Bumping into Peter Stringfellow in Mothercare in Palma just over a year ago was not such a big surprise, since we both have houses in Majorca where I now live most of the year. However, it was a scene that would have amused anyone who had known us both, or had read about us in gossip columns, in our heyday in the Eighties. There we were, two gentlemen in our 70s; me, a former newspaper editor and Peter a well-known businessman, with more than our fair share of silver hair. We were both pushing a buggy with a tiny baby inside: me, my son Ben, now four, who was born when I was 73; Peter, his daughter Rosabella, who arrived when he was 72. Our beautiful and much younger wives (a 40-year gap in his case, 25 in mine) were there too and it was smiles and congratulations all round. Donald Trelford (left) had his son Ben (back right) when he was 73 and his daughter Poppy (held by Donald) when he was 76-years-old . Since then Claire, 52, and I have had a second child, Poppy, while it has just been announced that 74-year-old Peter and Bella are expecting a sibling for their 20-month-old daughter. I was 76 when Poppy came along last May, making me, I believe, the oldest living British new father. So what advice could I give to other would-be septuagenarian fathers? Well, I know from experience that two children are more than twice the work of one. You have two minds and sensitivities to cope with, so to prevent jealousy equal attention is essential. For example, as she is only ten months old, Poppy’s cot is in our bedroom. Much effort is required to stop Ben thinking he is being excluded when he sleeps on his own. Then there’s the feeding, the nappy changing, the crying in the night and the wearying lack of sleep. The sheer physical effort of coping with children at this age can be demanding. So much so that I have to take a brisk daily walk and use an exercise bike and some modest weights to revive my shrinking muscles. After all, toddlers can be heavy and buggies even heavier. Then there is the manhandling of a mountain of luggage whenever we travel: suitcases, car seats, pushchairs, carry-cots and toys. Travelling with children is not easy, anyway, as I once discovered when I was bringing Ben back to Majorca on my own after a family trip to the UK. We were in the two seats nearest the window, with a rather formidable-looking lady, casually flicking through the pages of a style magazine, in the aisle seat. The plane had just taken off and was still climbing (with the lavatory off-limits) when I detected a terrible smell. Ben’s nappy had overflowed on to the seat (note to nappy manufacturers: make them higher at the back). I worked away frantically with wet wipes and a plastic bag, worrying about the people sitting nearby. Fortunately, the lady in the aisle seat appeared to be lacking any sense of sight, hearing or smell. Donald (pictured with Ben and Poppy) says the physical effort of coping with young children at his age can be demanding but he takes daily walks and uses an exercise bike to keep fit . Ben and I managed to edge our way to the loo without making eye contact with other passengers and thankfully things were soon put right. I know EasyJet has hundreds of planes; even so, if any reader is flying with them, I would avoid seat 4F, just in case. Besides the occasional blip, raising a child, no matter your age, is a huge pleasure. Feeding a baby its bottle is one of the great joys of life for a father and one of the few things one ever does that is unquestionably useful. However, when you are in your 70s, levering yourself out of a deep armchair afterwards and transferring baby to cot without waking it is quite a physical achievement. I think it should be included as an Olympic event for the over-75s. Now I am 77 and I can think of many moments I have shared with my young children which never fail to bring a smile to my face; mainly because I never dreamt I would be experiencing such moments at this age. There was the afternoon I spent catching popcorn fired from a cannon in a Spanish square while being jostled by screaming infants. One morning, I dodged moving traffic to rescue a balloon for my son before the car wheels crushed it — or me. During a lively fiesta I paraded one child dressed as an ant and another as a strawberry before bumping into my Spanish bank manager, herself dressed as a plum. Then there is the novelty of exchanging pleasantries in halting Spanish at my son’s school gates with yummy mummies who must be at least 50 years younger than me. Majorca is thankfully a marvellous place for bringing up children, and not only because the Spanish simply