Caledonia, Michigan (CNN)Ben and Shelby Offrink met in college. It wasn't the most romantic setting -- a study group for calculus-based physics -- but Ben managed to turn it into a story worth telling by cheating. "I set up a study group and ended up telling the other people not to come so it would be just the two of us," said Ben with a smile. "He was sneaky," says Shelby. "Yeah, I wanted to meet her," says Ben, "and that was the best way I could figure out." Fast-forward eight years to 2014. Ben, now 34, and Shelby, a newly minted 30-year-old, were married and raising little Maeve, 3, and baby Hazel, 3 months, in Caledonia, Michigan, when life suddenly turns upside down. "I thought it was sciatica," Shelby says of the back pain and the "odd" feeling that prompted her to go to the hospital. "But I couldn't get the doctors in the ER to pay attention. So I went back the next day and told them that I was incontinent, and they did an MRI and there it was." "It" turned out to be an intramedullary glioblastoma, a highly aggressive form of brain cancer. Shelby's version was extremely rare because it was lodged in her spine instead of her brain. "So it's actually tangled into the spinal cord itself," Ben explains. "If you'd imagine a meatball inside of bunch of spaghetti, you can't just easily take it out without damaging a bunch of the spinal cord itself." Surgery removed 75%. The rest was treated with a combination of oral chemo and radiation. But suddenly a second spot above the first grew worse and the area of radiation had to be broadened. After a week of treatment, Shelby suddenly lost feeling in her legs. Unfortunately, the numbness became permanent. Before long, Shelby was paralyzed from the belly button down. But that didn't stop her fighting spirit or her sense of humor. Shelby nicknamed her tumors and decided to "terminate" them. "You pronounce it as 'tumah tumah-nator,'" Ben says. "Like how Arnold Schwarzenegger would say it if he had a tumor." As Shelby continued to fight and improve, in August 2014, Ben got some terrible news. The Hodgkins lymphoma he had fought and battled into remission when he was 20 had reappeared. And it probably had been hiding in his body for a few years, making it extremely hard to overcome. "I thought it was never a concern again," Ben says. "The procedures I went through, having a bone marrow transplant, I thought there wouldn't be any issues. It's been over 15 years. It caught everyone completely off guard." Ben was slated for a clinical trial with an experimental drug, but his alkaline phosphate levels were too high to meet the requirements. With no other options in the Grand Rapids, Ann Arbor or Detroit areas, he is now on generalized chemotherapy, hoping it will force the cancer into remission so he can undergo a bone marrow transplant. Two donors have been found that are a perfect match, if the cancer will respond. "As it goes on, they are saying it's getting harder and harder to treat," he says. "It's just like a car picking up speed. Eventually you're going to have 5 million cells, it's just going to keep growing and growing." Suddenly, both parents were undergoing the nausea, fatigue and discomfort of chemotherapy while trying to raise two small children. "Some days it does feel like a battle," Ben admits. "The days you are feeling absolutely horrible you don't even want to get out of bed, but you know you have to because you have to take care of the girls or help Shelby. Some days it's just way tougher than others." Friends and family became critical to the family's success, taking over updates to the family's online journal, and running fundraisers for medical expenses and building supplies to make the house wheelchair-friendly. "We'd had an amazing support group," Ben says. "Shelby has friends from high school who will drop everything to help us out at a moment's notice. And the community, it's just amazing for people to help that much. " "Even outside of our community, people we don't even know," adds Shelby, wiping a tear from her eye. "We've had care packages sent from Ireland, Sweden and Australia. It means a lot." This January came the worst news yet. Shelby's cancer, which had retreated from her spine, suddenly appeared in her brain. Three tumors. Inoperable. What is Shelby's reaction? "I'm not giving up," she says. "Ben and I have a long road ahead of us. We know it's going to be hard, but we're going to do it." "For me it's just something that you have to do," Ben says. "You have to fight it and you have to beat it because there is no option." Maeve, who is 4 years old now, and Hazel, 1, will have a home with Ben's brother if the worst is to happen, and friends are setting up fundraisers for the girls' education. But that's not the focus of Ben and Shelby's fight. They want to get well. "Yeah, we have two little ladies we have to take care of," Shelby says, "and lots of family and friends that care about us." "She's not just doing it for herself, she's doing it for her whole family, especially her girls and her husband, Ben," said Jay Tomczak, Shelby's older brother. "She's not going to ever give up. What we really need is hope." The Offrinks would like help finding clinical trials to address the rare cancers they are fighting, as well as access to cancer centers with more advanced techniques than are available in Michigan. "We're going to get all of our information and would like to go to Harvard or Mayo (Clinic) or places where maybe they do have more experience, and act in a shorter time frame," Shelby says. "If, right now, we can find two or three trials that maybe Shelby can get into, or a trial drug for me to try instead of the path I'm on right now, it could definitely benefit us," adds Ben. "We just can't wait," Shelby says. Her prognosis is about six months, she says, and a year for her husband. "Never give up, because there's no reason to. Just keep fighting," Shelby says. She breaks into tears: "Especially when you have someone special to fight for and everyone has someone special to fight for -- there's no one who doesn't."
