THE SECOND I SAW YOU . by Lorna C. Beckett . (British Library £16.99) During his Easter sermon of 1915, the Dean of St Paul’s read out Rupert Brooke’s poem The Soldier, which begins: ‘If I should die, think only this of me: / That there’s some corner of a foreign field / That is forever England.’ Rupert Brooke's (pictured) poem The Soldier made him famous outside of literary circles . Before then, Brooke was known only in literary circles. But when the newspapers reprinted The Soldier the following day, he became properly famous for the rest of his life — which, as it turned out, lasted just over a fortnight. Brooke’s death at 27 from blood poisoning en route to Gallipoli duly cemented his image as the poster-boy of heroic self-sacrifice. Yet, as The Second I Saw You richly confirms, he was a lot more interesting than that. The love story it tells was unknown until 2000, when a British Library curator made a thrilling discovery: more than 100 letters exchanged between Brooke and an art student called Phyllis Gardner, together with her secret memoir of their relationship, written in 1918. Now Lorna C. Beckett, chair of the Rupert Brooke Society, has turned them into a chronological narrative, adding the background information we need, plus her own comments. At times, admittedly, those comments do smack of chick- lit clichés (including Brooke’s unwillingness ‘to commit’ and Phyllis’s need to ‘move on’.) But then again so does the story itself. The 21-year-old Phyllis first saw Brooke on the London to Cambridge train in November 1911. Like everyone else who ever set eyes on him, it seems, she was overwhelmed by his beauty and spent the journey sketching him with her handy chalks. S he then carried the sketch around Cambridge, showing it to anyone who might be able to identify him. Luckily, the two moved in similar circles, with Brooke studying at King’s College and Phyllis’s father an archaeology professor. Eventually, having tracked him down, she got her parents to invite him to lunch where, according to her memoir, the effect of his arrival was ‘as though the sun had suddenly risen’. Not all his chat-up lines would work today, though: ‘Your palms sweat,’ he once told her. ‘The Elizabethans said that was a sign of a passionate disposition.’ Nonetheless, Phyllis was smitten, not least after, while on a walk together, the two took off their clothes to wade through a river and she dried him afterwards with her hair. ‘Who was I,’ she wondered, ‘that God should give me such piercing joy?’ The trouble was that Brooke appeared to have accepted such adoration as essentially his due — and not just from Phyllis. (During their time together, the only time he didn’t have one other woman on the go was when he had two). Nor was he entirely satisfied by being dried with hair. In 2000, love letters between Rupert Brooke and Phyllis Gardner were discovered as well as her secret memoir of their relationship which was written in 1918 . When, after a few months, he proposed sex, Phyllis was delighted, on the heart-breaking grounds that ‘I thought of myself as the happy mother of his child’ — until he made it clear they’d be using contraception. Though badly hurt, Phyllis naturally sought to excuse Brooke’s behaviour, somehow managing to see him as a ‘poor, lost angel’ led astray by his racy friends. Even so, she stuck to her guns. ‘As I don’t consider you to be there only for my pleasure,’ she wrote in one letter, ‘so I expect you not to consider me only there for yours’ — adding a little forlornly, ‘Why don’t you want me enough to do so much as consider the possibility of marrying me?’ By comparison, Brooke’s self-justifications seem both faintly irritated and distinctly patronising, especially given that he addresses a woman less than three years his junior as ‘child’. Still, it’s hard to disagree with his final verdict, however brutally expressed: ‘You are meant for love and marriage. I’m a wanderer.’ And that, as far as the relationship went, was largely that. In May 1913, Brooke headed off to the South Seas, where the women, happily, proved more compliant. He continued, though, to write to Phyllis as a friend, returning to Britain just in time for the war. B y retrieving Brooke’s flawed — but wholly recognisable — humanity (let’s face it) from beneath the myth, The Second I Saw You would certainly have met with Virginia Woolf’s approval. ‘Anyone,’ she wrote at the height of Brooke-mania in 1917, ‘who helps us to remember that volatile, irreverent and extremely vivacious spirit before the romantic public took possession of his fame has the right to our gratitude.’ But the book also does full justice to Phyllis herself, who died, unmarried, in 1939 at 48. After being lost to history for so long, she emerges as a hugely likeable and spirited woman who, for all her wilfully over-generous misreading of Brooke’s motives, was never a pushover.
