Don McLean (pictured) is responsible American Pie, the lyrics of which have been puzzled over for decades . There has never been a popular song quite like it. For more than 40 years, its lyrics have been an enigma wrapped in an eight-and-a-half minute long rock 'n' roll puzzle. Argued over by generations of geeky fans, deciphered and re-deciphered by code-breaking rock nerds and considered to be poetic reflections on mid-20th century U.S. social history by even groovier academics, it's called American Pie. And this week its lyrics, hand-written in 1971 by a young folk singer called Don McLean, were sold at auction in New York for more than $1 million. That's a lot of money for 18 sheets of paper, albeit with a lost seventh verse. But, to be honest, I rather think that whoever bought them got a bargain. Because, in this age, when song lyrics have all but become meaningless, American Pie illustrates, in a series of images, metaphors and allusions, just what can be done within the frame of a melodically straightforward pop song. It's also a paean to education. McLean loves words, he says, 'almost as much as life'. That may be a slight overstatement, but it shows. Of course, like all poets, McLean didn't give us a key to the riddle of what his song was about when he released his multi-million-selling single. That would have spoiled it. 'It means I'll never have to work again,' he would joke about how much money the song had made him, leaving us to work out for ourselves what the 'sad news on the doorstep' was exactly, and why he 'couldn't take one more step' when he read it. That was the easy part, of course, for anyone of my and his generation who learned about the death in a plane crash in 1959 of one of the first great singer-songwriters of rock, Buddy Holly, when we read about it in the morning newspaper. As McLean sings, it was truly 'The day the music died'. I was on a Ribble bus going to school in Lancashire, peering over the shoulder of the man in front of me when I saw the headline. McLean, according to his song, anyway, was 14 and delivering papers in the rather smart New York suburb of New Rochelle where he grew up. It was a strange, wistful opening for a pop song, but then, as the beat kicked in, the lyrics began to portray the innocence of God-fearing, teenage high school in Fifties America. Listing pop song titles like the Book Of Love and A White Sports Coat and A Pink Carnation, and dances in the gym where the worst that could happen would be that the girl you fancied was dancing with some other guy, it painted a picture of what by 1971 was already a bygone time. Then, in between every verse, would come that cryptic chorus about driving his 'Chevy to the levee but the levee was dry'. For years, I thought that was something to do with the raised earthworks — levees — that run along the banks of the Mississippi in New Orleans, until I discovered that a 'levee' can also mean a party. So the parties that kids would attend in the non-threatening Fifties would always have been dry — that is, without alcohol. Yes, same in Britain. On the surface, it might seem that American Pie — especially the first half, which was the section mainly played on the radio because the record was far too long to be played in full — was just a misty-eyed lament for an untroubled Mom and Apple Pie American youth. But, suddenly, the mood changed as McLean — jaundiced almost, and certainly disappointed — looked around late-Sixties America and saw how the 'jester in a coat he borrowed from James Dean' (thought to mean Bob Dylan in his leather jacket) stole the King's 'thorny crown'. Or, as you and I might say, knocked Elvis Presley off his top-notch perch. Almost everything is seen through youth icons. In the line 'while Lenin read a book on Marx', was he teasingly criticising John Lennon for appearing to be espousing Marxist revolutionary theory in his solo songs? I think he might have been. And was 'helter skelter in a summer swelter' a reference to the murders of actress Sharon Tate and friends by the 'Charles Manson Family' in Los Angeles in the summer of 1969? It has to be. In an absurd defence, murderer Manson maintained that he had interpreted The Beatles innocuous lyrics in their song Helter Skelter as instructions to go out and kill. Manson is still in jail. Even after all these years, much of American Pie is still opaque. Was the reference to The Byrds' record Eight Miles