(CNN)This article contains language that may be offensive to some. Since the news broke last weekend that Hillary Clinton had declared her candidacy, notable among the blitz of news stories are the many that refer to her as the mononymous "Hillary," as if she were a pop star in a pantsuit. The New York Post published an item titled "Lena Dunham backs Hillary for President" while gossip site TMZ refers to the former FLOTUS, U.S. senator, and secretary of state on a first-name basis throughout its news story on the announcement. Even The New Republic posted a piece about the run called "There's Nothing Inevitable about Hillary." She's famous enough by now to go by one name, but should she? While Clinton is arguably more widely known than any of her to-date opponents, she's also a former U.S. senator and secretary of state. She's not Beyoncé. And yet, despite her decorated career in government, we've long called Clinton by her first name, and her first name only, in a way we don't do with men who have held similar, or even vaguely similar, positions of power. According to a University of Utah study, Clinton was called by her first name four times more than her 2008 rival, Barack Obama, and so it goes this time around. After all, Rand's also running for president. So is Marco. When those guys declared, however, they got headlines that included their last names. There's a very good reason for that. Presidential candidates are not just professionals, but professionals declaring their candidacy for a position that many consider to be the most powerful in the world. A position that not only deserves formality and respect, but within a global context seems to require it. Being president of the United States is a serious job. Are there "Ted for President" signs in our future? Unlikely. Were we encouraged to "Vote for Mitt"? Nope. The U.S. Army, meanwhile, is one of the most regimented organizations in the world, whose values put dignity and respect at top priority. Cadets don't call their commanding officers by their first names, even -- maybe especially -- if they're women. So why are we all referring to the possible next commander-in-chief as if we're part of her circle of close pals? Before you point to the fact that Clinton is not the first Clinton to cross this particular political threshold, the issue at hand is not one of practicality: The American public is smart enough to distinguish between this Clinton and that Clinton. George W. Bush wasn't the first in his family to run for office, and when he did, legitimate newspapers didn't go around noting the "W" (or even "Dubya") was up for the job. He was just Bush, as he should have been, just as Clinton is just Clinton, a woman who has done a very good job distinguishing herself from her husband without the need to be referred to by her first name in order to avoid a case of mistaken identity. Of course, the mononymity doesn't seem to be unwelcome: Sections of Clinton's website invite readers to "Like Hillary on Facebook" and read about "Hillary's Story," while the campaign's official hashtag appears to be #Hillary2016. Her campaign chairman reportedly emailed potential campaign donors yesterday with the missive that "It's official: Hillary's running for President." Perhaps Clinton and her advisers believe the single name makes her more personable, and familiar. Maybe it's an effort to distance Clinton from the other gender-based stereotype slapped on her the last time around, when she was "the bitch" to Sarah Palin's "ditz." But while we should like our president -- if not desire to have her as a personal friend -- it's far more important to trust, and respect, her -- and that still requires a level of formality. It's important for the American public to be able to imagine electing a leader not despite the fact that she's a woman, or even because she's a woman, but who, very simply, happens to be a woman. Whether she endorses the idea or not, calling Clinton by her first name serves to, at best, reinforce gender and workplace stereotypes -- that women need to be "approachable," not abrasive or aloof, in order to get the job done and be liked while doing it -- and at worst, infantilize and put her in her place. There's a reason, after all, that we address current and former presidents as Mr. President when we meet them, and not "Hey, Jimmy!" And if there's a reason Hillary Clinton will be elected as our next president, it's not because she let us call her Hillary.
Peggy Drexler:  Media, even candidate herself call Clinton just 'Hillary.'  This reinforces stereotypes about women needing to be approachable .
She says especially  in global context,  trust, respect important for the potential leader of free world, not familiarity. Just 'Hillary' not appropriate .
