(CNN)President Barack Obama tied himself to the mast of a nuclear deal with Iran even before he became the Democratic candidate for president. Reaching a good, solid agreement with Iran is a worthy, desirable goal. But the process has unfolded under the destructive influence of political considerations, weakening America's hand and strengthening Iran. Obama's political standing and his historic legacy in foreign policy are so deeply intertwined with reaching an accord with Iran that if the deal ultimately collapses, he may fear that historians will conclude that his legacy in global affairs collapsed with it. There is a reason one gets the feeling that it is the United States and not Iran that is the more eager, even desperate, side in these talks, even though Iran is the country whose economy was sent into a deep chill by international sanctions; the country whose only significant export, oil, lost more than half of its value in recent months. The reason is that Obama has a huge political stake in these negotiations. The President may insist that the United States will choose no deal over a bad deal, but few people truly believe he has a credible Plan B. Few believe it, particularly in the Middle East and notably among America's Arab friends, who hold the view that Iran is running circles around the United States and outplayed Obama. As the writer David Rothkopf aptly put it, "Iran is having a great Obama administration." That's a belief that has already started shaking up the region. Saudi Arabia has said that it will pursue nuclear weapons if it believes Iran has not been stopped, and there is little doubt that other countries among Iran's Muslim rivals will do the same. In fact, the notion that Obama is not handling the Iranian threat effectively is contributing to a new war in Yemen, where Saudi Arabia and other Arabs are trying to push back against gains by Iran's allies. We can trace it all back to the Democratic primaries in 2007, when then-Sen. Obama said he would meet Iran's leaders "without preconditions," leading his rival, Hillary Clinton, to call the idea "Irresponsible and frankly naive." As the years of his presidency unfolded, and the Middle East started coming apart, finding a deal with Iran started to look like the one major foreign policy achievement Obama might leave behind. The political imperative started to intrude in strategic considerations on an issue that is of transcendent importance to world peace. The framework agreement announced on Thursday came two days after Obama's March 31 deadline. The U.S.-imposed deadline served only to pressure the United States, and the French ambassador very publicly decried as a "bad tactic." That bad tactic was a political move, a push to produce some sort of result, however vague, to protect the talks from critics. Again, a solid agreement that ensures Iran will not produce nuclear weapons would be a most welcome development. But the agreement so far does not look promising. It certainly shows the final outcome will differ greatly from what Obama had vowed. In a presidential debate in 2012, Obama described a crystal clear goal for negotiations. "The deal we'll accept is they end their nuclear program. It's very straightforward." Nobody is talking about Iran ending its nuclear program. Not even close. Iran will be allowed to keep one-third of its more than 6,000 centrifuges. That's not a small symbolic number. And it does not appear as though any of its nuclear facilities will be dismantled, although Fordow will contain no nuclear materials. Iran has insisted all along that its nuclear program has only civilian uses. The fact is that Iran has a well-established record of lying and concealing the elements of its nuclear program to U.N. inspectors. And the U.N. agency chief says that has not stopped. A couple of weeks ago, with days left until the negotiating deadline, U.N. nuclear chief Yukiya Amano said Iran is still stonewalling. "We are still not in a position to conclude that all nuclear material in Iran is [for a] peaceful purpose," he warned. The negotiations' starting point is that Iran would like to have the bomb and the international community wants to delay that as much as possible -- and preferably, forever. The world only learned about Iran's secret facilities at Arak and Natanz after dissidents raised the alarm. Iran, we have learned repeatedly, is very good at lying to international inspectors. It is well-established that it has had something to hide about its nuclear program. It is well-established that many of Iran's neighbors don't trust it and are anxious about the U.S.-led international dealings with Iran. It is well-established that Iran has engaged in international terrorism and in destabilizing the region. It is also clear that it took harsh international sanctions and a collapse in oil prices to bring Iran to the negotiating table. It was Iran that had the most to lose from a failure of talks. But political considerations turned the United States into the supplicant. The framework agreement starts lifting those indispensable sanctions much too soon. Nuclear enrichment will continue, although at a lower level. Iran officially, legally, becomes a nuclear threshold state, with the capability to make the final dash to a bomb within a "breakout" period of one year, the time when presumably inspectors would discover violation and allow the rest of the world to act. Even the Fordow facility, conveniently inside a fortified bunker in a mountain, will remain in existence, though "converted" to a nuclear "research facility" And without nuclear material on site. International sanctions lifting will begin almost immediately. Its nuclear infrastructure will remain largely in place, even if operating at a reduced pace, giving Iran much of what it wanted. With Iranian forces gaining ground in Arab lands and Iranian commanders declaring the destruction of Israel "nonnegotiable" and threatening Saudi Arabia, this deal does not look reassuring. Obama is right that a diplomatic solution is the most desirable option. But the deal so far looks like (another) win for Iran. It introduces enough restrictions that it could give the President the political cover he wants, but it does not do enough to make the world safe from nuclear proliferation and more potentially catastrophic instability in the Middle East.