idolise them. Claire and I began going there for holidays shortly after we met in 1997 and eventually we decided to make a permanent move. We now live in a beautiful finca, or country estate, on the side of a hill with mountain views all around and the sea only a few miles away. There is a big garden with an orchard, in which Ben and I pick oranges off our trees and he takes them away in his little wheelbarrow and puts them though the juicer himself while standing on a kitchen stool. You couldn’t do that in Coventry, my birthplace. When Ben started at the Escoleta (nursery school), I used to take him there in a pushchair, then go into the main square for a coffee with the empty chair. On one of these journeys, a friend who understood the Catalan spoken there says she heard an old Majorcan woman say to her neighbour: ‘The old man has forgotten the baby again.’ Surprisingly, I have been mistaken for Ben’s grandfather only twice (at least to my face). I have four grown-up children from earlier marriages. Once, during a get-together in a restaurant, some pushy and very nosey British tourists at the next table insisted on knowing more about the puzzling family beside them. I declared proudly: ‘This is my son Paul — he is 44; this is my son Ben — he is two.’ In fact, the gap between my oldest and youngest daughters is even bigger: 49 years. Thankfully, the older children are very happy about the new arrivals and couldn’t wait to see them. The eldest of my six grandchildren, who is 14, sent his new-born Uncle Ben a note: ‘Hope the birth went well.’ My youngest grandchild is one-month-old. The biggest drawback with a baby at this age is the freedom it steals. The new arrival needs constant attention. Whereas before I could write if I felt like it, or go for a walk, or read a book, or watch some sport on TV, there is now a prior, and sometimes rather insistent, call on my time. Even though you have been through it before, there are always anxieties with tiny babies. Before Poppy was born, we were warned she might not survive due to a medical condition suffered by my wife. When Poppy arrived fit and healthy via a Caesarean, the doctors had to give Claire emergency pain relief for several hours, during which time I was left holding the baby. Talking to her during those first hours was a strangely surreal, precious experience. Before leaving the hospital in Palma we had to complete some forms but the officials flatly refused to believe my date of birth and wouldn’t let us go until I had dug out my passport to prove it. Thankfully, Claire and Poppy both emerged none the worse for their respective ordeals. There had always been a nagging doubt in our minds that, given our ages, there was a risk of abnormality, but both our babies are strong and beautiful. Along with the inevitable anxieties there are many small pleasures of late-life parenthood: the warming smile of recognition in the morning, that look of unconditional love, the noisy ecstasies of splash-time in the bath, the heart-bursting pride as baby takes its first steps. I look at Ben’s face sometimes, his stubborn assertion of his identity, and feel a surge of love that comes from somewhere very deep inside. There is a sadder side to having tiny children at my age, in that I won’t live to see them as adults, maybe not even in their teens. I also have to face the fact that they may hardly remember me at all in later life. For them, too, there is the inevitable trauma of losing a parent while they are young. But then some children lose their parents anyway; I have known two fathers who died at 51, one of them before seeing his child. To say that I should not have had children at my age would have left my wife childless, for she has not been married before nor had any previous children. That is a big call for anyone to make about other people’s lives. A curious family oddity is that my father was born in 1911 and Ben in 2011; my mother was born in 1914 and Poppy in 2014. We called her Poppy before realising how appropriate a name it was for someone born on the centenary of World War I. I have to admit that it can be a strange and unsettling experience being so old a new father, especially when both children look like me (friends call Ben ‘a little Donald’). You can’t help thinking: ‘In my end is my beginning.’ Whatever happens, one can only hope that these late-coming Trelfords will get as much fun out of life as their old man.
What's it like to become a new parent in your seventies?
Donald Trelford became a father for the sixth time aged 76 .
He shares the pain and pleasure of raising two toddlers in the twilight years .
