ALFRED HITCHCOCK . by Peter Ackroyd . (Chatto & Windus £12.99 . With this nutritious, compact and superb critical biography, Ackroyd emphasises the importance of Victorian and Edwardian London in the imagination of Alfred Hitchcock — the ‘damp-looking dirty blackness’ of the East End; the ‘manifold ruffianism’ of the Cockneys; the pubs, street markets, theatres and music halls, with their ‘variety acts, dioramas and Italian operettas’. Alfred Hitchcock (pictured) was born in 1899 in Leytonstone, East London . In addition to the gaudiness, the city was a place with dark staircases, gaslight, rain and spooky cobbled alleys: the ideal setting for murder. Hitchcock was born in 1899 in Leytonstone, East London, the son of a wholesale grocer. They were a Catholic family, Irish originally, and the boy who would become ‘one of the most distinguished directors in the world’ was educated by the Jesuits. The bullying Christian Brothers may have taught ‘the virtues of order, control and precision’, but they also instilled (with the strap) a belief in mystery and miracles. The logic and reason, coupled with a mood of anxiety, dread and paranoid suspicion, seeped into Hitchcock’s work: ‘He thought everyone was doing something physical and nasty behind every closed door’. Looking back on his schooldays, he said that, as the Jesuits had frightened him, ‘now I’m getting my own back by terrifying other people’. Hitchcock was never any oil painting. A 5 ft 7 in Humpty Dumpty, he was the neurotic fat boy with piggy eyes, who was filled with ‘lavish and peculiar’ repressed sexual fantasies. His entire oeuvre, Ackroyd suggests, was a study of voyeurism, violence and guilt with, on the one hand, the rape and murder of vulnerable women, and, on the other, the pursuit of a hero accused of crimes he did not commit. His very first work, in 1927, The Lodger, was about a man wrongly accused of being Jack The Ripper and, already, Hitchcock could whip up an atmosphere of ‘doubt and suspense’, the camera dwelling on ‘dark puddles shimmering with opalescent light’. His opening in movies began at the studios in Islington and Twickenham, where Hitchcock created the captions for silent movies and designed the title cards. Here, he met Alma Reville, whom he married in 1926. Alma was an editor who ‘emphasised the importance of smooth continuity and the subtle use of close-up’. She was thin and boyish, wearing trouser-suits tailored at Austin Reed, ‘the gentlemen’s outfitters’. The Hitchcocks lived at 153 Cromwell Road and had one daughter, Patricia. Apart from conceiving Patricia, Ackroyd assures us, Hitchcock and Alma never had sex together again. Ackroyd goes into raptures about The Lodger, which starred Ivor Novello. ‘The use of light was its music, rising in intensity, in the process creating a unique rhythm of meaning’. Would Hitchcock have seen it this way? The shower scene from Hitchcock's Psycho (Janet Leigh pictured playing Marion Crane in the film) is one of the most recognisable shots in cinematic history . When he wrote his granddaughter’s film studies essay for her, he (or she) was awarded a C. ‘Well, I’m sorry. That’s the best I can do,’ he said, grumpily. But it never does to ask an artist to explain his own flavour and texture — it makes for self-consciousness. Such was Hitchcock’s critical and popular success