Western Australia (CNN)Many Australians are understandably appalled by the brutal and pointless executions of Andrew Chan and Myuran Sukumaran. The death penalty looks anachronistic and ineffective at the best of times, but to kill two people who had clearly made the most of their long periods of incarceration to transform themselves and make amends for their actions looks gratuitous and cruel. Consequently, Indonesia's actions raise more general questions about the powers we give to states -- or, more accurately, to those who control the coercive apparatus of the state at any particular moment. As German sociologist Max Weber pointed out, one of the key features of an effective state is that it has a monopoly over the legitimate use of violence. State officials can order people to be killed because -- especially in democracies -- we authorize them to do so. We can give no more significant power to another human being than to decide who lives or who dies. And yet even where that authority is deemed legitimate -- as is clearly the case in Indonesia -- its significance is only seriously considered at moments like this, when the very personal circumstances of some of its victims become the stuff of popular commentary and media interest. Less prominent victims of state-sanctioned violence often go entirely unremarked. However disappointed we may be in the actions of Indonesian President Joko Widodo -- in whom so many inside and outside Indonesia have invested such hopes as a progressive force -- he can make a couple of claims in his defense. First, Widodo -- popularly known as Jokowi -- is Indonesia's elected leader and is fulfilling his promise to crack down on what he and many other Indonesians see as a problem. Indonesia's domestic political context and the need to be seen as not giving favorable treatment to foreigners left him very little room to maneuver. This is not a justification for his actions, but it helps to explain why he was so impervious to pleas for mercy. Whatever we may think about the underlying principles and administration of justice in Indonesia, at least Jokowi can claim that it is essentially a domestic issue. We may not like Indonesia's laws, but they are being applied even-handedly within national borders where state officials have authority. Significantly, it is those same national borders that demarcate the extent of Indonesia's leaders ability -- or even desire, perhaps -- to use their capacity for state-sanctioned violence. Other countries -- including Australia -- have no such inhibitions and regularly kill perfectly innocent civilians in the course of one conflict or another. This propensity for the application of state-sanctioned violence seems especially germane when we consider another president about whom great things were expected, but who has inevitably disappointed. After the unilateralism of George W. Bush, Barack Obama was widely predicted to be a very different sort of president and one who would not make the sort of catastrophic strategic miscalculations of his predecessor. Paradoxically enough, though, while Obama has been widely criticized for a lack of decisiveness and unwillingness to commit more American forces to the Middle East, this has done nothing to curb the use of state-sanctioned violence. On the contrary, the use of drone strikes has become a key part of America's continuing war on terror. It is unsurprising, perhaps, that a cerebral and reflective leader as Obama is should be attracted to drones as a weapon of choice. Unlike Jokowi, Obama doesn't have to confront the personal narratives of the people who die at his command. Or he doesn't unless they're American citizens, at least. The recent death of an American hostage during a recent drone strike highlights the potential for "collateral damage". Are these cases comparable? Yes and no. Widodo's executions were cold-blooded, unnecessary and highly political. Obama clearly was not intending to kill Americans, and this has only become an issue because one of the hostages actually was. However, dozens of entirely innocent women and children from other countries are routinely killed in such strikes with little comment. The key point is that we are collectively responsible for such deaths at some level or another, especially if our leaders and state officials carry them out. Do good intentions justify one death and not another? Perhaps. Would we encourage the state to kill a thousand innocents if it meant eliminating Hitler? Almost certainly. Would we authorize a drone strike to kill ISIS leader Abu Bakr al-Baghdad if we thought a couple of passers-by might die, too? Perhaps. Would we permit the state to execute people? Not any longer in Australia, at least. But before we congratulate ourselves on how civilized and humane we've become, perhaps we should pause to consider the violence that is still being inflicted on perfectly innocent people around the world in our collective name. What was done in the name of the Indonesian state was undoubtedly awful, futile and reprehensible. Whether our moral calculus is quite so self-evidently superior is not quite so clear. Copyright 2015 The Conversation. Some rights reserved.
Indonesia executed eight prisoners including two Australians on Wednesday .
Two of "Bali Nine" were killed despite Australia's pleas for mercy .
All around the world, innocent people being killed by the state in our name, writes Mark Beeson .