High a comment on the carpet-bombing by U.S. jets in Vietnam? Only McLean knows — and he isn't saying. When asked to give a few hints as to the meaning of the lyrics for this week's auction catalogue, he simply said that 'the song was not a parlour game', but 'an indescribable photograph of America that I tried to capture in words and music'. And metaphor, he might have added, as, in my interpretation of the lyrics, a game of American football becomes a student demonstration, probably at Kent State University, over America's military extension of the Vietnam war to Cambodia, to the music of The Beatles' Sergeant Pepper's Lonely Hearts Club Band album. To this day, songwriter Don McLean has refused to divulge what the lyrics of American Pie refer to . 'The half-time air was sweet-perfume', which probably means that everybody was smoking pot, and wanting to have a nice, quiet time, when the demo was broken up violently by the Ohio National Guard, who shot four students dead. Then there's the question of Mick Jagger. Is he 'Jack be nimble, Jack be quick, Jack Flash sat on a Candlestick'? Maybe. But there is confusion because it isn't The Beatles' famous last U.S. show at Candlestick Park, San Francisco, that McLean is singing about, but The Rolling Stones' performance at nearby Altamont in 1969. At that concert, the Stones performed Sympathy For The Devil and then watched helplessly as, before them in the crowd, Hell's Angels beat a man to death. 'And as I watched him on the stage, my hands were clenched in fists of rage,' go the lyrics of American Pie. 'No angel born in hell, could break that Satan's spell.' Dancing to rock 'n' roll was never meant to get like this, he seems to be saying. I'm not sure that if I were Mick Jagger, I'd want to hear that sung about myself. Although McLean said before the auction of his song's lyrics that the pages would 'divulge everything there is to divulge' about this 'mystical trip into my past', they clearly don't. But the material does cast some light on how the song changed before he recorded it. Originally, he had intended a positive ending, suggesting an extra verse that the music he once loved would be reborn in happier times. But in the end he settled for the more worldly-wise: 'The three men I admire the most, The Father, Son and the Holy Ghost / They caught the last train for the coast / The day the music died.' A bleak ending, yes, but apart from the reference to the Holy Trinity, is there also perhaps a nod here to John F. Kennedy, Robert Kennedy and Martin Luther King, whose assassinations occurred in the Sixties? Again, McLean isn't saying. What he does do, however, is give excellent advice to songwriters who are just starting out: 'Immerse yourself in beautiful music and beautiful lyrics and think about every word you say in a song.' Were the lyrics 'The Father, Son and the Holy Ghost' a nod to John F. Kennedy (left), Robert Kennedy and Martin Luther King (right), whose assassinations occurred in the Sixties? It seems so obvious, doesn't it? But then you turn on the radio and realise that, with just a few exceptions, an appreciation of good music and lyrics has played little part in the education of so many of today's songwriters. As McLean showed, the right word can mean so much. Most people will probably think of 69-year-old Don McLean as a one-hit wonder — now living in semi-retirement, and no doubt the lap of luxury, with his wife in Maine. And he certainly wasn't able to ever better American Pie. But at around the same time, he also wrote two other pop classics. Vincent, about Vincent Van Gogh's painting The Starry Night, as well as And I Love You So. This week's buyer of the lyrics of American Pie unfortunately prefers to remain anonymous, and that suggests to me that's he's a billionaire who wants to frame them and stick them on his study wall. I'd far rather they had been bought by an university so students of U.S. literature and social history could spend another 40-odd years poring over them, and discussing what can be done with a popular song, and how America was, as it says in the lyrics, a 'long, long time ago'.
For more than 40 years, the lyrics of American Pie have been puzzled over .
This week the handwritten lyrics sold for more than $1 million at auction .
The verses contain hidden references to seminal events of the 50s and 60s .
It includes nods to Buddy Holly, Charles Manson and Martin Luther King .
