(CNN)I remember the day I stopped praying. It was the day after my little brother, Jimmy, died of cancer. He was 25. I was so angry at God. I was 27 at the time, and, like most young people I had stopped going to church. But, on that day -- that terrible day -- I desperately needed to understand why God took my brother. I called the nearest Catholic church, looking for a priest. A lady picked up the phone. "Can I talk with Father?" I asked. I wish I could say her answer was "yes." Instead, she asked me if I was a member of that particular parish. "Does it matter?" I asked. (At the time I lived far from my home parish.) I don't remember how she responded, but the answer about my being able to see Father was clearly no. I don't know if all Catholic churches would have shut me out, but I figured, at the time, it was part of the long list of rules the Vatican required Catholic leaders to follow. I cried for a bit, then decided I would never ask God for anything. Clearly, his conduits on Earth did not have time for me -- a lifelong Catholic -- and sinner -- so why would he? Ever since, I've considered myself a lapsed Catholic. Until Pope Francis. There is something about Francis that's reawakened my faith. And it's not because he opened the floodgates to allow sin in the eyes of the church. He still argues against things I passionately support, but I find myself -- like many other lapsed Catholics -- enthralled. Recently I had the pleasure of meeting one of the Pope's newly appointed cardinals. His name is Cardinal Gerald Lacroix. The 57-year-old presides at the Basilica Cathedral of Notre Dame in Quebec City. One of my first questions: What is it about Pope Francis? "Every person is a mystery you know. ... But what's evident is this man is living with such freedom, such inner freedom. He's himself. He's in tune with the Lord," Lacroix  told me. "Those close to him say he's up close to 4 in the morning to prepare his daily Mass, which is at 7 in the morning on the weekdays. So that's almost three hours of prayer, preparation and silence before the Lord and the word of God. Wow, that really fine-tunes you to start off a day." Perhaps that's how the Pope stays humble. Why he defies tradition and washes the feet of the disabled, women and those of other faiths. Why he ordered showers to be built for the poor in St. Peter's Square. All of this is appealing, but it's more than that. In my mind, it's his tone. When Pope Francis said, "If a person is gay and he searches for the Lord and has good will, who am I to judge?" The comment took me aback. Homosexuality has long been a taboo subject for the Vatican, yet Pope Francis uttered those welcoming words. Lacroix likened the Pope's approach to Jesus. "Jesus didn't judge. Jesus did not come as a judge. He came as someone who preached and talked about the love of God." Those kinds of answers are so different in my experience, but I understand why more conservative Catholics worry. If the Pope does not judge, then who will tell us who is a sinner and who is not? "I hear that sometimes, too," Lacroix told me. "I think Pope Francis is conservative in the right way. You have to be conservative enough to come back to what is the foundation: that's the Gospel. You cannot reproach Pope Francis of not living the Gospel, or not preaching the truth of the Gospel." But isn't homosexuality a sin in the eyes of the church? "There is room for everyone. The door is open," Cardinal Lacroix insisted. "Of course you know that the Catholic Church will never promote same sex marriage, but do we respect homosexual persons? Do we welcome them? Do we accompany them? Of course. But to respect the Church and its teaching, which is based on a long tradition and also the word of God, we will not go so far as to bless. But that doesn't mean we reject." That last sentiment -- "that doesn't mean we reject." -- did it for me. I finally understood why Pope Francis reawakened my faith. I always felt my church would reject me for committing the smallest of sins. Like calling a priest at a church that was not my home parish. Like not covering my head with a traditional veil at Easter. Like accidentally eating meat on Holy Friday. Like supporting the use of contraception. But as Lacroix told me, Jesus walked with sinners until the very end. He did not banish them to fires of hell, for He refused to give up on anyone. The Cardinal's last words to me: "I'm trying to do my best on (the) local level -- to have an open ear to what the church and world are experiencing. To see how we can today respond to those needs. I want people to see me, and the church, as an open heart to grow together. Not a church that's imposing -- we have nothing to impose -- we have someone to propose: the Lord Jesus and his Gospel." I can't wait to go church next Sunday. And, yes, I will bow my head and pray for forgiveness, and if I'm worthy, Christ's love.
There is something about Pope Francis that's reawakened her faith, say CNN's Carol Costello .
Meeting Cardinal Gerald Lacroix of Quebec showed how the Pope is putting people in place to carry out his new vision, Costello writes .