מערב אוסטרליה (CNN) אוסטרלים רבים מזועזעים באופן מובן מההוצאות להורג האכזריות וחסרות התכלית של אנדרו צ'אן ומיוראן סוקומרן. עונש המוות נראה אנכרוניסטי ולא יעיל בזמנים הטובים ביותר, אבל להרוג שני אנשים שהפיקו בבירור את המרב מתקופות הכליאה הארוכות שלהם כדי לשנות את עצמם ולתקן את מעשיהם נראה מיותר ואכזרי. כתוצאה מכך, פעולותיה של אינדונזיה מעלות שאלות כלליות יותר לגבי הסמכויות שאנו נותנים למדינות - או ליתר דיוק, לאלה השולטים במנגנון הכפייה של המדינה בכל רגע מסוים. כפי שציין הסוציולוג הגרמני מקס ובר, אחד המאפיינים המרכזיים של מדינה יעילה הוא שיש לה מונופול על השימוש הלגיטימי באלימות. פקידי מדינה יכולים להורות להרוג אנשים כי - במיוחד במדינות דמוקרטיות - אנו מאשרים להם לעשות זאת. אנחנו לא יכולים לתת כוח משמעותי יותר לבן אדם אחר מאשר להחליט מי חי או מי מת. ובכל זאת, גם כאשר הסמכות הזו נחשבת לגיטימית - כפי שקורה בבירור באינדונזיה - חשיבותה נשקלת ברצינות רק ברגעים כאלה, כאשר הנסיבות האישיות מאוד של חלק מקורבנותיה הופכות לעניין של פרשנות ותקשורת פופולרית. . קורבנות פחות בולטים של אלימות שאושרה על ידי המדינה, לעתים קרובות אינם מוזכרים לחלוטין. עד כמה שאנו מאוכזבים ממעשיו של נשיא אינדונזיה ג'וקו וידודו - שכל כך הרבה בתוך אינדונזיה ומחוצה לה השקיעו בו תקוות כמו כוח מתקדם - הוא יכול לטעון כמה טענות להגנתו. ראשית, Widodo - הידוע בכינויו Jokowi - הוא המנהיג הנבחר של אינדונזיה והוא מקיים את הבטחתו לפצח את מה שהוא ואינדונזים רבים אחרים רואים כבעיה. ההקשר הפוליטי הפנימי של אינדונזיה והצורך להיראות כמי שאינו נותן יחס חיובי לזרים הותירו לו מעט מאוד מרחב תמרון. זה לא הצדקה למעשיו, אבל זה עוזר להסביר מדוע הוא היה כל כך אטום לתחנונים לרחמים. לא משנה מה אנחנו עשויים לחשוב על העקרונות הבסיסיים וניהול הצדק באינדונזיה, לפחות ג'וקווי יכול לטעון שזה בעצם נושא פנימי. אנחנו אולי לא אוהבים את החוקים של אינדונזיה, אבל הם מיושמים באופן שווה בגבולות לאומיים שבהם יש לפקידי מדינה סמכות. באופן משמעותי, אותם גבולות לאומיים הם אלה שתוחמים את מידת היכולת של מנהיגי אינדונזיה - או אפילו הרצון, אולי - להשתמש ביכולתם לאלימות המאושרת על ידי המדינה. למדינות אחרות - כולל אוסטרליה - אין עכבות כאלה והורגות באופן קבוע אזרחים חפים מפשע לחלוטין במהלך סכסוך כזה או אחר. נטייה זו להפעלת אלימות המוסמכת על ידי המדינה נראית מתאימה במיוחד כאשר אנו רואים נשיא אחר שציפו לו דברים גדולים, אך בהכרח אכזב. לאחר החד-צדדיות של ג'ורג' בוש, ברק אובמה נחזה באופן נרחב להיות נשיא מסוג שונה מאוד וכזה שלא יעשה את הסוג של חישובים אסטרטגיים קטסטרופליים של קודמו. עם זאת, באופן פרדוקסלי, בעוד שאובמה זכה לביקורת נרחבת על חוסר החלטיות וחוסר נכונות למסור כוחות אמריקאים נוספים למזרח התיכון, הדבר לא עשה דבר כדי לבלום את השימוש באלימות המאושרת על ידי המדינה. להיפך, השימוש בתקיפות מל"טים הפך לחלק מרכזי במלחמה המתמשכת של אמריקה בטרור. זה לא מפתיע, אולי, שמנהיג מוחי ורפלקטיבי כמו אובמה צריך להימשך למל"טים כנשק של בחירה. בניגוד לג'וקווי, אובמה לא צריך להתעמת עם הנרטיבים האישיים של האנשים שמתים בפקודתו. או שהוא לא, אלא אם כן הם אזרחים אמריקאים, לפחות. מותו האחרון של בן ערובה אמריקאי במהלך תקיפת מזל"ט לאחרונה מדגיש את הפוטנציאל ל"נזק נלווה". האם המקרים הללו ברי השוואה? כן ולא. הוצאות להורג של ווידודו היו קרות דם, מיותרות ופוליטיות ביותר. ברור שאובמה לא התכוון להרוג אמריקאים, וזה הפך לבעיה רק ​​בגלל שאחד מבני הערובה אכן היה. עם זאת, עשרות נשים וילדים חפים מפשע לחלוטין ממדינות אחרות נהרגים באופן שגרתי בשביתות מסוג זה עם מעט הערות. נקודת המפתח היא שאנו אחראים באופן קולקטיבי למקרי מוות כאלה ברמה כזו או אחרת, במיוחד אם מנהיגינו ופקידי המדינה שלנו מבצעים אותם. האם כוונות טובות מצדיקות מוות אחד ולא אחר? אוּלַי. האם נעודד את המדינה להרוג אלף חפים מפשע אם פירוש הדבר היה לחסל את היטלר? כמעט בטוח. האם היינו מאשרים תקיפת מזל"ט כדי להרוג את מנהיג דאעש אבו בכר אל-בגדד אם חשבנו שגם זוג עוברי אורח עלולים למות? אוּלַי. האם נאפשר למדינה להוציא אנשים להורג? כבר לא באוסטרליה, לפחות. אבל לפני שנברך את עצמנו על כמה שהפכנו להיות מתורבתים ואנושיים, אולי כדאי לעצור כדי לשקול את האלימות שעדיין מופעלת על אנשים חפים מפשע לחלוטין ברחבי העולם בשמנו הקולקטיבי. מה שנעשה בשם המדינה האינדונזית היה ללא ספק נורא, חסר תועלת וגועש. לא כל כך ברור אם החשבון המוסרי שלנו עדין כל כך ברור מאליו. זכויות יוצרים 2015 השיחה. כמה זכויות שמורות.
אינדונזיה הוציאה להורג שמונה אסירים, כולל שני אוסטרלים ביום רביעי.
שניים מ"באלי תשע" נהרגו למרות הפצרותיה של אוסטרליה לרחמים.
בכל רחבי העולם אנשים חפים מפשע נהרגים על ידי המדינה בשמנו, כותב מארק ביסון.