(CNN)Much of the world has been stunned by the huge increase of migrant deaths in the Mediterranean this year, increasing the number of deaths at sea by a factor of 30 compared to the same time last year. Almost all the deaths have occurred in the perilous central Mediterranean crossing from Libya to Italy. The flows of migrants across the Mediterranean are unlikely to stop -- Italian authorities estimate that up to 200,000 migrants in Libya are waiting to cross, following 170,000 refugees and migrants who arrived in Italy last year. These flows reflect a significant increase in the number of refugees and internally displaced people across the world, with a total estimate of 51.2 million people. The latest sinking has triggered some action in the European Union, which has unveiled a new ten-point action plan. The plan includes both deterrent mechanisms, such as efforts to capture and destroy vessels being used by smugglers and a rapid return system, but also an expansion of search-and-rescue programs and a proposed new voluntary resettlement scheme, though it is reported that this may only provide 5,000 spaces. But some EU critics called for much tougher action to deter asylum seekers from making the risky journey. In a column published in the UK's Sun newspaper just hours before the sinking, Katie Hopkins declared: "It's time to get Australian. Bring on the gunships, force migrants back to their shores and burn the boats." Since then, Australia's Prime Minister, Tony Abbott, has also suggested that Europe adopt a tougher approach, saying, "The only way you can stop the deaths is to stop the people smuggling trade. The only way you can stop the deaths is in fact to stop the boats... That's why it is so urgent that the countries of Europe adopt very strong policies that will end the people smuggling trade across the Mediterranean." So what would it mean if the EU did "get Australian" in its approach to asylum seekers? And could Australia's current policy be used as a global solution, or at least one for asylum seekers trying to cross the Mediterranean? There were dramatic changes in Australia's immigration policy in 2013, in the final months of the Labor government, led by Kevin Rudd, which have been followed up and taken further by the current Liberal National coalition government, led by Abbott. In 2013, with bipartisan support of those two major parties, mainland Australia was legally "excised" from the migration zone. It was done so that anyone arriving without a visa by boat would not be processed in Australia. All people who seek to enter Australia by sea, under the Asylum Legacy Act, are no longer entitled to enter or stay in Australia while their refugee claims are processed. Instead, they can be transported to detention facilities in Papua New Guinea or Nauru. Alternatively, under a recent agreement, they can also agree to move to Cambodia. Beyond this, the Abbott government has also returned some boats to Indonesia without processing asylum seeker claims and, in two instances, to Sri Lanka following a very brief teleconference interview with the asylum seekers on board. That process was widely condemned by human rights advocates, given ongoing human rights abuses in Sri Lanka. That shift in policy under successive Labor and now the Liberal National governments in Australia has been chiefly designed as a deterrent: or, to use Tony Abbott's slogan, to "stop the boats". So has it worked? First, the numbers. If your sole criteria for success is the number of boats arriving in Australia each year, then "no advantage" (meaning no asylum in Australia) and "stop the boats" (including the turning back of boats in international waters) has worked. In 2013, the Australian government reported that 300 boats with approximately 20,000 people on board arrived; in 2014, there were 0. The current government has argued that its objective was to end the people smuggling trade -- and this required secrecy concerning the extent of its operations and turn-backs. So we do not know how many boats tried to enter Australian waters with asylum seekers. It also appears that no asylum seekers drowned in Australian waters during the 2013-2014 period. Abbott explained the tactic of secrecy and turn-back in the following statement: "We are in a fierce contest with these people smugglers. And if we were at war, we wouldn't be giving out information that is of use to the enemy just because we might have an idle curiosity about it ourselves." If we accept that these responses have worked, the question for Australia's government is whether it is sustainable, and whether it alleviating the flow of asylum seekers in the larger Asia Pacific region. In sum, if this policy had to end due to its financial cost, has this policy been a "solution"? The later years of the Howard administration saw both policy and budget departures from 2001's "Pacific Solution," which first introduced the excision zones and temporary protection visas as deterrents to asylum seekers. The Rudd government abandoned temporary protection visas altogether but retained the excision zones; this occurred in a period of heightened regional instability, leading to an increase of asylum seekers under the Rudd era. The earlier Howard years of deterrence did not provide long-term solutions regarding the regional flow of asylum seekers. At present, in the greater South-East Asian region, we may see potential