דון מקלין (בתמונה) הוא "אמריקן פאי" האחראי, שהטקסטים של המילים שלו נבוכים במשך עשרות שנים. מעולם לא היה שיר פופולרי כמוהו. במשך יותר מ-40 שנה, המילים שלו היו חידה עטופה בפאזל רוקנ'רול באורך שמונה דקות וחצי. מתווכח על ידי דורות של מעריצים חנונים, פוענח ופוענח מחדש על ידי חנוני רוק שוברי קוד ונחשב כהשתקפויות פואטיות על ההיסטוריה החברתית של ארה"ב של אמצע המאה ה-20 על ידי אקדמאים גרובי עוד יותר, הוא נקרא אמריקן פאי. והשבוע המילים שלה, שנכתבו ביד ב-1971 על ידי זמר פולק צעיר בשם דון מקלין, נמכרו במכירה פומבית בניו יורק תמורת יותר ממיליון דולר. זה הרבה כסף עבור 18 גיליונות נייר, אם כי עם בית שביעי אבוד. אבל, למען האמת, אני דווקא חושב שמי שקנה ​​אותם קיבל מציאה. כי בעידן הזה, שבו מילות השיר כמעט והפכו חסרות משמעות, אמריקן פאי ממחישה, בסדרה של דימויים, מטאפורות ורמיזות, בדיוק מה אפשר לעשות במסגרת של שיר פופ פשוט מלודי. זה גם ציון לחינוך. מקלין אוהב מילים, הוא אומר, 'כמעט כמו החיים'. זו אולי הגזמה קלה, אבל זה מראה. כמובן, כמו כל המשוררים, מקלין לא נתן לנו מפתח לחידה של מה השיר שלו עוסק כשהוציא את הסינגל שלו שנמכר במיליונים. זה היה מקלקל את זה. 'זה אומר שלעולם לא אצטרך לעבוד שוב', הוא היה מתלוצץ על כמה כסף הרוויח לו השיר, ומשאיר לנו להבין בעצמנו מה בדיוק 'החדשות העצובות על מפתן הדלת', ומדוע הוא 'יכול'. 'אל תעשה עוד צעד אחד' כשהוא קורא את זה. זה היה החלק הקל, כמובן, לכל מי מהדור שלי ושלו שלמד על מותו בהתרסקות מטוס ב-1959 של אחד מהזמרים והיוצרים הגדולים הראשונים של הרוק, באדי הולי, כשקראנו על כך בבוקר. עיתון. כפי שמקלין שר, זה היה באמת "היום שהמוזיקה מתה". הייתי באוטובוס של ריבל בנסיעה לבית הספר בלנקשייר, והצצתי מעבר לכתפו של האיש שמולי כשראיתי את הכותרת. מקלין, לפי השיר שלו, בכל מקרה, היה בן 14 ומסר עיתונים בפרבר הניו יורקי החכם למדי, ניו רושל, שבו גדל. זו הייתה פתיחה מוזרה ומעוררת עגמת נפש לשיר פופ, אבל אז, כשהקצב התחיל, המילים החלו לתאר את תמימותו של תיכון ירא שמים ומתבגרים באמריקה של שנות החמישים. עם פירוט של כותרות של שירי פופ כמו ספר האהבה ומעיל ספורט לבן וציפורן ורוד, וריקודים בחדר הכושר כשהגרוע ביותר שיכול לקרות הוא שהבחורה שחיפשתם רקדה עם בחור אחר, זה צייר תמונה של מה ב-1971 כבר הייתה תקופה שחלפה. ואז, בין כל פסוק, הייתה מגיעה המקהלה הנסתרת ההיא על נסיעת ה"שברול אל השדרה אבל השדרה הייתה יבשה". במשך שנים חשבתי שזה משהו שקשור לעבודות העפר המוגבהות - סולמות - שעוברות לאורך גדות המיסיסיפי בניו אורלינס, עד שגיליתי ש"הרמה" יכולה להיות גם מסיבה. אז המסיבות שילדים