UPDATE: Shelby Offrink lost her battle to cancer on June 28, 2015 .
Offrink was diagnosed at 30 with rare inoperable brain cancer .
Her husband, Ben, was diagnosed with Hodgkin's lymphoma, which had been in remission 15 years .
קלדוניה, מישיגן (CNN) בן ושלבי אופרינק נפגשו בקולג'. זו לא הייתה המסגרת הרומנטית ביותר - קבוצת לימוד לפיזיקה מבוססת חשבון - אבל בן הצליח להפוך אותה לסיפור ששווה לספר על ידי רמאות. "הקמתי קבוצת לימוד ובסופו של דבר אמרתי לשאר האנשים לא לבוא כדי שזה נהיה רק ​​שנינו", אמר בן בחיוך. "הוא היה ערמומי", אומר שלבי. "כן, רציתי לפגוש אותה", אומר בן, "וזו הייתה הדרך הכי טובה שיכולתי להבין". הרץ קדימה שמונה שנים לשנת 2014. בן, כיום בן 34, ושלבי, בן 30 שזה עתה נטבע, נישאו וגדלו את מייב הקטנה, בת 3, ואת התינוקת הייזל, בת 3 חודשים, בקלדוניה, מישיגן, כשהחיים מתחלפים לפתע. הפוך. "חשבתי שזו סכיאטיקה", מספרת שלבי על כאבי הגב והתחושה ה"מוזרה" שהניעה אותה ללכת לבית החולים. "אבל לא הצלחתי לגרום לרופאים במיון לשים לב. אז חזרתי למחרת ואמרתי להם שאני בריחת שתן, והם עשו MRI וזה היה". "זה" התברר כגליובלסטומה תוך-מדולרית, צורה אגרסיבית מאוד של סרטן המוח. הגרסה של שלבי הייתה נדירה ביותר מכיוון שהיא הייתה תקועה בעמוד השדרה שלה במקום במוחה. "אז זה בעצם מסתבך בחוט השדרה עצמו", מסביר בן. "אם היית מדמיין קציצה בתוך חבורה של ספגטי, אתה לא יכול פשוט להוציא אותה בקלות מבלי לפגוע בחבורה של חוט השדרה עצמו." הניתוח הוסר 75%. השאר טופלו בשילוב של כימותרפיה דרך הפה והקרנות. אבל לפתע נקודה שנייה מעל הראשונה החמירה והיה צורך להרחיב את אזור הקרינה. לאחר שבוע של טיפול, שלבי איבדה לפתע תחושה ברגליה. לרוע המזל, החוסר תחושה הפך לצמיתות. תוך זמן קצר, שלבי היה משותק מהטבור ומטה. אבל זה לא עצר את רוח הלחימה שלה או את חוש ההומור שלה. שלבי כינה את הגידולים שלה והחליטה "להפסיק" אותם. "אתה מבטא את זה בתור 'תומה טומאה-נטור'", אומר בן. "כמו איך ארנולד שוורצנגר היה אומר את זה אם היה לו גידול." בעוד שלבי המשיך להילחם ולהשתפר, באוגוסט 2014, בן קיבל חדשות נוראיות. הלימפומה של הודג'קינס שבה נלחם ונאבק בהפוגה כשהיה בן 20 הופיעה שוב. וזה כנראה התחבא בגופו במשך כמה שנים, מה שקשה מאוד להתגבר עליו. "חשבתי שזה לעולם לא מדאיג יותר", אומר בן. "ההליכים שעברתי, השתלת מח עצם, חשבתי שלא יהיו בעיות. עברו יותר מ-15 שנה. זה תפס את כולם לגמרי לא מוכנים". בן היה מיועד לניסוי קליני עם תרופה ניסיונית, אבל רמות הפוספט האלקליין שלו היו גבוהות מכדי לעמוד בדרישות. ללא אופציות אחרות באזורי גראנד רפידס, אן ארבור או דטרויט, הוא נמצא כעת בטיפול כימותרפי כללי, בתקווה שזה יאלץ את הסרטן להפוגה כדי שיוכל לעבור השתלת מח עצם. נמצאו שני תורמים שמתאימים באופן מושלם, אם הסרטן יגיב. "ככל שזה ממשיך, הם אומרים שזה נהיה יותר ויותר קשה לטפל", הוא אומר. "זה בדיוק כמו מכונית שתופס תאוצה. בסופו של דבר יהיו לך 5 מיליון