that, by the early Thirties, he was earning £13,000 a year — £700,000 in today’s money. His skill was to merge larger-than-life melodramas — bombs, assassins, enemy agents — with mundane tasks and anxieties, about catching trains, losing a tie-pin, or (notoriously) taking a shower. He moved to Hollywood in 1939, to make Rebecca with Laurence Olivier. The Hitchcocks bought a house in Bel Air and an 85-acre ranch in Santa Cruz. The brightness of California’s blue pools and red clay tennis courts was in marked contrast to London’s charcoal murk yet, as in his English films, Hitchcock found that, in the sunshine, ‘fear became an intrinsic aspect of daily life’. Cary Grant, Gregory Peck and James Stewart were now his wrongly accused leading men. Kim Novak, Tippi Hedren and Grace Kelly were his ‘ideal blonde beauties’, the women alone, menaced by intruders. Princess Grace, in particular, was described by Hitchcock as ‘a volcano covered with snow’ — with the implication that these ice maidens rather liked being plunged into dangerous situations, because it aroused them. He was respected, but not liked. With the stars, Hitchcock was awkward, even contemptuous, calling them ‘cattle’. Marlene Dietrich called him ‘a strange little man. I didn’t like him’, and Hitchcock had an unfortunate fondness for cruel practical jokes — plying people with drinks laced with laxatives, handcuffing people and losing the key. He also ‘had a schoolboy’s obsession with sex that went on and on in a very peculiar way’, the dirty jokes accompanied by salacious groping. Hitchcock (pictured with his two granddaughters) was respected in the industry, but not liked. Marlene Dietrich called him ‘a strange little man. I didn’t like him’ Then there’s Hitchcock’s clammy behaviour towards Tippi Hedren during the making of The Birds and Marnie — ‘he was almost obsessed with me,’ says the actress, ‘and it’s very difficult to be the object of someone’s obsession’. Ackroyd valiantly tries to defend the director’s control freakery by arguing that Hitchcock was doing nothing worse than deliberately trying to elicit a nervous and terrified performance for the cameras.’ Through provocation and bullying, says Ackroyd, Hitchcock was being professional. It was a strategy. Hmm. I think I prefer Francois Truffaut’s observation that ‘Hitchcock filmed scenes of murder as if they were love scenes, and scenes of love as if they were scenes of murder’. The camera always lingers on faces that could be wracked with either pain or pleasure. (‘When he sticks it in her,’ he gleefully instructed his cinematographer prior to shooting a rape sequence, ‘I want the camera right on her face!’) Victims swoon. Hands grasp a neck — strangulation is an embrace, for example, in Strangers On A Train or the shocking despatch of Anna Massey in Frenzy. Everybody remembers Psycho, with Anthony Perkins as the ‘excitable and sexually ambiguous’ Norman Bates — a thin version of Hitchcock himself, it seems. In the shower scene, ‘chocolate syrup was used for the blood’. A smashing detail I hadn’t known before. The audiences screamed to such an extent, Hitchcock pocketed a profit of $15 million. In The Birds, gulls and crows were flung at Tippi Hedren in an attic set for five days solid, scratching her to pieces. Live birds were tied to her body with elastic bands, so