ישתתפו בהן בשנות החמישים הלא מאיימות תמיד היו יבשות - כלומר בלי אלכוהול. כן, אותו דבר בבריטניה. על פני השטח, אולי נראה שאמריקן פאי - במיוחד המחצית הראשונה, שהייתה הקטע שהושמע בעיקר ברדיו, כי התקליט היה ארוך מדי מכדי שיושמע במלואו - היה רק ​​קינה עם עיניים מעורפלות לאמא לא מוטרדת. נוער אמריקאי אפל פאי. אבל לפתע, מצב הרוח השתנה כשמקלין - צהבת כמעט, ובהחלט מאוכזבת - הסתכל מסביב לאמריקה של סוף שנות השישים וראה איך ה"ליצן במעיל שהוא שאל מג'יימס דין" (שחשב שהתכוון לבוב דילן במעיל העור שלו) גנב ה'כתר הקוצני' של המלך. או, כפי שאתה ואני יכולים לומר, הפיל את אלביס פרסלי מהמדרגה הגבוהה שלו. כמעט הכל נראה דרך אייקוני נוער. האם בשורה 'בזמן שלנין קרא ספר על מרקס', הוא מתח ביקורת מתגרה על ג'ון לנון על כך שנראה שהוא דוגל בתיאוריה המהפכנית המרקסיסטית בשירי הסולו שלו? אני חושב שאולי הוא היה. והאם 'מקלט מקלט בסופת קיץ' היה התייחסות לרציחות של השחקנית שרון טייט וחברים על ידי 'משפחת צ'ארלס מנסון' בלוס אנג'לס בקיץ 1969? זה חייב להיות. בהגנה אבסורדית, הרוצח מנסון טען שהוא פירש את המילים התמימות של הביטלס בשירם Helter Skelter כהוראות לצאת ולהרוג. מנסון עדיין בכלא. גם אחרי כל השנים הללו, חלק גדול מהאמריקן פאי עדיין אטום. האם ההתייחסות לתקליט ה-Eight Miles High של The Byrds הייתה הערה על הפצצת השטיח על ידי מטוסים אמריקאים בווייטנאם? רק מקלין יודע - והוא לא אומר. כאשר התבקש לתת כמה רמזים לגבי משמעות המילים לקטלוג המכירות הפומביות של השבוע, הוא פשוט אמר ש'השיר לא היה משחק טרקלין', אלא 'תצלום בלתי יתואר של אמריקה שניסיתי לתפוס במילים ובמוזיקה '. ומטאפורה, הוא עשוי היה להוסיף, שכן, בפרשנות שלי למילים, משחק כדורגל אמריקאי הופך להפגנת סטודנטים, כנראה באוניברסיטת קנט סטייט, על ההרחבה הצבאית של אמריקה של מלחמת וייטנאם לקמבודיה, למוזיקה של הביטלס. ' האלבום Lonely Hearts Club Band של סמל פפר. עד היום, כותב השירים דון מקלין סירב לחשוף למה מתייחסות המילים של אמריקן פאי. 'האוויר של המחצית היה בושם מתוק', מה שכנראה אומר שכולם עישנו קנקן ורצו לבלות בשקט, כשההדגמה פוצלה באלימות על ידי המשמר הלאומי של אוהיו, שירה למוות בארבעה תלמידים. ואז יש את השאלה של מיק ג'אגר. האם הוא 'ג'ק היה זריז, ג'ק היה מהיר, ג'ק פלאש ישב על פמוט'? אולי. אבל יש בלבול כי זה לא ההופעה האחרונה המפורסמת של הביטלס בארה"ב בפארק קנדלסטיק, סן פרנסיסקו, שמקלין שר עליה, אלא ההופעה של הרולינג סטונס באלטמונט הסמוכה בשנת 1969. באותו קונצרט, הסטונס ביצעו את Sympathy For השטן ואז התבונן בחוסר אונים איך, לפניהם בקהל, מלאכי הגיהנום מכים אדם למוות. "וכשצפיתי בו על הבמה, הידיים שלי היו קפוצות באגרופים של זעם", נכתב במילים של אמריקן פאי. 