by the experience. Yet within two years, Wallace was off again, this time for eight years of collecting in Asia. There, he also developed a theory of natural selection that Charles Darwin realised was virtually the same as the one he himself had been sitting on for two decades - and so quickly set about writing The Origin Of Species. 'I could never have approached the completeness of his book,' Wallace generously declared when it was published. Meanwhile, back in Amazonia, Bates and Spruce were still collecting away... Hemming tells the story of this extraordinary trio without hype, wisely content to let the facts and their own reflections speak largely for themselves. He does, however, add the occasional telling update: we learn that some of the tribes that helped the three men are sadly now extinct. But perhaps the most striking moment of all comes with a short footnote on page 106 that reminds us how much the world has changed. Having sailed through a series of thunderstorms, Spruce gets separated from his companions on a jungle trek and fears he's going to die. But then, deep in the lonely forest, he hears something he's long dreamed of hearing: a musician wren, which sings like a music box. 'Modern readers,' the footnote reads, 'can hear this bird by visiting www.xeno-canto.org and searching for “musician wren”.' Try it. I guarantee that it will brighten your day.
Naturalists In Paradise tells the tale of an early trio of British explorers .
In 1961 the young Oxford graduates set off to explore the Iriri river .
Alfred Russel Wallace, Henry Bates and Richard Spruce found a paradise .
ספר השבוע . חוקרי טבע בגן עדן: וואלאס, בייטס ואשוח באמזון. מאת ג'ון המינג. (Thames & Hudson £19.95) עוד בשנת 1961 שלושה בוגרי אוקספורד צעירים יצאו לחקור את נהר Iriri בחלק מרוחק של האמזונס. אחד מהם, ריצ'רד מייסון, הפך לאנגלי האחרון שנהרג על ידי שבט ללא קשר, כאשר הוא נרצח בחצים וקשתות. השנייה, קיט למברט, המשיכה לנהל את The Who. אבל עבור השלישי, ג'ון המינג, הטיול היה תחילתו של קסם לכל החיים מהאזור, וקריירה מכובדת של כתיבה עליו. ציפור גן עדן: כנף מוזיקאי . יותר מ-50 שנה אחר כך, אותה הקסם עדיין זורח מכל עמוד של Naturalists In Paradise, סיפורה המרתק של שלישיית חוקרים בריטיים צעירים קודם לכן. במבט ראשון - וכמה שאחריו - "גן עדן" אולי לא נראה המילה המתבקשת לתאר את אגן האמזונס באמצע המאה ה-19. התקוממות ענקית נגד הממשלה הרסה הרבה מכל התשתית שהייתה שם. תחבורה נהרות, הסוג היחיד הקיים, עדיין הסתמכה על כך שהאינדיאנים המקומיים יעשו את החתירה - או, כשהם מתמודדים עם מפלים ומפלים, המשימות הכבדות. הצפות עלולות לגרום לגושים של אדמה, חלקם מכמה דונמים, לרדת במורד הנהר, לרסק כל מה שנקרה בדרכם. וכמובן, היה מגוון מרהיב של חרקים נושכים וצורבים - כולל יתושים, שאיש עדיין לא קשר למלריה. עם זאת, עבור חוקרי טבע מונעים כמו אלפרד ראסל וואלאס, הנרי בייטס וריצ'רד ספרוס, גן עדן הוא בדיוק מה שהאמזונס היה. אפילו לאחר שהותקף על ידי זן מגעיל במיוחד של צרעה, ספרוס כתב על הערצתו ל"יופיים, כושר ההמצאה והאכזריות ההרואית שלהם". בימים אלה, דמותם של נוסעים בריטיים מהמאה ה-19 היא אולי של טיפוסי בתי ספר ציבוריים שמתעסקים באווירה על הילידים, אולי מכסא סדאן. ובכן, לא במקרה הזה - כי וואלאס, בייטס וספרוס היו כולם דוגמאות קלאסיות לשיפור עצמי ויקטוריאני. אף אחד מהם לא היה ממשפחה עשירה ואף אחד לא למד בבית הספר מעבר לגיל 14. אולם כולם החלו במהרה למשימה הדחופה של השכלה. בגיל 15, בייטס עבד 13 שעות ביום, שישה ימים בשבוע, כשוליית גרביים. למרבה המזל, זה לא מנע ממנו ללמוד יוונית, לטינית, צרפתית, רישום וקומפוזיציה במכון המכונאות המקומי בלסטר, או לפתח תשוקה להיסטוריה של הטבע. חוקר הטבע ריצ'רד ספרוס. וואלאס הצעיר לא אהב דבר טוב יותר מאשר להתכרבל עם השירה של מילטון או דנטה - עד שגילה את ההנאות שבסיווג צמחים. בן 17, ספרוס רשם בקפידה 403 מינים של צמחים ליד ביתו ביורקשייר, לפני