that they’d bounce about and flap and perch on her face. ‘The actual biting is done by glove puppets,’ Ackroyd maintains. But a lot of those pecks look genuine — Hitchcock’s revenge, it is said, because Hedren had rejected his advances. Hitchcock died in 1980 from ailments related to obesity and alcoholism: colitis, arthritis, gall stones, renal failure. He’d done more than anyone since Edgar Allan Poe to make our flesh creep. As usual, the Honours Committee made a fool of itself, only getting around to making him Sir Alfred on his deathbed.
Alfred Hitchcock was born in 1899 in Leytonstone, East London .
He later became ‘one of the most distinguished directors in the world .
But his insecurities began to seep into his cinematography .
Actress Tippi Hedren once said ‘he was almost obsessed with me'
אלפרד היצ'קוק . מאת פיטר אקרויד. (Chatto & Windus 12.99 ליש"ט. עם הביוגרפיה הביקורתית המזינה, הקומפקטית והמעולה הזו, אקרויד מדגיש את חשיבותה של לונדון הוויקטוריאנית והאדוארדיאנית בדמיונו של אלפרד היצ'קוק - "השחור המלוכלך הלח למראה" של האיסט אנד; ' של הקוקניס; הפאבים, שווקי הרחוב, התיאטראות ואולמות המוזיקה, עם 'מגוון המופעים, הדיורמות והאופרטות האיטלקיות' שלהם. אלפרד היצ'קוק (בתמונה) נולד בשנת 1899 בליטונסטון, מזרח לונדון. בנוסף לראוותנות, העיר הייתה מקום עם גרמי מדרגות אפלים, אור גז, גשם וסמטאות מרוצפות אבן מפחידות: התפאורה האידיאלית לרצח. היצ'קוק נולד ב-1899 בליטונסטון, מזרח לונדון, בנו של מכולת סיטונאי. הם היו משפחה קתולית, אירית במקור, הילד שעתיד להפוך ל'אחד הבמאים הנכבדים בעולם' חונך על ידי הישועים. האחים הנוצריים הבריונים אולי לימדו את 'סגולות הסדר, השליטה והדיוק', אבל הם גם החדירו (עם הסט ראפ) אמונה במסתורין ובניסים. ההיגיון והסיבה, יחד עם מצב רוח של חרדה, אימה וחשדנות פרנואידית, חלחלו לתוך עבודתו של היצ'קוק: 'הוא חשב שכולם עושים משהו פיזי ומגעיל מאחורי כל דלת סגורה'. במבט לאחור על ימי בית הספר שלו, הוא אמר שכפי שהישועים הפחידו אותו, 'עכשיו אני מקבל את הגב שלי על ידי אימה על אנשים אחרים'. היצ'קוק מעולם לא היה ציור שמן כלשהו. 5 רגל 7 בהמפטי דמפטי, הוא היה הילד השמן הנוירוטי עם עיני החזרזיר, שהיה מלא בפנטזיות מיניות מודחקות 'מפוארות ומוזרות'. כל היצירה שלו, טוען אקרויד, הייתה מחקר על מציצנות, אלימות ואשמה, מצד אחד, אונס ורצח של נשים פגיעות, ומצד שני, המרדף אחר גיבור שהואשם בפשעים שלא ביצע. העבודה הראשונה שלו, ב-1927, The Lodger, עסקה באדם שהואשם בטעות שהוא ג'ק המרטש, וכבר, היצ'קוק יכול היה לעורר אווירה של 'ספק ומתח', המצלמה מתעכבת על 'שלוליות אפלות מנצנצות באור אטום'. '. הפתיחה שלו בסרטים החלה באולפנים באיסלינגטון ובטוויקנהאם, שם יצר היצ'קוק את הכיתובים לסרטים אילמים ועיצב את כרטיסי הכותרת. כאן, הוא פגש את אלמה רוויל, לה נישא בשנת 1926. עלמה הייתה עורכת ש'הדגישה את חשיבות ההמשכיות החלקה והשימוש העדין בתקריב'. היא הייתה רזה ונערית, לבשה חליפות מכנסיים שהותאמו באוסטין ריד, 'המעצבים של האדונים'. בני הזוג היצ'קוק גרו ברחוב קרומוול 153 ונולדו להם בת אחת, פטרישיה. מלבד להרות את פטרישיה, אקרויד מבטיח לנו, שהיצ'קוק ואלמה מעולם לא קיימו יחסי מין יחד שוב. אקרויד מתלהב על The Lodger, שבו כיכב איבור נובלו. "השימוש באור היה המוזיקה שלו, שעלתה בעוצמה, תוך כדי יצירת קצב ייחודי של משמעות". האם היצ'קוק היה רואה את זה כך? סצנת המקלחת מהפסיכו של היצ'קוק (ג'נט לי בתמונה מגלמת את מריון קריין בסרט) היא אחד הצילומים המוכרים ביותר בהיסטוריה הקולנועית. כשכתב עבורה את מאמר לימודי הקולנוע של נכדתו, הוא (או היא) קיבל ציון ג' 'ובכן, אני מצטער. זה הכי טוב שאני יכול לעשות," הוא אמר בעצבנות. אבל זה אף פעם לא מתאים לבקש מאמן