תאים, זה רק ימשיך לגדול ולגדול". לפתע, שני ההורים עברו בחילות, עייפות ואי נוחות של כימותרפיה בזמן שניסו לגדל שני ילדים קטנים. "יש ימים שזה כן מרגיש כמו קרב", מודה בן. "בימים שאתה מרגיש נורא, אתה אפילו לא רוצה לקום מהמיטה, אבל אתה יודע שאתה צריך כי אתה צריך לטפל בבנות או לעזור לשלבי. יש ימים שזה פשוט הרבה יותר קשה מאחרים." חברים ובני משפחה הפכו קריטיים להצלחת המשפחה, השתלטו על עדכונים ביומן המקוון של המשפחה והפעילו גיוסי כספים עבור הוצאות רפואיות וציוד בנייה כדי להפוך את הבית לידידותי לכסא גלגלים. "הייתה לנו קבוצת תמיכה מדהימה", אומר בן. "יש לשלבי חברים מהתיכון שיעזבו הכל כדי לעזור לנו בהתראה של רגע. והקהילה, זה פשוט מדהים שאנשים עוזרים כל כך הרבה." "אפילו מחוץ לקהילה שלנו, אנשים שאנחנו אפילו לא מכירים, " מוסיפה שלבי ומנגבת דמעה מהעין. "היו לנו חבילות טיפול שנשלחו מאירלנד, שוודיה ואוסטרליה. זה אומר הרבה". בינואר הזה הגיעו החדשות הכי גרועות עד כה. הסרטן של שלבי, שנסוג מעמוד השדרה שלה, הופיע לפתע במוחה. שלושה גידולים. בלתי ניתן להפעלה. מה התגובה של שלבי? "אני לא מוותרת", היא אומרת. "לבן ולי יש דרך ארוכה לפנינו. אנחנו יודעים שזה הולך להיות קשה, אבל אנחנו הולכים לעשות את זה". "בשבילי זה פשוט משהו שאתה צריך לעשות", אומר בן. "אתה צריך להילחם בזה ואתה צריך לנצח את זה כי אין אופציה". למייב, שהיא בת 4 עכשיו, ולהייזל, בת 1, יהיה בית עם אחיו של בן אם הגרוע מכל יקרה, וחברים מקימים גיוס כספים לחינוך הבנות. אבל זה לא מוקד המאבק של בן ושלבי. הם רוצים להבריא. "כן, יש לנו שתי נשים קטנות שאנחנו צריכים לטפל בהן", אומר שלבי, "והרבה משפחה וחברים שאכפת להם מאיתנו". "היא לא עושה את זה רק עבור עצמה, היא עושה את זה עבור כל המשפחה שלה, במיוחד הבנות שלה ובעלה, בן", אמר ג'יי טומצ'ק, אחיה הגדול של שלבי. "היא לעולם לא תוותר. מה שאנחנו באמת צריכים זה תקווה". ה-Offrinks רוצים עזרה במציאת ניסויים קליניים כדי לטפל בסוגי הסרטן הנדירים שהם נלחמים בהם, כמו גם גישה למרכזי סרטן עם טכניקות מתקדמות יותר מהזמינות במישיגן. "אנחנו הולכים לקבל את כל המידע שלנו ונרצה ללכת להרווארד או מאיו (קליניקה) או למקומות שבהם אולי יש להם יותר ניסיון, ולפעול במסגרת זמן קצרה יותר", אומר שלבי. "אם, ברגע זה, נוכל למצוא שניים או שלושה ניסויים שאולי שלבי יכול להיכנס אליהם, או תרופת ניסוי שאוכל לנסות במקום המסלול שבו אני נמצא כרגע, זה בהחלט יכול להועיל לנו", מוסיף בן. "אנחנו פשוט לא יכולים לחכות", אומר שלבי. הפרוגנוזה שלה היא כשישה חודשים, היא אומרת, ושנה לבעלה. "לעולם אל תוותר, כי אין סיבה. פשוט תמשיך להילחם", אומר שלבי. היא פורצת בבכי: "במיוחד כשיש לך מישהו מיוחד להילחם עבורו ולכל אחד יש מישהו מיוחד להילחם עבורו - אין מי שלא".
עדכון: שלבי אופרינק הפסידה בקרב נגד הסרטן ב-28 ביוני 2015.
אופרנק אובחן בגיל 30 עם סרטן מוח נדיר שאינו ניתן לניתוח.
בעלה, בן, אובחן כחולה בלימפומה של הודג'קין, שהייתה בהפוגה 15 שנים.