Frida Ghitis: President Barack Obama is right to want a deal, but this one gives Iran too much .
She says the framework agreement starts lifting Iran sanctions much too soon .
(CNN) הנשיא ברק אובמה קשר את עצמו לתורן של הסכם גרעין עם איראן עוד לפני שהפך למועמד הדמוקרטי לנשיאות. הגעה להסכם טוב ומוצק עם איראן היא מטרה ראויה ורצויה. אבל התהליך התפתח בהשפעה הרסנית של שיקולים פוליטיים, החליש את ידה של אמריקה וחיזוק איראן. מעמדו הפוליטי של אובמה והמורשת ההיסטורית שלו במדיניות החוץ שלובים כל כך עמוק בהשגת הסכם עם איראן, שאם העסקה תקרוס בסופו של דבר, הוא עלול לחשוש שהיסטוריונים יסיקו שמורשתו בעניינים גלובליים קרסה איתה. יש סיבה שמקבלים את התחושה שארצות הברית ולא איראן היא הצד הנלהב יותר, אפילו הנואש, בשיחות הללו, למרות שאיראן היא המדינה שכלכלתה נשלחה לצמרמורת עמוקה בסנקציות בינלאומיות; המדינה שהיצוא המשמעותי היחיד שלה, נפט, איבד יותר ממחצית מערכו בחודשים האחרונים. הסיבה היא שלאובמה יש חלק פוליטי עצום במשא ומתן זה. הנשיא עשוי להתעקש שארצות הברית לא תבחר בהסכם על פני עסקה גרועה, אבל מעטים באמת מאמינים שיש לו תוכנית ב' אמינה. מעטים מאמינים בכך, במיוחד במזרח התיכון ובמיוחד בקרב ידידיה הערבים של אמריקה, המחזיקים בדעה כי איראן מנהלת מעגלים ברחבי ארצות הברית והעלתה את אובמה. כפי שניסח זאת הכותב דיוויד רוטקופף, "לאיראן יש ממשל נהדר של אובמה". זו אמונה שכבר התחילה לזעזע את האזור. ערב הסעודית אמרה שהיא תרדוף אחרי נשק גרעיני אם היא מאמינה שאיראן לא נעצרה, ואין ספק שמדינות אחרות מבין יריבותיה המוסלמיות של איראן יעשו את אותו הדבר. למעשה, התפיסה שאובמה אינו מטפל באיום האיראני ביעילות תורמת למלחמה חדשה בתימן, שבה מנסות סעודיה וערבים אחרים לדחות את ההישגים של בעלות בריתה של איראן. אנחנו יכולים לעקוב אחרי הכל לפריימריז הדמוקרטים ב-2007, כאשר אז סנ"צ. אובמה אמר כי יפגוש את מנהיגי איראן "ללא תנאים מוקדמים", והוביל את יריבתו, הילרי קלינטון, לכנות את הרעיון "חסר אחריות ותמים למען האמת". ככל שהתגלגלו שנות כהונתו, והמזרח התיכון החל להתפרק, מציאת הסכם עם איראן התחילה להיראות כמו ההישג המרכזי היחיד במדיניות החוץ שאובמה עשוי להשאיר אחריו. הציווי המדיני החל לחדור לשיקולים אסטרטגיים בנושא שיש לו חשיבות טרנסצנדנטית לשלום העולם. הסכם המסגרת שהוכרז ביום חמישי הגיע יומיים לאחר המועד האחרון של אובמה ב-31 במרץ. המועד שנקבע על ידי ארה"ב שימש רק ללחוץ על ארה"ב, והשגריר הצרפתי דחה בפומבי כ"טקטיקה גרועה". הטקטיקה הגרועה הזו הייתה מהלך פוליטי, דחיפה לייצר איזושהי תוצאה, מעורפלת ככל שתהיה, כדי להגן על השיחות מפני מבקרים. שוב, הסכם מוצק שיבטיח שאיראן לא תייצר נשק גרעיני יהיה התפתחות מבורכת ביותר. אבל ההסכם עד כה לא נראה מבטיח. זה בהחלט מראה שהתוצאה הסופית תהיה שונה מאוד ממה שאובמה נשבע. בדיון נשיאותי ב-2012, אובמה תיאר