להסביר את הטעם והמרקם שלו - זה גורם למודעות עצמית. ההצלחה הקריטית והפופולרית של היצ'קוק הייתה כזו, שבתחילת שנות השלושים הוא הרוויח 13,000 ליש"ט בשנה - 700,000 ליש"ט בכסף של היום. המיומנות שלו הייתה למזג מלודרמות גדולות מהחיים - פצצות, מתנקשים, סוכני אויב - עם משימות ארציות וחרדות, לגבי תפיסת רכבות, אובדן סיכת עניבה או (שידוע לשמצה) להתקלח. הוא עבר להוליווד ב-1939, כדי לעשות רבקה עם לורנס אוליבייה. בני הזוג היצ'קוק קנו בית בבל אייר וחווה בשטח של 85 דונם בסנטה קרוז. הבהירות של הבריכות הכחולות של קליפורניה ומגרשי הטניס האדומים של קליפורניה הייתה בניגוד בולט לעכורת הפחם של לונדון, ובכל זאת, כמו בסרטיו האנגלים, היצ'קוק גילה שבשמש, "הפחד הפך להיבט מהותי בחיי היומיום". קארי גרנט, גרגורי פק וג'יימס סטיוארט היו כעת המנהיגים שהואשמו בטעות. קים נובאק, טיפי הדרן וגרייס קלי היו 'היפות הבלונדיניות האידיאליות' שלו, הנשים לבדן, מאוימות על ידי פולשים. הנסיכה גרייס, במיוחד, תוארה על ידי היצ'קוק כ"הר געש מכוסה בשלג" - עם הכוונה שעלמות הקרח הללו אהבו להצטלל במצבים מסוכנים, כי זה עורר אותן. כיבדו אותו, אבל לא אהבו אותו. עם הכוכבים, היצ'קוק היה מביך, אפילו בז, כינה אותם 'בקר'. מרלן דיטריך כינתה אותו 'איש קטן ומוזר'. לא אהבתי אותו', ולהיצ'קוק הייתה חיבה מצערת לבדיחות מעשיות אכזריות - לשדך אנשים עם משקאות עם חומרים משלשלים, לאזוק אנשים ולאבד את המפתח. הוא גם 'היתה לו אובססיה של ילד בבית ספר למין שנמשך ונמשך בצורה מאוד מוזרה', הבדיחות המלוכלכות מלוות בגישושים פרוע. היצ'קוק (בתמונה עם שתי נכדותיו) היה מכובד בתעשייה, אבל לא אהב. מרלן דיטריך כינתה אותו 'איש קטן ומוזר'. אני לא אהבתי אותו' ואז יש את ההתנהגות הדפוקה של היצ'קוק כלפי טיפי הדרן במהלך יצירת הציפורים ומארני - "הוא כמעט היה אובססיבי אלי", אומרת השחקנית, "וקשה מאוד להיות מושא לאובססיה של מישהו" . אקרויד מנסה בגבורה להגן על חרפת השליטה של ​​הבמאי בטענה שהיצ'קוק לא עושה שום דבר גרוע יותר מאשר מנסה בכוונה להעלות הופעה עצבנית ומבועתת עבור המצלמות.' באמצעות פרובוקציה ובריונות, אומר אקרויד, היצ'קוק היה מקצועי. זו הייתה אסטרטגיה. הממ. אני חושב שאני מעדיף את ההסתכלות של פרנסואה טריפו ש'היצ'קוק צילם סצנות רצח כאילו הן סצנות אהבה, וסצינות של אהבה כאילו הן סצנות רצח'. המצלמה תמיד מתעכבת על פרצופים שעלולים להיפגע מכאב או הנאה. ('כשהוא תוקע לה את זה', הוא הורה בשמחה לצלם הקולנוע שלו לפני צילום רצף אונס, 'אני רוצה את המצלמה ישר על הפנים שלה!') הקורבנות מתעלפים. ידיים אוחזות בצוואר - חניקה היא חיבוק, למשל, ב-Strangers On A Train או בשליחתה המזעזעת של אנה מאסי בטירוף. כולם זוכרים את פסיכו, עם אנתוני פרקינס בתור נורמן בייטס "המרגש והמעורפל מינית" - גרסה דקה של היצ'קוק עצמו, כך נראה. בסצנת המקלחת, 'שימש סירופ שוקולד לדם'. פרט מרסק שלא הכרתי קודם. הקהל צרח עד כדי כך, שהיצ'קוק הכניס לכיסו רווח של 15 מיליון דולר. ב-The Birds, שחפים ועורבים הושלכו לעבר טיפי הדרן בעליית גג שנקבעה במשך חמישה ימים מוצקה, ושרטה אותה לרסיסים. ציפורים חיות נקשרו לגופה עם רצועות אלסטיות, כדי שהן יקפצו ותנופפו ויתיישרו על פניה. "הנשיכה בפועל נעשית על ידי בובות כפפות", טוען אקרויד. אבל הרבה מהנקרות האלה נראים אמיתיים - נקמתו של היצ'קוק, נאמר, כי הדרן דחה את ההתקדמות שלו. היצ'קוק מת בשנת 1980 ממחלות הקשורות להשמנה ואלכוהוליזם: קוליטיס, דלקת פרקים, אבני מרה, אי ספיקת כליות. הוא עשה יותר מכולם מאז אדגר אלן פו כדי לגרום לבשרנו לזחול. כרגיל, ועדת ההצטיינות עשתה מעצמה טיפש, רק עשתה לו את סר אלפרד על ערש דווי.
אלפרד היצ'קוק נולד בשנת 1899 בליטונסטון, מזרח לונדון.
מאוחר יותר הוא הפך ל"אחד הבמאים המוערכים בעולם".
אבל חוסר הביטחון שלו החל לחלחל לתוך הצילום שלו.
השחקנית טיפי הדרן אמרה פעם 'הוא כמעט היה אובססיבי אלי'