שנכנע למשיכה שלכאורה אי אפשר לעמוד בפניה של טחבים ועצי כבד. כאשר וואלאס וביייטס נפגשו בלסטר ב-1844, כנראה בספרייה הציבורית, הם הבינו מיד שהם רוחות דומות. ארבע שנים מאוחר יותר, עדיין בשנות ה-20 המוקדמות לחייהם ולאחר שמצאו סוכן לונדוני שימכור כל דגימה שהם שלחו בחזרה, הם הפליגו לברזיל, שכבר הוכרה כאוצר אקולוגי. למעשה, אחרי כמה חודשים ביחד, הזוג נפרד בידידות. (בייטס העדיף להישאר במקום אחד במשך חודשים בכל פעם, בעוד וואלאס אהב ללכת לאן שאפו האימפולסיבי יותר הוביל אותו.) שנה לאחר מכן, ספרוס הגיע כדי להתחיל את הרפתקאותיו באמזונס, ונתקל באחרים רק מדי פעם. מה שבא לאחר מכן היה סיפור - או שלושה סיפורים - של גבורה מרגשת בשקט. עצוב לומר, בנמל בלם שבו נחתו, ההבדל הגדול ביותר מאנגליה שוואלאס ובייטס שמו לב אליו היה חוסר השכרות היחסי. עם זאת, ברגע שהם פנו ליבשה, הם היו בעולם אחר לגמרי. הם גם היו בין אנשים מבולבלים או משועשעים שהם הגיעו כל כך רחוק רק כדי לאסוף כמה צמחים ובעלי חיים. באופן כללי, האינדיאנים הוכיחו מסבירי פנים להפליא, כמו גם אנשי סירות מיומנים להפליא. לא כל המסורות השבטיות היו לפי הטעם האנגלי - כולל זו שבה נקברו המתים בבקתות הכפר, נחפרו חודש לאחר מכן, בושלו, חבטו לאבקה, ערבבו באלכוהול ושתו על ידי החברה שהתאספה. המקומיים הלא-הודים, בינתיים, היו חבורה מעורבת מובהקת. בכפר אחד, בייטס נדהם להיתקל באדם שבקתת הבוץ שלו הכילה ספרייה של קלאסיקות לטיניות משובחות. באחר, וואלאס היה מזועזע וגם מאושר מכומר נסער בעליזות. בתור חוקר אמזון בעצמו, המינג מתאר את הקשיים האינסופיים כמעט באופן ענייני, מה שרק מבהיר עד כמה הם היו מסמרי שיער. למרות זאת, כשזה מגיע לאנדרסטייטמנט, הוא עדיין לא מתאים לשלושת הוויקטוריאנים. לאחר שוואלאס ירה חלק מידו שלו, הוא הודה שהוא מרגיש "אומלל למדי". מאוחר יותר, הוא תיאר את הנמלים שאוכלות אותו בחיים כ'לא החברות הכי נעימות'. אבל מעל הכל, הגברים האלה אספו: אספו דגימות מכל סוג שאפשר להעלות על הדעת, לא משנה באיזה מצב הם היו. "עם רגליים מדממות ובטן ריקה, מצאתי את המסע עמל מספיק", כתב ספרוס על טיול אחד. 'אבל זה לא מנע ממני לאסוף צמחים' - אם כי, בלשון המעטה, כשהוא 'קרוב למות מרעב' הוא אסף רק אחר הצהריים. אחר כך היה העסק הקשה לא פחות של שימור הדגימות בתנאי ג'ונגל רטובים עד שניתן יהיה לארוז אותן למסע ללונדון. כפי שהמינג מדגיש, זה כמעט פלא שכל כך הרבה ממה שהשלושה אספו חזרו למצב טוב כל כך. בייטס לבדו הצליח לשלוח 14,712 מינים, כאשר מספר הדגימות באופן טבעי גבוה בהרבה. ההפסד הגדול ביותר, למעשה, הגיע כאשר הסירה שבה נסע וואלאס הביתה בשנת 1852 עלתה באש, והרסה את המחברות שלו ואת החיות החיות שהביא איתו. למרבה השמחה, הוא חולץ לאחר שבוע בלבד בסירה פתוחה במרחק של 700 מייל מהיבשה. אדם פחות עשוי היה להתייאש מהחוויה. עם זאת, תוך שנתיים, וואלאס שוב היה בחופש, הפעם לשמונה שנים של איסוף באסיה. שם, הוא גם פיתח תיאוריה של ברירה טבעית שצ'ארלס דרווין הבין שהיא כמעט זהה לזו שהוא עצמו ישב עליה במשך שני עשורים - וכל כך מהר התחיל לכתוב את The Origin Of Species. "לעולם לא יכולתי להתקרב לשלמותו של ספרו," הכריז וואלאס בנדיבות כשיצא לאור. בינתיים, באמזוניה, בייטס וספרוס עדיין אספו... המינג מספר את סיפורה של השלישייה יוצאת הדופן הזו ללא הייפ, כשהם מסתפקים בחוכמה לתת לעובדות ולהשתקפויות שלהם לדבר במידה רבה בעד עצמם. עם זאת, הוא מוסיף מדי פעם עדכון מספרי: אנו למדים שחלק מהשבטים שעזרו לשלושת הגברים נכחדו כעת. אבל אולי הרגע הבולט מכולם מגיע עם הערת שוליים קצרה בעמוד 106 שמזכירה לנו כמה העולם השתנה. לאחר שהפליג בסדרה של סופות רעמים, ספרוס נפרד מחבריו למסע בג'ונגל וחושש שהוא עומד למות. אבל אז, עמוק בתוך היער הבודד, הוא שומע משהו שהוא מזמן חלם לשמוע: כנף מוזיקאי, ששר כמו תיבת נגינה. 'קוראים מודרניים', נכתב בהערת השוליים, 'יכולים לשמוע את הציפור הזו על ידי ביקור ב-www.xeno-canto.org וחיפוש אחר "מוזיקאי וורן".' נסה זאת. אני מבטיח שזה יאיר את היום שלך.
חוקרי טבע בגן עדן מספר את סיפורה של שלישיית חוקרים בריטיים מוקדמים.
בשנת 1961 יצאו צעירים בוגרי אוקספורד לחקור את נהר אירירי.
אלפרד ראסל וואלאס, הנרי בייטס וריצ'רד ספרוס מצאו גן עדן.