ההיתקלות ב-Peter Stringfellow ב-Mothercare בפלמה לפני קצת יותר משנה לא הייתה הפתעה כל כך גדולה, מכיוון שלשנינו יש בתים במיורקה שבה אני גר כיום רוב השנה. עם זאת, זו הייתה סצנה שהייתה משעשעת את כל מי שהכיר את שנינו, או קרא עלינו במדורי רכילות, בימי הזוהר שלנו באייטיז. הנה היינו, שני אדונים בשנות ה-70 לחיינו; אני, עורך עיתון לשעבר ופיטר איש עסקים ידוע, עם שיער כסוף יותר מהחלק ההוגן שלנו. שנינו דחפנו כרכרה עם תינוק זעיר בפנים: אני, בני בן, כיום בן ארבע, שנולד כשהייתי בן 73; פיטר, בתו רוזבלה, שהגיעה כשהיה בן 72. נשותינו היפות והצעירות בהרבה (פער של 40 שנה במקרה שלו, 25 במקרה שלי) היו שם וגם זה היה חיוכים וברכות מסביב. לדונלד טרלפורד (משמאל) נולד בנו בן (מאחור מימין) כשהיה בן 73 ואת בתו פופי (מוחזקת על ידי דונלד) כשהיה בן 76. מאז לקלייר, בת 52, ולי נולד ילד שני, פופי, בזמן שזה עתה הוכרז שפיטר ובלה בני ה-74 מצפים לאח לבתם בת ה-20 חודשים. הייתי בן 76 כשפופי הגיע במאי האחרון, מה שהפך אותי, אני מאמין, לאב הטרי הבריטי המבוגר ביותר. אז איזו עצה אני יכול לתת לאבות אחרים מבני שבעים? ובכן, אני יודע מניסיון ששני ילדים הם יותר מפי שניים מעבודה של אחד. יש לך שני מוחות ורגישויות להתמודד איתם, אז כדי למנוע קנאה תשומת לב שווה חיונית. לדוגמה, מכיוון שהיא רק בת עשרה חודשים, מיטת התינוק של פופי נמצאת בחדר השינה שלנו. נדרש מאמץ רב כדי למנוע מבן לחשוב שהוא מודר כשהוא ישן בעצמו. ואז יש את ההאכלה, החלפת החיתולים, הבכי בלילה וחוסר השינה המעייף. המאמץ הגופני הרב של התמודדות עם ילדים בגיל זה יכול להיות תובעני. עד כדי כך שאני צריך לעשות הליכה יומית מהירה ולהשתמש באופני כושר וכמה משקולות צנועות כדי להחיות את השרירים המתכווצים שלי. אחרי הכל, פעוטות יכולים להיות כבדים וכרכרות אפילו כבדות יותר. ואז יש טיפול בהר של מזוודות בכל פעם שאנחנו נוסעים: מזוודות, מושבי רכב, עגלות עגולים, עריסות נשיאה וצעצועים. לטייל עם ילדים זה לא קל, בכל מקרה, כפי שגיליתי פעם כשהחזרתי את בן למיורקה בעצמי אחרי טיול משפחתי בבריטניה. היינו בשני המושבים הקרובים לחלון, עם גברת די אימתנית למראה, מדפדפת כלאחר יד על דפי מגזין בסגנון, במושב המעבר. המטוס זה עתה המריא ועדיין טיפס (עם אסלות השירותים) כשזיהיתי ריח נורא. החיתול של בן עלה על גדותיו למושב (הערה ליצרני החיתולים: הגדל אותם מאחור). התרחקתי בטירוף עם מגבונים לחים ושקית ניילון, ודאגתי לאנשים שישבו בקרבת מקום. למרבה המזל, נראה שהגברת במושב המעבר נעדרת כל חוש ראייה, שמיעה או ריח. דונלד (בתמונה עם בן ופופי) אומר שהמאמץ הגופני בהתמודדות עם ילדים צעירים בגילו יכול להיות תובעני אבל הוא יוצא לטיולים יומיומיים ומשתמש באופני כושר כדי לשמור על כושר. בן ואני הצלחנו להתקדם