regional pressures finding a way to Australian shores. The drowning of asylum seekers who sought passage via people smugglers appear to have increased, in particular, in the Bay of Bengal. At the same time, the number of asylum seekers attempting to flee within the Asia Pacific region has increased; they are just not making it to Australia yet. On cost alone, it is hard to see Australia's approach to asylum seekers working or being affordable in Europe. For Australia, these short-term solutions have been extraordinarily expensive. A 2014 report by the Guardian estimated that the Australian government may have spent as much as A$10 billion ($7.72 billion) on its detention policies since mid-2007-- and that each person in offshore detention costs the government as much as A$440,000 ($343,000). For comparison, we estimate that a similar model to respond to the 170,000 refugees and migrants who arrived last year in Italy would cost A$75 billion ($58.5 billion). The Australian government's ability to "stop the boats" -- or at least keep asylum seekers offshore -- depends on a number of factors, including tolerance from Indonesia, significant spending devoted to asylum deterrence and weathering international condemnation for violating the human rights of asylum seekers. The consequences of a policy of no asylum and no refuge in Australia for those who arrived by boat from July 2013 has been asylum seekers placed in situations where they are vulnerable to abuse, as we saw with the death of an Iranian refugee in the Regional Processing Center on Manus Island and sexual and physical assault of asylum seekers held at the Regional Processing Center in Nauru. The Australian government's interception of asylum seekers attempting to reach Australia by boat, and then their relocation to Nauru or Papua New Guinea (or perhaps Cambodia), does not remove or absolve the human rights obligations that Australia has to these populations. The operation to stop and return the boats, called "Operation Sovereign Borders" has been politically tumultuous for Australia's relationship with Indonesia. Returning boats to international waters potentially violates Australia's obligation to international maritime law; push-backs to Indonesian waters violates Indonesia's sovereignty and has placed people at great risk. In 2013 and 2014, the Australian government sought the Sri Lankan government's assistance to intercept those attempting to flee, and receive those who had already fled the country, at a time when that government was under investigation by the UN Human Rights Council for war crimes and crimes against humanity. As the situation in Europe illustrates, just because people are not making it to your shoreline to seek asylum does not mean people stop attempting asylum. In the short term, the "stop the boats" approach appears to be working for the Australian government. It is questionable whether this policy is financially or politically sustainable in the long term. It certainly has not ended people smuggling or people's attempts to seek asylum in the wider Asia-Pacific region. Nando Sigona argues that the recent tragedy in Italy is not just about how to manage search and rescue operations, but requires consistent and long-term engagement with the root causes of refugee flows. This is a message that both the European Union and Australia should heed. Italy is a good example of the failure of trying to stop asylum seekers with deterrence. The Italian government ended its Mare Nostrum search and rescue program last autumn, which was effective but was also costing the Italian government €9.5 million per month. It was replaced by a much smaller European Union-run program, Operation Triton, which has a smaller patrol area and a budget of less than a third that of Mare Nostrum. The UN High Commissioner for Human Rights, Zeid Ra'ad Al Hussein, has noted that this new program is totally inadequate and "more geared to border control and policing the seas than to saving lives". In Italy, both Mare Nostrum and Operation Triton were stemming an inevitable tide given the political instability in North Africa. The migrants currently in Libya are in a perilous limbo, with a growing civil war having displaced more than 400,000 Libyans and with Human Rights Watch noting that the conflict and collapse of government authority has "eliminated any semblance of law and order from large parts of Libya." Second, such policies have significant legal implications. The Australian High Court has ruled that these policies are legal as long as they take place outside of Australia's migration zone, an area that today includes all of Australian territory for the purposes of boat arrivals. By contrast, the European Court of Human Rights ruled in 2012 that efforts by the Italian government to return migrants intercepted at sea to Libya violated its legal obligations under the European Convention on Human Rights because the migrants "were under the continuous and exclusive de jure and de facto control of the Italian authorities." This suggests that similar practices to Australia's would be illegal under the European Convention. Copyright 2015 The Conversation. Some rights reserved.
The European Union is trying to stop thousands of migrants from drowning at sea .
Migrants risk their lives by paying people smugglers to get them to Europe .
Australia has successfully stopped the flow of migrant boats to its waters .