(CNN) מאמר זה מכיל שפה שעלולה להעליב חלק. מאז שהתפרסמה הידיעה בסוף השבוע שעבר כי הילרי קלינטון הכריזה על מועמדותה, בולטים בין הבליץ של ידיעות החדשות הרבות שמתייחסות אליה כאל "הילרי", כאילו הייתה כוכבת פופ בחליפת מכנסיים. ה"ניו יורק פוסט" פרסם אייטם שכותרתו "לנה דנהאם תומכת בהילרי לנשיאות" בעוד שאתר הרכילות TMZ מתייחס ל-FLOTUS לשעבר, הסנאטור האמריקאי, ומזכיר המדינה על בסיס שם פרטי לאורך כתבת החדשות שלו על ההכרזה. אפילו The New Republic פרסם מאמר על הריצה בשם "אין שום דבר בלתי נמנע על הילרי". היא מפורסמת מספיק עד עכשיו כדי להיקרא בשם אחד, אבל האם כדאי לה? בעוד שלטענת קלינטון ידועה יותר מכל מתנגדיה עד היום, היא גם סנטורית ושרת חוץ אמריקאית לשעבר. היא לא ביונסה. ובכל זאת, למרות הקריירה המעוטרת שלה בממשלה, כבר מזמן קראנו לקלינטון בשמה הפרטי, ובשמה הפרטי בלבד, באופן שאנחנו לא עושים עם גברים שמילאו עמדות כוח דומות, או אפילו דומות במעורפל. . לפי מחקר של אוניברסיטת יוטה, קלינטון נקראה בשמה הפרטי פי 4 יותר מאשר יריבתה ב-2008, ברק אובמה, וכך גם הפעם. אחרי הכל, גם ראנד מתמודד לנשיאות. כך גם מרקו. עם זאת, כשהחבר'ה האלה הכריזו, הם קיבלו כותרות שכללו את שמות המשפחה שלהם. יש לכך סיבה טובה מאוד. מועמדים לנשיאות הם לא רק אנשי מקצוע, אלא אנשי מקצוע שמצהירים על מועמדותם לתפקיד שרבים מחשיבים את החזק ביותר בעולם. עמדה שלא רק ראויה לפורמליות ולכבוד, אלא גם בהקשר גלובלי דורשת זאת. להיות נשיא ארצות הברית זו עבודה רצינית. האם יש שלטי "טד לנשיאות" בעתיד שלנו? לא סביר. עודדו אותנו "להצביע עבור מיט"? לא. צבא ארה"ב, בינתיים, הוא אחד הארגונים הגדושים ביותר בעולם, שערכיו שמים כבוד וכבוד בראש סדר העדיפויות. צוערים לא קוראים למפקדים שלהם בשמות הפרטיים שלהם, אפילו - אולי במיוחד - אם הם נשים. אז למה כולנו מתייחסים למפקד הבא האפשרי כאילו אנחנו חלק ממעגל החברים הקרובים שלה? לפני שתצביע על העובדה שקלינטון היא לא קלינטון הראשונה שחצתה את הסף הפוליטי המסוים הזה, הנושא העומד על הפרק אינו עניין של מעשי: הציבור האמריקני חכם מספיק כדי להבחין בין קלינטון זו לבין קלינטון ההיא. ג'ורג' וו. בוש לא היה הראשון במשפחתו שהתמודד לתפקיד, וכשעשה זאת, עיתונים לגיטימיים לא הסתובבו וציינו שה"W" (או אפילו "דוביה") עומדים לתפקיד. הוא היה רק ​​בוש, כפי שהיה צריך להיות, בדיוק כפי שקלינטון היא רק קלינטון, אישה שעשתה עבודה טובה מאוד כשהיא מבדלת את עצמה מבעלה ללא צורך להתייחס אליה בשמה הפרטי כדי למנוע מקרה של זהות שגויה. כמובן, נראה שהמונונימיות אינה בלתי רצויה: חלקים באתר האינטרנט של קלינטון מזמינים את הקוראים ל"לייק להילרי בפייסבוק" ולקרוא על "הסיפור של הילרי", בעוד שנראה שההאשטג הרשמי של הקמפיין הוא #Hillary2016. על פי הדיווחים, יו"ר הקמפיין שלה שלח אתמול דוא"ל לתורמים פוטנציאליים בקמפיין עם ההודעה ש"זה רשמי: הילרי מתמודדת לנשיאות". אולי קלינטון ויועציה מאמינים שהשם היחיד הופך אותה לאישית ומוכרת יותר. אולי זה מאמץ להרחיק את קלינטון מהסטריאוטיפ המבוסס על המגדר האחר שהטיחה בה בפעם האחרונה, כשהיא הייתה "הכלבה" ל"דיץ' של שרה פיילין. אבל בעוד שאנחנו צריכים לאהוב את הנשיא שלנו - אם לא לרצות לקבל אותה כחברה אישית - זה הרבה יותר חשוב לסמוך עליה, ולכבד אותה - וזה עדיין דורש רמה של רשמיות. חשוב שהציבור האמריקני יוכל לדמיין שהוא בוחר מנהיג לא למרות העובדה שהיא אישה, או אפילו בגלל שהיא אישה, אלא שהוא, פשוט מאוד, במקרה אישה. בין אם היא תומכת ברעיון ובין אם לא, הקריאה לקלינטון בשמה הפרטי משמשת, במקרה הטוב, לחזק את הסטריאוטיפים המגדריים ומקומות העבודה - שנשים צריכות להיות "ניתנות לגישה", לא שוחקות או מרוחקות, כדי לבצע את העבודה ולהיות אהב תוך כדי - ובמקרה הגרוע, בצע אינפנטילציה והעמיד אותה במקומה. יש סיבה, אחרי הכל, שאנחנו פונים לנשיאים הנוכחיים והקודמים כמר הנשיא כשאנחנו פוגשים אותם, ולא "היי, ג'ימי!" ואם יש סיבה שהילרי קלינטון תיבחר לנשיא הבא שלנו, זה לא בגלל שהיא נתנה לנו לקרוא לה הילרי.
פגי דרקסלר: תקשורת, אפילו המועמדת עצמה קוראת לקלינטון רק 'הילרי'. זה מחזק את הסטריאוטיפים לגבי נשים שצריכות להיות נגישות.
היא אומרת, במיוחד בהקשר הגלובלי, אמון, כבוד חשוב למנהיג הפוטנציאלי של העולם החופשי, לא היכרות. פשוט 'הילרי' לא מתאים.