(CNN)The United States is failing its partners. If you want to understand one of the reasons that terrorism has been allowed to spread, it is that the majority of our partners do not have credible and capable special operations forces to respond to and defeat the current threat -- and we're not doing nearly enough to address the problem. The trouble is that little of our foreign military financing -- including the recent Counterterrorism Partnership Funds -- goes toward this vital facet in our efforts to counter extremism. As a result, violent extremists are making troubling gains. It's not because we don't recognize the problem -- nor that we don't talk the talk. The 2015 National Security Strategy speaks to the importance of American-led partnerships, while the 2014 Quadrennial Defense Review noted that we "will rebalance our counterterrorism efforts toward greater emphasis on building partnership capacity." Despite this apparent recognition, the United States is not where it needs to be and instead finds itself constantly responding to crises instead of heading them off because of the failure to prioritize long-term investment in special operations units in key partner nations. As a result of this neglect, since the attacks of September 11, 2001, we have seen deadly terrorist attacks not just in the Middle East, but also in Indonesia, India and sub-Saharan Africa. Just look at the case of Kenya. On September 21, 2013, Al-Shabaab jihadists attacked the Westgate Mall in Nairobi, executing dozens of unarmed men, women, and children. Less than two years later, at Garissa University, Al-Shabaab jihadists attacked university dormitories, butchering almost 150 people. The perpetrators were separating the Christians from the Muslims and systemically executing the Christians before detonating their suicide vests. During both incidents, the Kenyan forces' response was horribly executed. Sadly, Kenya is not the exception -- and it is by no means the only country missing out on vital U.S. assistance. In 2015, U.S. taxpayers are providing $5.65 billion in foreign military finance, the majority of which is going to Israel and Egypt. Kenya, meanwhile, was slated to receive a mere $1.2 million. Nigeria, which is grappling with the rising threat of violent extremists in the shape of Boko Haram, has been afforded only $600,000. Simply put, the United States is spreading foreign military assistance too thin, while also failing to make necessary long-term commitments. It takes years to build special operations forces with credible capabilities. But although it is a worthwhile investment in terms of resources and energy, U.S. security assistance is not supporting enduring programs that build credible special operations partners. The reality is that we are not selling or giving our partners the capabilities that are critical to defeating the imminent threats they face today in hybrid warfare. We are also failing to develop long-term programs of record, bringing to bear all elements of national power as we did with Plan Colombia. This program, as well as the recent U.S. mission to support our Filipino partners against Abu Sayyaf, demonstrates the power of a persistent presence by U.S. Special Forces when coupled with long-term funding and true interagency cooperation. True, the Section 1206 Global Train and Equip program fulfills some needs, but money from the program only provides limited support -- it is an annual appropriation for "new and emerging" counterterrorist operations or to support military and stability operations in which the U.S. armed forces are a participant. Another program that builds special operations capacity, the Joint Combined Exchange and Training program, is also insufficient because it is ad hoc and meant to train U.S. forces first and foremost, not our partners. With all this in mind, it is clearly time for Congress to step in and develop a dedicated program that builds out special operations in key nations to help bring the fight to the violent extremists in their own backyards. By investing everywhere, we are investing nowhere, which is why we need to make choices about where the United States and its allies will see maximum benefit. The United States has a choice -- reinforce failure and keep doing what we are doing or change course while we still have time. But to get this right, Congress needs to start out by conducting hearings to find out in detail what current programs are providing to defeat imminent threats. This will mean asking the Departments of State and Defense to lay out a detailed budget with necessary metrics to show what capabilities these programs will provide to counter hybrid threats and when those capabilities will be complete. At the same time, Congress needs to move beyond annual appropriations so that State and Defense planners can do their job, too. Attacks such as Mumbai and Westgate are easy to plan, do not require large amounts of ordinance and can be done in almost any location in the world -- we can expect to see a lot more of these. But with competent and capable partners who are interoperable with other special operations forces and law enforcement, we can start to make progress. It goes without saying that special operations forces are not a panacea for defeating terrorism, the causes of which are complex and diverse. But having credible special operations forces is a great first step. And for many of our partner nations, the special operations capability we give them may be the best chance they have at protecting their populations from extremists at home.