(CNN) רוב העולם היה המום מהגידול העצום של מקרי מוות של מהגרים בים התיכון השנה, והגדיל את מספר ההרוגים בים בפקטור של 30 בהשוואה לתקופה המקבילה אשתקד. כמעט כל מקרי המוות התרחשו במעבר המסוכן במרכז הים התיכון מלוב לאיטליה. זרימת המהגרים ברחבי הים התיכון לא צפויה להיפסק - הרשויות באיטליה מעריכות כי עד 200,000 מהגרים בלוב ממתינים למעבר, בעקבות 170,000 פליטים ומהגרים שהגיעו לאיטליה בשנה שעברה. זרימות אלו משקפות עלייה משמעותית במספר הפליטים והעקורים הפנימיים ברחבי העולם, עם הערכה כוללת של 51.2 מיליון איש. הטביעה האחרונה עוררה פעולה מסוימת באיחוד האירופי, שחשף תוכנית פעולה חדשה בת עשר נקודות. התוכנית כוללת גם מנגנוני הרתעה, כגון מאמצים ללכוד ולהשמיד כלי שיט המשמשים מבריחים ומערכת החזרה מהירה, אך גם הרחבה של תוכניות חיפוש והצלה ותוכנית מוצעת חדשה ליישוב מחדש מרצון, אם כי דווח כי זה יכול לספק רק 5,000 מקומות. אבל כמה מבקרי האיחוד האירופי קראו לפעולה הרבה יותר קשה כדי להרתיע מבקשי מקלט מלצאת למסע המסוכן. בטור שפורסם בעיתון "סאן" הבריטי שעות ספורות לפני הטביעה, קייטי הופקינס הכריזה: "הגיע הזמן להגיע לאוסטרליה. תביאו את ספינות הקרב, הכריחו מהגרים לחזור לחופים שלהם ושרפו את הסירות". מאז, גם ראש ממשלת אוסטרליה, טוני אבוט, הציע לאירופה לאמץ גישה נוקשה יותר, ואמר: "הדרך היחידה שבה תוכל לעצור את מקרי המוות היא לעצור את הסחר בהברחת האנשים. הדרך היחידה שבה תוכל לעצור את מקרי המוות היא למעשה. לעצור את הסירות... לכן כל כך דחוף שמדינות אירופה יאמצו מדיניות מאוד חזקה שתגמור את הברחת הסחר ברחבי הים התיכון". אז מה זה אומר אם האיחוד האירופי אכן "קבל אוסטרלי" בגישתו למבקשי מקלט? והאם המדיניות הנוכחית של אוסטרליה יכולה לשמש כפתרון גלובלי, או לפחות כזה למבקשי מקלט המנסים לחצות את הים התיכון? חלו שינויים דרמטיים במדיניות ההגירה של אוסטרליה ב-2013, בחודשים האחרונים של ממשלת הלייבור, בראשות קווין ראד, אשר עברו מעקב והרחיקו על ידי ממשלת הקואליציה הליברלית הלאומית הנוכחית, בראשות אבוט. בשנת 2013, עם תמיכה דו-מפלגתית של שתי המפלגות הגדולות הללו, יבשת אוסטרליה "נכרתה" באופן חוקי מאזור ההגירה. זה נעשה כדי שכל מי שמגיע ללא ויזה בסירה לא יטופל באוסטרליה. כל האנשים המבקשים להיכנס לאוסטרליה דרך הים, על פי חוק מורשת המקלט, אינם זכאים עוד להיכנס או להישאר באוסטרליה בזמן שתביעות הפליטים שלהם מעובדות. במקום זאת, ניתן להעביר אותם למתקני מעצר בפפואה גינאה החדשה או נאורו. לחילופין, במסגרת הסכם שנקבע לאחרונה, הם יכולים גם להסכים לעבור לקמבודיה. מעבר לכך, ממשלת אבוט גם החזירה כמה סירות לאינדונזיה מבלי לטפל בתביעות של מבקשי מקלט, ובשני מקרים לסרי לנקה בעקבות ראיון טלפוני קצר מאוד עם מבקשי המקלט שהיו על הסיפון. תהליך זה זכה לגינוי נרחב על ידי תומכי זכויות אדם, לאור הפרות מתמשכות של זכויות אדם בסרי לנקה. השינוי הזה במדיניות תחת הלייבור העוקבים ועכשיו הממשלות הלאומיות הליברליות באוסטרליה תוכנן בעיקר כגורם מרתיע: או, אם להשתמש בסיסמה של טוני אבוט, "לעצור את הסירות". אז זה עבד? ראשית, המספרים. אם הקריטריונים היחידים שלך להצלחה הוא מספר הסירות המגיעות