מטרה ברורה למשא ומתן. "ההסכם שנקבל היא שהם מסיימים את תוכנית הגרעין שלהם. זה מאוד פשוט". אף אחד לא מדבר על כך שאיראן תסיים את תוכנית הגרעין שלה. אפילו לא קרוב. איראן תורשה לשמור על שליש מ-6,000 הצנטריפוגות שלה. זה לא מספר סמלי קטן. ולא נראה כאילו אף אחד מהמתקנים הגרעיניים שלה יפורק, אם כי פורדוב לא יכיל חומרים גרעיניים. איראן התעקשה כל הזמן שלתוכנית הגרעין שלה יש שימושים אזרחיים בלבד. העובדה היא שלאיראן יש רקורד מבוסס היטב של שקר והסתרת מרכיבי תוכנית הגרעין שלה בפני פקחי האו"ם. וראש סוכנות האו"ם אומר שזה לא נפסק. לפני כמה שבועות, כשנותרו ימים עד למועד האחרון למשא ומתן, אמר מפקד הגרעין של האו"ם, יוקיה אמאנו, שאיראן עדיין חוסמת חומה. "אנחנו עדיין לא בעמדה להסיק שכל החומר הגרעיני באיראן הוא [למטרה] של שלום", הזהיר. נקודת המוצא של המשא ומתן היא שאיראן תרצה לקבל את הפצצה והקהילה הבינלאומית רוצה לעכב זאת ככל האפשר - ורצוי, לנצח. העולם למד על המתקנים הסודיים של איראן בערק ובנתנז רק לאחר שמתנגדי המשטר התעוררו. איראן, למדנו שוב ושוב, טובה מאוד בלשקר לפקחים בינלאומיים. ידוע היטב שהיה לה מה להסתיר לגבי תוכנית הגרעין שלה. ידוע היטב שרבים משכנותיה של איראן אינן סומכות על כך וחרדות מההתקשרויות הבינלאומיות בהנהגת ארה"ב עם איראן. ידוע היטב שאיראן עוסקת בטרור בינלאומי ובערעור היציבות באזור. ברור גם שנדרשו סנקציות בינלאומיות קשות וקריסת מחירי הנפט כדי להביא את איראן לשולחן המשא ומתן. לאיראן היה הכי הרבה מה להפסיד מכישלון בשיחות. אבל שיקולים פוליטיים הפכו את ארצות הברית למתחננת. הסכם המסגרת מתחיל להסיר את הסנקציות ההכרחיות מוקדם מדי. ההעשרה הגרעינית תימשך, אם כי ברמה נמוכה יותר. איראן, באופן רשמי, מבחינה חוקית, הופכת למדינת סף גרעיני, עם יכולת לעבור את הפצצה האחרונה תוך פרק זמן של "פריצה" של שנה, הזמן שבו ככל הנראה פקחים יגלו הפרה ויאפשרו לשאר העולם לפעול. אפילו מתקן פורדו, בנוחות בתוך בונקר מבוצר בהר, יישאר קיים, אם כי "הוסב" ל"מתקן מחקר" גרעיני וללא חומר גרעיני באתר. הסרת הסנקציות הבינלאומיות תחל כמעט מיד. התשתית הגרעינית שלה תישאר ברובה במקומה, גם אם תפעל בקצב מופחת, ויעניק לאיראן הרבה ממה שהיא רצתה. כשהכוחות האיראניים זוכים לקרקע בארצות ערב ומפקדים איראנים מכריזים על השמדת ישראל כ"בלתי ניתנת למשא ומתן" ומאיימים על ערב הסעודית, העסקה הזו לא נראית מרגיעה. אובמה צודק שפתרון דיפלומטי הוא האופציה הרצויה ביותר. אבל העסקה עד כה נראית כמו ניצחון (עוד) לאיראן. היא מציגה מספיק הגבלות כדי שהיא תוכל להעניק לנשיא את הכיסוי הפוליטי שהוא רוצה, אבל היא לא עושה מספיק כדי להבטיח את העולם מפני הפצת נשק גרעיני ומחוסר יציבות שעלולה להיות קטסטרופלית יותר במזרח התיכון.
פרידה גיטיס: הנשיא ברק אובמה צודק כשהוא רוצה הסכם, אבל זה נותן לאיראן יותר מדי.
לדבריה, הסכם המסגרת מתחיל להסיר את הסנקציות על איראן מוקדם מדי.