(CNN) אני זוכר את היום שבו הפסקתי להתפלל. זה היה יום אחרי שאחי הקטן, ג'ימי, מת מסרטן. הוא היה בן 25. כל כך כעסתי על אלוהים. הייתי אז בן 27, וכמו רוב הצעירים הפסקתי ללכת לכנסייה. אבל, באותו יום - ביום הנורא ההוא - הייתי זקוק נואשות להבין מדוע אלוהים לקח את אחי. התקשרתי לכנסייה הקתולית הקרובה, מחפשת כומר. גברת הרימה את הטלפון. "אפשר לדבר עם אבא?" שאלתי. הלוואי ויכולתי לומר שהתשובה שלה הייתה "כן". במקום זאת, היא שאלה אותי אם אני חבר בקהילה המסוימת הזו. "האם זה משנה?" שאלתי. (באותה תקופה גרתי רחוק מהקהילה הביתית שלי.) אני לא זוכר איך היא הגיבה, אבל התשובה לגבי הצלחתי לראות את אבא הייתה ברור שלא. אני לא יודע אם כל הכנסיות הקתוליות היו סוגרות אותי בחוץ, אבל הבנתי שבאותה עת זה היה חלק מהרשימה הארוכה של הכללים שהוותיקן דרש מהמנהיגים הקתולים לפעול לפיהם. בכיתי קצת, ואז החלטתי שלעולם לא אבקש מאלוהים כלום. ברור שלצינורות שלו על פני כדור הארץ לא היה זמן בשבילי -- קתולי לכל החיים -- וחוטא -- אז למה לו? מאז, אני מחשיב את עצמי כקתולי שנפטר. עד האפיפיור פרנציסקוס. יש משהו בפרנסיס שעורר מחדש את האמונה שלי. וזה לא בגלל שהוא פתח את שערי ההצפה כדי לאפשר חטא בעיני הכנסייה. הוא עדיין טוען נגד דברים שאני תומך בהם בלהט, אבל אני מוצא את עצמי - כמו קתולים רבים אחרים שהתפוגגו - מרותק. לאחרונה היה לי העונג לפגוש את אחד הקרדינלים החדשים של האפיפיור. קוראים לו הקרדינל ג'רלד לקרויה. בן 57 יושב בקתדרלת הבזיליקה של נוטרדאם בקוויבק סיטי. אחת השאלות הראשונות שלי: מה יש באפיפיור פרנציסקוס? "כל אדם הוא תעלומה שאתה מכיר... אבל מה שברור הוא שהאדם הזה חי עם כזה חופש, כזה חופש פנימי. הוא עצמו. הוא בהרמוניה עם האל," אמר לי לקרוי. "המקורבים אליו אומרים שהוא קרוב ל-4 בבוקר כדי להכין את המיסה היומית שלו, שהיא ב-7 בבוקר בימי חול. אז זה כמעט שלוש שעות של תפילה, הכנה ושתיקה לפני ה' ודבר ה'. וואו, זה ממש מכוון אותך להתחיל יום." אולי ככה האפיפיור נשאר צנוע. מדוע הוא נוגד את המסורת ושוטף את רגליהם של נכים, נשים ובעלי דתות אחרות. מדוע הורה לבנות מקלחות לעניים בכיכר פטרוס הקדוש. כל זה מושך, אבל זה יותר מזה. בעיני, זה הטון שלו. כשהאפיפיור פרנציסקוס אמר, "אם אדם הוא הומו והוא מחפש את האדון ויש לו רצון טוב, מי אני שאשפוט?" ההערה הפתיעה אותי. הומוסקסואליות היא כבר זמן רב נושא טאבו עבור הוותיקן, אך האפיפיור פרנציסקוס אמר את המילים המברכות הללו. לקרוי השווה את גישתו של האפיפיור לישו. "ישוע לא שפט. ישוע לא בא כשופט. הוא בא כמי שהטיף ודיבר על אהבת אלוהים." תשובות מסוג זה שונות כל כך מניסיוני, אבל אני מבין מדוע קתולים שמרנים יותר דואגים. אם האפיפיור לא ישפוט, אז מי יגיד לנו מי חוטא ומי לא? "גם אני שומע את זה לפעמים," אמר לי לקרואה. "אני חושב שהאפיפיור פרנציסקוס שמרן בצורה הנכונה. אתה צריך להיות שמרני מספיק כדי לחזור למה שהוא הבסיס: זו הבשורה. אתה לא יכול להטיל דופי באפיפיור פרנציסקוס על כך שהוא לא חי את הבשורה, או שהוא לא מטיף את האמת של הבשורה. ." אבל האם הומוסקסואליות אינה חטא בעיני הכנסייה? "יש מקום לכולם. הדלת פתוחה," התעקש הקרדינל לקרואה. "כמובן שאתה יודע שהכנסייה הקתולית לעולם לא תקדם נישואים חד מיניים, אבל האם אנחנו מכבדים הומוסקסואלים? האם אנחנו מקבלים אותם בברכה? האם אנחנו מלווים אותם? כמובן. אבל לכבד את הכנסייה ואת הוראתה, המבוססת על מסורת ארוכה וגם את דבר ה', לא נרחיק לכת ונברך. אבל זה לא אומר שאנחנו דוחים". הסנטימנט האחרון הזה - "זה לא אומר שאנחנו דוחים." -- עשה את זה בשבילי. סוף סוף הבנתי למה האפיפיור פרנציסקוס עורר מחדש את אמונתי. תמיד הרגשתי שהכנסייה שלי תדחה אותי בגלל ביצוע החטאים הקטנים ביותר. כמו לקרוא לכומר בכנסייה שלא הייתה הקהילה הביתית שלי. כמו לא לכסות את ראשי בצעיף מסורתי בחג הפסחא. כמו לאכול בטעות בשר ביום שישי הקדוש. כמו תמיכה בשימוש באמצעי מניעה. אבל כפי שאמר לי לקרואה, ישוע הלך עם חוטאים עד הסוף. הוא לא גירש אותם לאש גיהנום, כי הוא סירב לוותר על אף אחד. המילים האחרונות של הקרדינל אלי: "אני מנסה לעשות כמיטב יכולתי ברמה המקומית - להיות עם אוזן קשבת למה שהכנסייה והעולם חווים. לראות איך אנחנו יכולים היום להגיב לצרכים האלה. אני רוצים שאנשים יראו אותי, ואת הכנסייה, כלב פתוח שיצמח ביחד. לא כנסייה מרשימה - אין לנו מה לכפות - יש לנו את מי להציע: האדון ישוע והבשורה שלו." אני לא יכול לחכות ללכת לכנסייה ביום ראשון הבא. וכן, ארכין ראשי ואתפלל לסליחה, ואם אני ראוי, אהבת המשיח.
יש משהו באפיפיור פרנציסקוס שעורר מחדש את אמונתה, אומרת קרול קוסטלו מ-CNN.
הפגישה עם הקרדינל ג'רלד לקרויה מקוויבק הראתה כיצד האפיפיור מעמיד אנשים במקום כדי לבצע את החזון החדש שלו, כותב קוסטלו.