לאוסטרליה בכל שנה, אז "אין יתרון" (כלומר אין מקלט באוסטרליה) ו"עצירת הסירות" (כולל הפניית סירות לאחור במים בינלאומיים) עבדו. בשנת 2013, ממשלת אוסטרליה דיווחה שהגיעו 300 סירות עם כ-20,000 אנשים על הסיפון; בשנת 2014, היו 0. הממשלה הנוכחית טענה שמטרתה הייתה לשים קץ לסחר בהברחת האנשים - וזה הצריך סודיות לגבי היקף הפעילות והחזרות שלה. אז אנחנו לא יודעים כמה סירות ניסו להיכנס למימי אוסטרליה עם מבקשי מקלט. נראה גם שאף מבקש מקלט לא טבע במימי אוסטרליה במהלך התקופה 2013-2014. אבוט הסביר את הטקטיקה של סודיות וחזרה לאחור בהצהרה הבאה: "אנחנו נמצאים בתחרות עזה עם מבריחי האנשים האלה. ואם היינו במלחמה, לא היינו מוסרים מידע שמועיל לאויב רק כי אולי יש לנו סקרנות סרק לגבי זה בעצמנו." אם נקבל שהתגובות הללו עבדו, השאלה של ממשלת אוסטרליה היא אם זה בר קיימא, והאם זה מקל על זרם מבקשי המקלט באזור הגדול יותר של אסיה פסיפיק. לסיכום, אם פוליסה זו נאלצה להסתיים בשל עלותה הכספית, האם פוליסה זו הייתה "פתרון"? בשנים המאוחרות יותר של ממשל הווארד נרשמו חריגות מהמדיניות והתקציב מ"הפתרון הפסיפיק" של 2001, שהציג לראשונה את אזורי הכריתה ואת אשרות ההגנה הזמניות כאמצעי הרתעה למבקשי מקלט. ממשלת ראד נטשה לחלוטין ויזות הגנה זמניות אך שמרה על אזורי הכריתה; זה התרחש בתקופה של אי יציבות אזורית מוגברת, שהובילה לגידול במספר מבקשי המקלט בעידן ראד. שנות ההרתעה המוקדמות של הווארד לא סיפקו פתרונות ארוכי טווח בנוגע לזרימה האזורית של מבקשי מקלט. נכון לעכשיו, באזור דרום-מזרח אסיה, אנו עשויים לראות לחצים אזוריים פוטנציאליים שמוצאים דרך לחופי אוסטרליה. נראה שהטביעה של מבקשי מקלט שביקשו מעבר דרך מבריחי אנשים גברה, במיוחד במפרץ בנגל. במקביל, גדל מספר מבקשי המקלט המנסים לברוח בתוך אזור אסיה פסיפיק; הם פשוט לא מגיעים לאוסטרליה עדיין. על עלות בלבד, קשה לראות את הגישה של אוסטרליה למבקשי מקלט עובדים או במחיר סביר באירופה. עבור אוסטרליה, הפתרונות לטווח הקצר הללו היו יקרים במיוחד. דו"ח משנת 2014 של ה"גרדיאן" העריך כי ייתכן שממשלת אוסטרליה הוציאה עד 10 מיליארד דולר אוסטרלי (7.72 מיליארד דולר) על מדיניות המעצר שלה מאז אמצע 2007 - וכי כל אדם במעצר בים עולה לממשלה עד 440,000 דולר אוסטרלי ( $343,000). לשם השוואה, אנו מעריכים שמודל דומה לתת מענה ל-170,000 הפליטים והמהגרים שהגיעו בשנה שעברה לאיטליה יעלה 75 מיליארד דולר אוסטרלי (58.5 מיליארד דולר). היכולת של ממשלת אוסטרליה "לעצור את הסירות" - או לפחות לשמור על מבקשי מקלט מהחוף - תלויה במספר גורמים, כולל סובלנות מאינדונזיה, הוצאות משמעותיות המוקדשות להרתעת מקלט ובליית גינוי בינלאומי בגין הפרת זכויות האדם של המקלט. המחפשים. ההשלכות של מדיניות של אי מקלט וללא מקלט באוסטרליה עבור אלה שהגיעו בסירה מיולי 2013 היו מבקשי מקלט שהוצבו במצבים שבהם הם חשופים להתעללות, כפי שראינו עם מותו של פליט איראני בעיבוד האזורי מרכז באי מאנוס ותקיפה מינית ופיזית של מבקשי מקלט שנערך במרכז העיבוד האזורי בנאורו. היירוט של ממשלת אוסטרליה של מבקשי מקלט המנסים להגיע לאוסטרליה באמצעות סירה, ולאחר מכן העברתם לנאורו או לפפואה גינאה החדשה (או אולי לקמבודיה), אינו