SKYFARING . by Mark Vanhoenacker . (Chatto & Windus £16.99) Our fascination with aeroplanes, and the men who fly them (it is still overwhelmingly men), has acquired a morbid flavour since Germanwings flight 9525 was deliberately crashed into the French Alps by its troubled co-pilot Andreas Lubitz. The tragedy ignited an ongoing debate about stress and depression among pilots, and airline vetting procedures, in which just about all of us have a vested interest. This makes Mark Vanhoenacker’s book, unwittingly, very timely indeed. When he was writing it he had never heard of Lubitz, of course, but nor does he dwell on the horrors of 9/11 or any other plane crashes either accidental or premeditated. Vanhoenacker is a senior first officer with British Airways, who wants us simply to understand his passion for his job, and to share with us many of its more beguiling secrets. Like me, he was still a child when he was first invited into an aeroplane cockpit, and like me, he regarded it as one of the transcendent treats of his young life. But for him, the mystique endured. It is reassuring, now more than ever, to be reminded that even for experienced pilots air travel can still be an exhilarating, almost magical experience. Mark Vanhoenacker is a senior first officer with British Airways and he wants the reader to simply understand his passion for his job . Vanhoenacker, an American, worked as a management consultant before rekindling that childhood obsession. He learned to fly in Britain, tempted by our ‘historic relationship with aviation’. Coincidentally, his first job was to pilot the Airbus 320 on medium-distance European flights — exactly what Lubitz was doing on that catastrophically fateful day. But Vanhoenacker moved on to Boeing 747s, and they are his great love. He admires the 747 like a sculptor might a perfect human torso, observing how pleasing they are to the eye. Vanhoenacker recalls a wildlife writer once describing Virginia’s great blue heron as ‘the 747 of the swamp’ and notes how this would delight the aircraft’s chief designer, Joseph Sutter, who was greatly influenced by the anatomy of birds. But Sutter (now in his mid-90s) once stated that the 747 is more ‘a place’ than a conveyance. Pilots like flying 747s for all kinds of reasons, Vanhoenacker tells us, but not the least of them is one of the most prosaic: unlike the Airbus, in which pilots usually wear heavy socks, they have foot heaters. And the ‘frozen surface of the Arctic Ocean looks better — everything looks better — when your feet are warm’. He writes elegantly about his pilot’s eye view of the world and explains that he has come to measure countries in jet time, ie how long they take to cross. Thus, Russia is a seven-hour country and Belgium, with a tailwind, is merely a 15-minute country. Noting the vast, desolate regions he routinely flies over, it does not surprise him that, according to one calculation, the portion of the Earth’s surface on which an unclothed human could survive for 24 hours is just 15 per cent. But of even more interest, certainly to those of us who occasionally fly long-haul, are the nuts and bolts of those journeys. Vanhoenacker will get to the airport 90 minutes before he pilots his 747 to Los Angeles or Tokyo, and there will meet the rest of the crew, 20 or so strong. And ‘meet’ really means ‘meet’: air crews do not move as a pack, and are usually strangers to each other. As he puts it, ‘our nametags are not worn only for passengers... There is a reasonable chance we may never speak to each other again in our lives.’ Before boarding, he will brief the cabin crew on what kind of flight time and weather to expect, while they will tell him if there’s anything noteworthy about the passenger roster, and whether any of the BA staff on board have friends or family on the flight, people known, splendidly, as ‘Klingons’. Unsurprisingly, life on a 747 is full of jargon: a second co-pilot on longer flights is known as ‘the heavy’, one acting as ‘heavy out’, the other as ‘heavy home’. And for a pilot, the sky is full of aerial milestones called waypoints, with names usually comprising five capital letters. These often relate directly to the place below, so above Boston in Vanhoenacker’s home state, there is the waypoint LBSTA, referring to the region’s prized shellfish, and another, NIMOY, after one of the city’s more notable sons, the late actor Leonard Nimoy, who played Mr Spock in Star Trek. But other names are harder to explain. Above St Louis, Missouri, are the waypoints ANNII and LENXX. Vanhoenacker’s best guess is that an air-traffic controller there was a fan of Eurythmics’ singer Annie Lennox. Who would have thought that the mysteries of flying would embrace Mr Spock, Klingons and Annie Lennox? Skyfaring is crammed with these revelations and more, while the acknowledgments end on a plaintive note. Maybe one day, Vanhoenacker hopes, wide-eyed children will again be allowed in the cockpit during a flight. In the meantime, he does a very good job of telling us what happens in there, and why we should still trust the men at the controls.