Meaghan Keeler-Pettigrew, Stuart Bradin: U.S. must rethink special forces .
United States is spreading foreign military assistance too thin, they say .
(CNN) ארצות הברית מכשילה את שותפיה. אם אתה רוצה להבין את אחת הסיבות שהטרור הורשה להתפשט, היא שלרוב השותפים שלנו אין כוחות מבצעים מיוחדים אמינים ומסוגלים להגיב ולהביס את האיום הנוכחי - ואנחנו לא עושים זאת. כמעט מספיק כדי לטפל בבעיה. הצרה היא שמעט מהמימון הצבאי הזר שלנו - כולל קרנות השותפות האחרונות ללוחמה בטרור - הולך לפן החיוני הזה במאמצים שלנו להתמודד עם קיצוניות. כתוצאה מכך, קיצונים אלימים משיגים הישגים מטרידים. זה לא בגלל שאנחנו לא מזהים את הבעיה - וגם לא שאנחנו לא מדברים. אסטרטגיית הביטחון הלאומי לשנת 2015 מדברת על חשיבותן של שותפויות בראשות אמריקאיות, בעוד שסקירת ההגנה הרביעית לשנת 2014 ציינה כי "נאזן מחדש את מאמצי הלוחמה בטרור לקראת דגש רב יותר על בניית יכולת שותפות". למרות ההכרה הנראית לעין זו, ארצות הברית אינה במקום בו היא צריכה להיות ובמקום זאת מוצאת את עצמה מגיבה כל הזמן למשברים במקום להרחיק אותם בגלל הכישלון לתעדף השקעה ארוכת טווח ביחידות מבצעיות מיוחדות במדינות שותפות מפתח. כתוצאה מהזנחה זו, מאז הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001, ראינו התקפות טרור קטלניות לא רק במזרח התיכון, אלא גם באינדונזיה, הודו ואפריקה שמדרום לסהרה. רק תסתכל על המקרה של קניה. ב-21 בספטמבר 2013 תקפו ג'יהאדיסטים של אל-שבאב את קניון ווסטגייט בניירובי, והוציאו להורג עשרות גברים, נשים וילדים לא חמושים. פחות משנתיים לאחר מכן, באוניברסיטת גריסה, תקפו ג'יהאדיסטים של אל-שבאב את מעונות האוניברסיטאות, וטבחו כמעט 150 בני אדם. העבריינים הפרידו את הנוצרים מהמוסלמים והוציאו להורג באופן שיטתי את הנוצרים לפני שפוצצו את אפודי ההתאבדות שלהם. במהלך שתי התקריות, תגובת הכוחות הקנייתים הוצאה להורג בצורה מחרידה. למרבה הצער, קניה אינה יוצאת דופן - והיא בשום פנים ואופן לא המדינה היחידה שמפסידה סיוע חיוני של ארה"ב. בשנת 2015, משלמי המסים האמריקאים מספקים 5.65 מיליארד דולר במימון צבאי זר, שרובם הולך לישראל ולמצרים. קניה, בינתיים, הייתה אמורה לקבל רק 1.2 מיליון דולר. לניגריה, שמתמודדת עם האיום הגובר של קיצונים אלימים בדמות בוקו חראם, הוענקו 600 אלף דולר בלבד. במילים פשוטות, ארצות הברית מפזרת סיוע צבאי זר דליל מדי, ובמקביל גם לא עומדת בהתחייבויות ארוכות טווח. זה לוקח שנים לבנות כוחות מבצעים מיוחדים עם יכולות אמינות. אבל למרות שזו השקעה משתלמת מבחינת משאבים ואנרגיה, הסיוע הביטחוני של ארה"ב אינו תומך בתוכניות מתמשכות הבונות שותפים אמינים למבצעים מיוחדים. המציאות היא שאנחנו לא מוכרים