לשירותים מבלי ליצור קשר עין עם נוסעים אחרים ולמרבה המזל, הדברים תוקנה במהרה. אני יודע לאיזי ג'ט יש מאות מטוסים; למרות זאת, אם קורא כלשהו טס איתם, הייתי נמנע ממושב 4F, ליתר ביטחון. מלבד בליפ מדי פעם, לגדל ילד, לא משנה מה גילך, הוא תענוג עצום. האכלת תינוק בבקבוק שלו היא אחת מהנאות החיים הגדולות של אבא ואחד הדברים הבודדים שאדם עושה אי פעם שהוא שימושי ללא ספק. עם זאת, כשאתה בשנות ה-70 לחייך, להרים את עצמך מהכורסה העמוקה לאחר מכן ולהעביר את התינוק למיטת התינוק מבלי להתעורר, זה די הישג פיזי. אני חושב שצריך לכלול את זה כאירוע אולימפי לבני 75 ומעלה. עכשיו אני בן 77 ואני יכול לחשוב על רגעים רבים שחלקתי עם ילדיי הצעירים, אשר לעולם אינם מצליחים להעלות חיוך על פניי; בעיקר כי לא חלמתי שאחווה רגעים כאלה בגיל הזה. היה את אחר הצהריים שביליתי בלכידת פופקורן שנורה מתותח בכיכר ספרדית, תוך כדי דחיפה של תינוקות צורחים. בוקר אחד, התחמקתי מתנועה נעה כדי לחלץ בלון עבור הבן שלי לפני שגלגלי המכונית מחצו אותו - או אותי. במהלך חגיגה ערה, הצעדתי ילד אחד לבושה כנמלה ואחר כתות לפני שנתקלתי במנהלת הבנק הספרדית שלי, בעצמה לבושה כשזיף. ואז יש את החידוש של החלפת נעימות בעצירת הספרדית בשערי בית הספר של בני עם מומיות טעימות שחייבות להיות צעירות ממני לפחות ב-50 שנה. מיורקה היא למרבה המזל מקום נפלא לגידול ילדים, ולא רק בגלל שהספרדים פשוט מעריצים אותם. קלייר ואני התחלנו לנסוע לשם לחופשות זמן קצר לאחר שנפגשנו ב-1997 ובסופו של דבר החלטנו לעשות מהלך קבוע. כעת אנו גרים בפינקה יפהפייה, או אחוזה כפרית, על צלע גבעה עם נוף הררי מסביב והים רק כמה קילומטרים משם. יש גינה גדולה עם בוסתן, שבה בן ואני קוטפים תפוזים מהעצים שלנו והוא לוקח אותם במריצה הקטנה שלו ושם אותם במסחטה בעצמו כשהוא עומד על שרפרף מטבח. לא יכולת לעשות את זה בקובנטרי, מקום הולדתי. כשבן התחיל באסקולטה (גן ילדים), הייתי לוקח אותו לשם בעגלה, ואז נכנס לכיכר המרכזית לשתות קפה עם הכיסא הריק. באחד המסעות הללו, חברה שהבינה את הקטלאנית המדוברת שם אומרת ששמעה אישה זקנה ממייורקאנית אומרת לשכנתה: 'הזקן שכח שוב את התינוק'. למרבה ההפתעה, טעיתי בסבא של בן רק פעמיים (בשעה לפחות על הפנים שלי). יש לי ארבעה ילדים בוגרים מנישואים קודמים. פעם אחת, במהלך מפגש במסעדה, כמה תיירים בריטים דחופים וחטטנים מאוד בשולחן הסמוך התעקשו לדעת יותר על המשפחה התמוהה שלצידם. הכרזתי בגאווה: 'זה הבן שלי פול - הוא בן 44; זה הבן שלי בן - הוא בן שניים.' למעשה, הפער בין הבנות הבכורות והקטנות שלי גדול עוד יותר: 49 שנים. למרבה המזל, הילדים הגדולים יותר שמחים מאוד על המגיעים החדשים ולא יכלו לחכות לראות אותם. הבכור מבין ששת נכדיי, בן 14, שלח לדודו בן הרך הנולד: 'מקווה שהלידה