The Germanwings tragedy has ignited debate about depression in pilots .
Author, Vanhoenacker is a senior first officer with British Airways .
He wants the reader to simply understand his passion for his job .
SKYFARING . מאת מארק ונהונאקר. (Chatto & Windus 16.99 פאונד) הקסם שלנו ממטוסים, והגברים שמטיסים אותם (זה עדיין ברובם המכריע של גברים), קיבל טעם חולני מאז טיסה 9525 של Germanwings התרסק בכוונה באלפים הצרפתיים על ידי טייס המשנה הבעייתי שלו, אנדראס לוביץ. . הטרגדיה הציתה ויכוח מתמשך על מתח ודיכאון בקרב טייסים, ונהלי בדיקה של חברות תעופה, שבהן כמעט לכולנו יש אינטרס. זה הופך את ספרו של מארק ונהונאקר, בלי משים, למתאים מאוד. כשכתב את זה הוא מעולם לא שמע על לוביץ, כמובן, אבל הוא גם לא מתעכב על הזוועות של 11 בספטמבר או כל התרסקות מטוס אחר, בשוגג או בכוונה תחילה. Vanhoenacker הוא קצין ראשון בכיר ב-British Airways, שרוצה שפשוט נבין את התשוקה שלו לעבודה שלו, ונחלוק איתנו רבים מהסודות המפתים יותר שלה. כמוני, הוא עדיין היה ילד כשהוזמן לראשונה לתא הטייס של מטוס, וכמוני, הוא התייחס לזה כאחד הפינוקים הטרנסצנדנטיים בחייו הצעירים. אבל מבחינתו, המיסטיקה נמשכה. זה מרגיע, עכשיו יותר מתמיד, להזכיר שאפילו עבור טייסים מנוסים נסיעות אוויריות עדיין יכולות להיות חוויה מלהיבה, כמעט קסומה. מארק Vanhoenacker הוא קצין ראשון בכיר ב-British Airways והוא רוצה שהקורא פשוט יבין את התשוקה שלו לעבודה שלו. Vanhoenacker, אמריקאי, עבד כיועץ ניהול לפני שהצית מחדש את האובססיה של הילדות. הוא למד לטוס בבריטניה, מתפתה ל"יחסינו ההיסטוריים עם תעופה". במקרה, תפקידו הראשון היה להטיס את ה-Airbus 320 בטיסות אירופיות למרחקים בינוניים - בדיוק מה שלוביץ עשה באותו יום גורלי בצורה קטסטרופלית. אבל Vanhoenacker עבר למטוסי בואינג 747, והם אהבתו הגדולה. הוא מעריץ את ה-747 כמו שפסל עשוי פלג גוף עליון אנושי מושלם, מתבונן עד כמה הם נעימים לעין. Vanhoenacker נזכר שסופר חיות בר תיאר פעם את האנפה הכחולה הגדולה של וירג'יניה כ"747 של הביצה" ומציין כיצד זה ישמח את המעצב הראשי של המטוס, ג'וזף סאטר, שהושפע מאוד מהאנטומיה של הציפורים. אבל סאטר (כיום באמצע שנות ה-90 לחייו) הצהיר פעם שה-747 הוא יותר 'מקום' מאשר כלי רכב. טייסים אוהבים לטוס במטוסי 747 מכל מיני סיבות, אומר לנו ואנהונקר, אבל לא הפחות מהן היא אחת הפרוזאיות: בניגוד לאירבוס, שבה טייסים בדרך כלל לובשים גרביים כבדים, יש להם מחממי רגליים. ו"המשטח הקפוא של האוקיינוס ​​הארקטי נראה טוב יותר - הכל נראה טוב יותר - כאשר הרגליים שלך חמות". הוא כותב באלגנטיות על מבטו של הטייס שלו על העולם ומסביר שהוא בא למדוד מדינות בזמן סילון, כלומר כמה זמן לוקח להן לחצות. לפיכך, רוסיה היא מדינה של שבע שעות ובלגיה, עם רוח גב, היא רק מדינה של 15 דקות. כשמשים לב לאזורים העצומים והשוממים שהוא טס עליהם באופן שגרתי, זה לא מפתיע אותו שלפי חישוב אחד, החלק של פני כדור הארץ שעליו יכול אדם ללא לבוש לשרוד במשך 24 שעות הוא רק 15 אחוז. אבל מעניינים עוד יותר, בוודאי לאלה מאיתנו שטסים מדי פעם למרחקים ארוכים, הם האומים והבריחים של הנסיעות הללו. Vanhoenacker יגיע לשדה התעופה 90 דקות לפני שיטיס את ה-747 שלו ללוס אנג'לס או טוקיו, ושם יפגוש את שאר הצוות, 20 ומשהו חזק. ו'להיפגש' פירושו באמת 'להיפגש': צוותי אוויר אינם זזים כחבורה, ולרוב הם זרים זה לזה. כפי שהוא מנסח זאת, 'תגי השם שלנו לא עונדים רק לנוסעים... יש סיכוי סביר שאולי לא נדבר זה עם זה שוב בחיינו.' לפני העלייה למטוס, הוא יתדרך את צוות הקבינה באיזה זמן טיסה ומזג האוויר הצפוי, בזמן שהם יגידו לו אם יש משהו ראוי לציון ברשימת הנוסעים, והאם למישהו מצוות BA על הסיפון יש חברים או משפחה בטיסה, אנשים הידועים, להפליא, בשם 'קלינגונים'. באופן לא מפתיע, החיים על 747 מלאים בז'רגון: טייס משנה שני בטיסות ארוכות יותר מכונה 'הכבד', אחד מתנהג כ"כבד החוצה", השני כ"בית כבד". ועבור טייס, השמים מלאים באבני דרך אוויריות הנקראות נקודות ציון, עם שמות הכוללים בדרך כלל חמש אותיות גדולות. לעתים קרובות אלה מתייחסים ישירות למקום למטה, כך שמעל בוסטון במדינת הולדתו של ואנהונקר, יש את נקודת הציון LBSTA, המתייחסת לרכיכות היקר של האזור, ועוד אחת, NIMOY, אחרי אחד הבנים הבולטים של העיר, השחקן המנוח לאונרד נימוי, שגילם את מר ספוק במסע בין כוכבים. אבל שמות אחרים קשה יותר להסביר. מעל סנט לואיס, מיזורי, נמצאות נקודות הציון ANNII ו-LENXX. הניחוש הטוב ביותר של Vanhoenacker הוא שבקר תנועה אווירי שם היה מעריץ של הזמרת של Eurythmics, אנני לנוקס. מי היה מאמין שתעלומות הטיסה יחבקו את מר ספוק, קלינגונים ואנני לנוקס? סקייפארינג עמוס בגילויים אלה ועוד, בעוד שההודאות מסתיימות בנימה מתלוננת. אולי יום אחד, מקווה ונהנאקר, ילדים פעורי עיניים יורשו שוב להיכנס לתא הטייס במהלך טיסה. בינתיים, הוא עושה עבודה טובה מאוד בלספר לנו מה קורה שם, ולמה אנחנו עדיין צריכים לסמוך על האנשים שבפקדים.
הטרגדיה של Germanwings הציתה ויכוח על דיכאון אצל טייסים.
מחבר, Vanhoenacker הוא קצין ראשון בכיר ב-British Airways.
הוא רוצה שהקורא פשוט יבין את התשוקה שלו לעבודה שלו.