'אף מלאך שנולד בגיהנום לא יכול לשבור את הכישוף של השטן הזה'. הריקוד לרוקנ'רול מעולם לא נועד להיות כזה, נראה שהוא אומר. אני לא בטוח שאם הייתי מיק ג'אגר, הייתי רוצה לשמוע את זה שר על עצמי. למרות שמקלין אמר לפני המכירה הפומבית של מילות השיר שלו שהעמודים 'יחשפו כל מה שיש לגלות' על 'הטיול המיסטי הזה לעברי', ברור שהם לא. אבל החומר כן מאיר קצת אור על איך השיר השתנה לפני שהקליט אותו. במקור, הוא התכוון לסוף חיובי, והציע פסוק נוסף שהמוזיקה שאהב פעם תיוולד מחדש בזמנים מאושרים יותר. אבל בסופו של דבר הוא הסתפק בחכמת העולם יותר: 'שלושת האנשים שאני הכי מעריץ, האב, הבן ורוח הקודש / הם תפסו את הרכבת האחרונה לחוף / ביום שבו המוזיקה מתה'. סוף עגום, כן, אבל חוץ מההתייחסות לשילוש הקדוש, האם יש כאן אולי גם הנהון לג'ון קנדי, רוברט קנדי ​​ומרטין לותר קינג, שחיסולו התרחש בשנות השישים? שוב, מקלין לא אומר. מה שהוא עושה, לעומת זאת, הוא לתת עצות מצוינות לכותבי שירים שרק מתחילים את דרכם: 'תשקו במוזיקה יפה ומילים יפות ותחשבו על כל מילה שאתם אומרים בשיר'. האם המילים 'האב, הבן ורוח הקודש' היו הנהון לג'ון פ. קנדי ​​(משמאל), רוברט קנדי ​​ומרטין לותר קינג (מימין), שרציחותיהם התרחשו בשנות השישים? זה נראה כל כך ברור, לא? אבל אז אתה מדליק את הרדיו ומבין שעם כמה יוצאי דופן, להערכה של מוזיקה ומילים טובות יש חלק קטן בחינוך של כל כך הרבה מחברי השירים של היום. כפי שמקלין הראה, למילה הנכונה יש משמעות רבה כל כך. רוב האנשים בוודאי יחשבו על דון מקלין בן ה-69 כפלא של מכה אחת - חי כעת בפנסיה למחצה, וללא ספק בחיק הפאר, עם אשתו במיין. והוא בהחלט לא היה מסוגל לשפר את אמריקן פאי. אבל בערך באותו זמן, הוא כתב גם שתי קלאסיקות פופ אחרות. וינסנט, על הציור "ליל הכוכבים" של וינסנט ואן גוך, כמו גם "ואני אוהב אותך כל כך". הרוכש השבוע של מילות השיר "אמריקן פאי" מעדיף לצערי להישאר אנונימי, וזה מרמז לי שהוא מיליארדר שרוצה למסגר אותן ולהדביק אותן על קיר חדר העבודה שלו. אני מעדיף שהם נקנו על ידי אוניברסיטה כדי שסטודנטים לספרות והיסטוריה חברתית של ארה"ב יוכלו לבלות עוד 40 שנה בהתבוננות בהם, ולדון במה אפשר לעשות עם שיר פופולרי, ואיך הייתה אמריקה, כמו שכתוב. במילים, 'לפני הרבה זמן'.
במשך יותר מ-40 שנה, מילות השיר של אמריקן פאי היו תמוהות.
השבוע נמכרו המילים בכתב יד ביותר ממיליון דולר במכירה פומבית.
הפסוקים מכילים התייחסויות נסתרות לאירועים מכריעים של שנות ה-50 וה-60.
זה כולל הנהנים לבאדי הולי, צ'ארלס מנסון ומרטין לותר קינג.