מסיר או פוטר את חובות זכויות האדם שיש לאוסטרליה כלפי אוכלוסיות אלה. המבצע לעצירת והחזרת הסירות, שנקרא "מבצע גבולות ריבונים" היה סוער מבחינה פוליטית ביחסים של אוסטרליה עם אינדונזיה. החזרת סירות למים בינלאומיים עלולה להפר את חובתה של אוסטרליה לחוק הימי הבינלאומי; דחיפות לאחור למימי אינדונזיה מפרות את ריבונותה של אינדונזיה והעמידו אנשים בסיכון גדול. בשנים 2013 ו-2014, ממשלת אוסטרליה ביקשה את סיוע ממשלת סרי לנקה כדי ליירט את המנסים לברוח, ולקבל את אלו שכבר נמלטו מהמדינה, בתקופה שבה ממשלה זו הייתה תחת חקירה של מועצת זכויות האדם של האו"ם בגין פשעי מלחמה ו פשעים נגד האנושות. כפי שהמצב באירופה ממחיש, רק בגלל שאנשים לא מגיעים לקו החוף שלך כדי לבקש מקלט לא אומר שאנשים מפסיקים לנסות מקלט. בטווח הקצר, נראה שגישת "עצרו את הסירות" עובדת עבור ממשלת אוסטרליה. ספק אם מדיניות זו ברת קיימא כלכלית או פוליטית בטווח הארוך. זה בהחלט לא סיים הברחות אנשים או ניסיונות של אנשים לבקש מקלט באזור רחב יותר של אסיה-פסיפיק. ננדו סיגונה טוען שהטרגדיה האחרונה באיטליה אינה קשורה רק לניהול פעולות חיפוש והצלה, אלא דורשת מעורבות עקבית וארוכת טווח עם הגורמים השורשיים לזרימת פליטים. זהו מסר שגם האיחוד האירופי וגם אוסטרליה צריכים להישמע. איטליה היא דוגמה טובה לכישלון הניסיון לעצור מבקשי מקלט בהרתעה. ממשלת איטליה סיימה את תוכנית החיפוש וההצלה שלה Mare Nostrum בסתיו שעבר, שהייתה יעילה אך גם עלתה לממשלת איטליה 9.5 מיליון יורו לחודש. היא הוחלפה בתוכנית קטנה בהרבה, המנוהלת על ידי האיחוד האירופי, מבצע טריטון, שיש לה שטח סיור קטן יותר ותקציב של פחות משליש מזה של Mare Nostrum. הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, זייד ראאד אל חוסיין, ציין כי תוכנית חדשה זו אינה מספקת לחלוטין ו"מכוונת יותר לבקרת גבולות ולשיטור הים מאשר להצלת חיים". באיטליה, גם Mare Nostrum וגם מבצע טריטון נבעו גאות בלתי נמנעת לאור חוסר היציבות הפוליטית בצפון אפריקה. המהגרים שנמצאים כעת בלוב נמצאים במצב של לימבו מסוכן, עם מלחמת אזרחים גוברת שגרמה לעקירה של יותר מ-400,000 לובים, וארגון Human Rights Watch מציין כי הסכסוך והתמוטטות הסמכות הממשלתית "חיסלו כל מראית עין של חוק וסדר מחלקים נרחבים של לוב ." שנית, למדיניות כזו יש השלכות משפטיות משמעותיות. בית המשפט העליון של אוסטרליה קבע שמדיניות זו חוקית כל עוד היא מתקיימת מחוץ לאזור ההגירה של אוסטרליה, אזור שכיום כולל את כל השטח האוסטרלי למטרות הגעת סירות. לעומת זאת, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע ב-2012 כי המאמצים של ממשלת איטליה להחזיר מהגרים שיירטו בים ללוב הפרו את חובותיה החוקיות על פי האמנה האירופית לזכויות אדם, משום שהמהגרים "היו תחת ההלכה המתמשכת והבלעדית. שליטה דה פקטו של הרשויות האיטלקיות". זה מצביע על כך ששיטות עבודה דומות לאוסטרליה יהיו בלתי חוקיות לפי האמנה האירופית. זכויות יוצרים 2015 השיחה. כמה זכויות שמורות.
האיחוד האירופי מנסה למנוע מאלפי מהגרים לטבוע בים.
מהגרים מסכנים את חייהם בכך שהם משלמים למבריחים שיביאו אותם לאירופה.
אוסטרליה עצרה בהצלחה את זרימת סירות המהגרים למימיה.