או נותנים לשותפינו את היכולות שהן קריטיות להביס את האיומים הממשמשים מולם היום בלוחמה היברידית. אנחנו גם לא מצליחים לפתח תוכניות שיא ארוכות טווח, שמביאות לידי ביטוי את כל מרכיבי הכוח הלאומי כפי שעשינו עם תוכנית קולומביה. תוכנית זו, כמו גם המשימה האחרונה של ארה"ב לתמוך בשותפים הפיליפינים שלנו נגד אבו סייף, מדגימים את הכוח של נוכחות מתמשכת של הכוחות המיוחדים של ארה"ב, בשילוב עם מימון ארוך טווח ושיתוף פעולה בין-סוכנויות אמיתי. נכון, תוכנית הרכבת והציוד הגלובלית של סעיף 1206 מספקת כמה צרכים, אבל הכסף מהתוכנית מספק תמיכה מוגבלת בלבד - זהו הקצאה שנתית לפעולות סיכול "חדשות ומתהוות" או לתמיכה בפעולות צבאיות ויציבות שבהן ארה"ב התחמשה כוחות הם משתתפים. תוכנית נוספת שבונה יכולת מבצעית מיוחדת, תוכנית החילוף וההכשרה המשותפת, אינה מספקת גם היא מכיוון שהיא אד-הוק ונועדה להכשיר את הכוחות האמריקאיים בראש ובראשונה, לא את השותפים שלנו. עם כל זה בחשבון, ברור שהגיע הזמן שהקונגרס יתערב ויפתח תוכנית ייעודית הבונה מבצעים מיוחדים במדינות מפתח כדי לעזור להביא את המאבק אל הקיצוניים האלימים בחצר האחורית שלהם. על ידי השקעה בכל מקום, אנחנו לא משקיעים בשום מקום, וזו הסיבה שאנחנו צריכים לעשות בחירות לגבי המקום שבו ארצות הברית ובעלות בריתה יראו תועלת מקסימלית. לארצות הברית יש ברירה - לחזק את הכישלון ולהמשיך לעשות את מה שאנחנו עושים או לשנות מסלול כל עוד יש לנו זמן. אבל כדי לעשות זאת נכון, הקונגרס צריך להתחיל בניהול שימועים כדי לברר בפירוט מה התוכניות הנוכחיות מספקות כדי להביס איומים קרובים. משמעות הדבר היא לבקש ממשרדי המדינה וההגנה להציב תקציב מפורט עם מדדים נחוצים כדי להראות אילו יכולות תוכניות אלו יספקו להתמודדות עם איומים היברידיים ומתי היכולות הללו יושלמו. במקביל, הקונגרס צריך לעבור מעבר להקצאות שנתיות כדי שגם מתכנני המדינה וההגנה יוכלו לעשות את עבודתם. התקפות כמו מומבאי ווסטגייט קלות לתכנון, אינן דורשות כמויות גדולות של פקודות וניתן לבצע כמעט בכל מקום בעולם -- אנו יכולים לצפות לראות הרבה יותר כאלה. אבל עם שותפים מוכשרים ובעלי יכולת פעולה הדדית עם כוחות מבצעים מיוחדים אחרים ואכיפת החוק, אנחנו יכולים להתחיל להתקדם. מובן מאליו שכוחות מבצעים מיוחדים אינם תרופת פלא להביס את הטרור, שסיבותיו מורכבות ומגוונות. אבל קיום כוחות מבצעים מיוחדים אמינים הוא צעד ראשון מצוין. ועבור רבים מהמדינות השותפות שלנו, יכולת המבצעים המיוחדים שאנו נותנים להם עשויה להיות הסיכוי הטוב ביותר שיש להם להגן על האוכלוסיות שלהם מפני קיצונים בבית.
מייגן קילר-פטיגרו, סטיוארט ברדין: ארה"ב חייבת לחשוב מחדש על כוחות מיוחדים.
ארצות הברית מפזרת סיוע צבאי זר דליל מדי, הם אומרים.