Rupert Brooke's poem The Soldier made him famous throughout England .
He died aged 27 from blood poisoning while en route to Gallipoli .
In 2000, love letters between Brookes and Phyllis Gardner were discovered .
It was then, 85 years after his death, that their love affair was revealed .
בשנייה שראיתי אותך. מאת לורנה סי בקט. (ספרייה בריטית 16.99 פאונד) במהלך דרשת הפסחא שלו משנת 1915, הקריא הדיקן מסנט פול את שירו ​​של רופרט ברוק "החייל", שמתחיל: "אם אמות, תחשוב רק עליי: / שיש איזו פינה בשדה זר / זאת אנגליה לנצח.״ שירו ​​של רופרט ברוק (בתמונה) החייל הפך אותו למפורסם מחוץ למעגלים הספרותיים. לפני כן, ברוק הייתה מוכרת רק בחוגים ספרותיים. אבל כשהעיתונים הדפיסו מחדש את החייל למחרת, הוא התפרסם כהלכה למשך שארית חייו - אשר, כפי שהתברר, נמשכו קצת יותר משבועיים. מותו של ברוק בגיל 27 מהרעלת דם בדרך לגליפולי חיזק את תדמיתו כפוסטר של הקרבה עצמית הרואית. עם זאת, כפי ש"השנייה שראיתי אותך" מאשר בעושר, הוא היה הרבה יותר מעניין מזה. סיפור האהבה שהוא מספר לא היה ידוע עד שנת 2000, אז גילה אוצר ספרייה בריטית תגלית מרגשת: יותר מ-100 מכתבים הוחלפו בין ברוק לסטודנטית לאמנות בשם פיליס גרדנר, יחד עם ספר הזיכרונות הסודי שלה על מערכת היחסים ביניהם, שנכתב ב-1918. כעת לורנה סי בקט, יו"ר אגודת רופרט ברוק, הפכה אותם לנרטיב כרונולוגי, והוסיפה את מידע הרקע שאנו צריכים, בתוספת הערות משלה. לפעמים, יש להודות, ההערות האלה נוטפות קלישאות אפרוריות (כולל חוסר הרצון של ברוק "להתחייב" והצורך של פיליס "להמשיך הלאה".) אבל שוב, גם הסיפור עצמו. פיליס בת ה-21 ראתה את ברוק לראשונה ברכבת מלונדון לקיימברידג' בנובמבר 1911. כמו כל אחד אחר שאי פעם ראה אותו, נראה, היא הייתה המומה מיופיו ובילתה את המסע בשרטוט שלו עם הגירים השימושיים שלה. לאחר מכן הוא נשא את הסקיצה ברחבי קיימברידג', והראה אותה לכל מי שאולי יוכל לזהות אותו. למרבה המזל, השניים עברו במעגלים דומים, כאשר ברוק למדה בקינגס קולג' ואביה של פיליס פרופסור לארכיאולוגיה. בסופו של דבר, לאחר שאיתרה אותו, היא גרמה להוריה להזמין אותו לארוחת צהריים, שבה, על פי זיכרונותיה, השפעת הגעתו הייתה 'כאילו השמש זרחה פתאום'. אבל לא כל קווי הצ'אט שלו היו עובדים היום: 'כפות הידיים שלך מזיעות', אמר לה פעם. 'האליזבתנים אמרו שזה סימן לנטייה נלהבת.' עם זאת, פיליס הוכתה, לא מעט לאחר, בזמן טיול משותף, השניים פשטו את בגדיהם כדי להשתכשך בנהר והיא ייבשה אותו לאחר מכן בשיערה. 