עברה בשלום'. הנכד הצעיר שלי הוא בן חודש. החיסרון הגדול ביותר של תינוק בגיל הזה הוא החופש שהוא גונב. הנכנס החדש זקוק לתשומת לב מתמדת. בעוד שלפני כן יכולתי לכתוב אם בא לי, או לצאת לטיול, או לקרוא ספר, או לצפות בספורט כלשהו בטלוויזיה, יש עכשיו קריאה מוקדמת, ולפעמים די מתעקשת, לזמן שלי. למרות שעברת את זה בעבר, תמיד יש חרדות עם תינוקות קטנטנים. לפני שפופי נולדה, הזהירו אותנו שהיא עלולה לא לשרוד בגלל מצב רפואי שממנו סבלה אשתי. כשפרג הגיעה בכושר ובריאה בניתוח קיסרי, הרופאים נאלצו לתת לקלייר הקלה בכאבים דחופה למשך מספר שעות, ובמהלכן נשארתי מחזיק את התינוק. לדבר איתה בשעות הראשונות הללו הייתה חוויה סוריאליסטית מוזרה ויקרה. לפני שעזבנו את בית החולים בפלמה היינו צריכים למלא כמה טפסים אבל הפקידים סירבו בתוקף להאמין לתאריך הלידה שלי ולא נתנו לנו ללכת עד שאחפר את הדרכון שלי כדי להוכיח זאת. למרבה המזל, קלייר ופופי יצאו שניהם לא פחות גרוע מהניסיון שלהם. תמיד היה ספק מציק במוחנו שבהתחשב בגילנו, קיים סיכון לחריגות, אבל שני התינוקות שלנו חזקים ויפים. יחד עם החרדות הבלתי נמנעות, יש הרבה הנאות קטנות של הורות בסוף החיים: החיוך המחמם של ההכרה בבוקר, המבט הזה של אהבה ללא תנאי, האקסטזות הקולניות של זמן התזה באמבטיה, הגאווה קורעת הלב כשהתינוק מקבל צעדיו הראשונים. אני מסתכל לפעמים על פניו של בן, בטענה העיקשת שלו לגבי זהותו, וחש גל של אהבה שמגיע ממקום מאוד עמוק בפנים. יש צד עצוב יותר ללדת ילדים קטנטנים בגילי, בכך שלא אחיה לראות אותם כמבוגרים, אולי אפילו לא בגיל ההתבגרות. אני גם צריך להתמודד עם העובדה שהם אולי בקושי זוכרים אותי בכלל בשלב מאוחר יותר בחיים. גם עבורם יש את הטראומה הבלתי נמנעת של אובדן הורה בעודם צעירים. אבל אז יש ילדים שמאבדים את הוריהם בכל מקרה; הכרתי שני אבות שמתו בגיל 51, אחד מהם לפני שראה את ילדו. לומר שלא הייתי צריך להביא ילדים בגילי היה משאיר את אשתי חשוכת ילדים, כי היא לא הייתה נשואה לפני כן וגם לא היו לה ילדים קודמים. זו קריאה גדולה לכל אחד לעשות על חייהם של אנשים אחרים. מוזרות משפחתית מוזרה היא שאבי נולד ב-1911 ובן ב-2011; אמי נולדה ב-1914 ופופי ב-2014. קראנו לה פרג לפני שהבנו עד כמה השם מתאים למישהו שנולד במלאת מאה שנה למלחמת העולם הראשונה. אני חייב להודות שזו יכולה להיות חוויה מוזרה ומטרידה להיות כל כך זקן אבא טרי, במיוחד כששני הילדים נראים כמוני (חברים קוראים לבן 'קצת דונלד'). אתה לא יכול שלא לחשוב: 'בסוף שלי היא ההתחלה שלי'. מה שלא יקרה, אפשר רק לקוות שהטרלפורדים המאוחרים האלה יקבלו כיף מהחיים כמו הזקן שלהם.
איך זה להיות הורה טרי בשנות השבעים שלך?
דונלד טרלפורד הפך לאב בפעם השישית בגיל 76.
הוא חולק את הכאב והעונג של גידול שני פעוטות בשנות הדמדומים.