'מי הייתי,' תהתה, 'שאלוהים יעניק לי שמחה נוקבת כזו?' הצרה הייתה שברוק נראה כאילו קיבל הערצה כזו שבעיקרה ראויה לו - ולא רק מפיליס. (במהלך הזמן שלהם יחד, הפעם היחידה שבה לא הייתה לו אישה אחת אחרת בתנועה הייתה כשהיו לו שתיים). הוא גם לא היה מרוצה לחלוטין מכך שייבשו אותו בשיער. בשנת 2000, התגלו מכתבי אהבה בין רופרט ברוק ופיליס גרדנר וכן ספר הזיכרונות הסודי שלה על מערכת היחסים ביניהם שנכתב ב-1918. כאשר, לאחר כמה חודשים, הוא הציע סקס, פיליס הייתה מרוצה, בטענה קורעת הלב ש'חשבתי על עצמי כאמא המאושרת של הילד שלו' - עד שהבהיר שהם ישתמשו באמצעי מניעה. למרות שנפגעה קשות, פיליס ביקשה באופן טבעי לתרץ את התנהגותה של ברוק, והצליחה איכשהו לראות בו 'מלאך מסכן ואבוד' שהוליך שולל על ידי חבריו המטורפים. למרות זאת, היא דבקה ברובה. 'מכיוון שאני לא מחשיבה אותך להיות שם רק להנאתי', היא כתבה במכתב אחד, 'אז אני מצפה ממך לא להתייחס אליי שם רק בשביל שלך' - והוסיפה קצת בעצבנות, 'למה אתה לא רוצה לי מספיק כדי לשקול את האפשרות להינשא לי?״ לשם השוואה, ההצדקות העצמיות של ברוק נראות נרגזות קלות והן פטרוניות מובהקות, במיוחד בהתחשב בכך שהוא פונה לאישה הצעירה ממנו בפחות משלוש שנים כ״ילדה״. ובכל זאת, קשה לא להסכים עם פסק הדין הסופי שלו, גם אם בא לידי ביטוי באכזריות: 'אתה נועד לאהבה ונישואים. אני נודד.' וזה, מבחינת מערכת היחסים, היה במידה רבה זה. במאי 1913, יצאה ברוק אל הים הדרומי, שם הנשים, לשמחתנו, הוכיחו יותר צייתנות. עם זאת, הוא המשיך לכתוב לפיליס כידיד, וחזר לבריטניה בדיוק בזמן למלחמה. על ידי שליפת האנושות הפגומה - אך מזוהה לחלוטין - של ברוק (בואו נודה בזה) מתחת למיתוס, "השנייה שראיתי אותך" בהחלט הייתה נפגשת עם אישורה של וירג'יניה וולף. "לכל מי", היא כתבה בשיאה של ברוק-מאניה ב-1917, "שעוזר לנו לזכור את אותה רוח הפכפכה, חסרת כבוד ותוססת ביותר לפני שהציבור הרומנטי השתלט על תהילתו, יש לו את הזכות להכרת התודה שלנו." אבל הספר. גם עושה צדק מלא עם פיליס עצמה, שמתה, לא נשואה, בשנת 1939 בגיל 48. לאחר שאבדה להיסטוריה במשך זמן רב כל כך, היא מתגלה כאישה חביבה ומלאת רוח, שלמרות כל הקריאה השגויה הנדיבה מדי שלה בכוונה של המניעים של ברוק, מעולם לא היה דחיפה.
השיר "החייל" של רופרט ברוק הפך אותו למפורסם ברחבי אנגליה.
הוא מת בגיל 27 מהרעלת דם כשהיה בדרכו לגליפולי.
בשנת 2000 התגלו מכתבי אהבה בין ברוקס ופיליס גרדנר.
זה היה אז, 85 שנים לאחר מותו, רומן האהבה שלהם נחשף.