The Shepherd’s Life: A Tale of the Lake District . by James Rebanks . (Allen Lane £16.99) When, in 2002, my family and I moved from busy North London to bucolic north Herefordshire, we found that our new neighbours were, overwhelmingly, sheep. I didn’t want to be one of those townies who moves to the country but remains ignorant of rural ways, so I made sporadic efforts to get to know them, or at least, to get to understand life on a sheep farm. When my children were small, I asked the obliging farmer whose land abuts our garden if they could watch his ewes lambing. And I still often tell him that I’d like to spend some time alongside him, to see how his days unfold. To which he always smiles, no doubt wondering, metropolitan softie that I still really am, how I’d cope with the early starts and the relentless physical graft. This wonderful book has filled in most of the gaps in my education, without any 4.30am alarm calls. James Rebanks studied at the University of Oxford before returning to his roots in the Lake District, he is seen here with his sheep on his farm outside of Penrith in Cumbria . It is the enlightening, exquisitely written account, give or take a few autobiographical tangents, of a year in the life of James Rebanks, whose family has been farming in the Lake District for at least six centuries. He was born into a job from which, now in his 40s, he takes infinite pride. All the same, it is no life for the faint-hearted. Every year, spring and autumn feel like flimsy bookends to a long, harsh winter, and his Herdwick sheep — descended, he thinks, from animals that arrived with the Vikings — are built for the fells in ways that even the hardiest shepherds are not. Making hay, linked by an old proverb to images of glorious sunny days, can be ‘a bitch of a job’. And while working with livestock is a series of small, predictable daily challenges, sometimes the challenges are bigger, and not at all predictable. With starkly effective prose, he brilliantly evokes the horror of the 2001 foot-and-mouth outbreak. After police snipers had arrived on his farm, ‘the fields were speckled with our dead cattle . . . Strangely peaceful, they lay in all sorts of mangled and contorted ways. I knew those cattle, so it was like seeing old friends dead’. As for the sheep, 95 per cent of the world’s Herdwicks live within 20 miles of Coniston, and were in danger of extinction. ‘But an essentially urban government didn’t understand. To them, a sheep was a sheep, a farm simply a farm. The idea that something precious was on the edge of destruction was never really grasped.’ It is a farmer’s lot, adds Rebanks, to depend on the whims of others: of bureaucrats, supermarket buyers, shoppers. Alas, most of them have no understanding of the proud, beleaguered culture he comes from, just like the secondary school teachers who told him that farming on the Lakeland fells was a dead-end business, a waste of brainpower. Anyone with even a sliver of ambition and character, they suggested, would seek a life elsewhere. And although one teacher talked rhapsodically about the Lakes, it was in terms the disdainful teenage Rebanks simply could not comprehend. ‘The Lake District in her monologue was the playground for an itinerant band of climbers, poets, walkers and daydreamers . . . people who, unlike our parents, or us, had “really done something”. Occasionally, she would utter a name such as Wordsworth, or Wainwright, ‘and look in vain for us to understand’. Rebanks loathed school, and left at 15, able to write only in block capitals. But his book does not undermine the importance of education — far from it. Toiling on the farm, he found himself at odds with his decent, hard-working but obstreperous father, and escaped by reading, which he had resisted so strongly during his schooldays. One day he pulled off a shelf A Shepherd’s Life, written in 1910 by W.H. Hudson, just knowing ‘it was going to be lousy and patronising’. It was the exact opposite. It was about families like his, and it inspired him to read more, learn more. At 21, he took his A-levels at evening classes in nearby Carlisle, where in due course they told him that he might actually be Oxbridge material. On his application form for Oxford he described himself as a ‘drystone wall builder on the Lake District fells’. Natural charm and a certain northern pugnaciousness helped him breeze through his interview, but in ‘every conversation for the next three years’ he had to suffer someone saying what a big change Oxford must represent after life on the farm. One professor ventured that he would miss his old existence, after graduating. ‘I told him that I hadn’t stopped doing it, that I was going back. He seemed quite confused by this.’ Rebanks never contemplated not going back. He applied his brain and brawn to running the farm that had belonged to his grandfather and father, and lives there today with his wife and three children. That Oxford degree is not wasted; in a fleeting, almost throwaway paragraph, he tells us that he is also an ‘expert adviser’ to the Unesco World Heritage Centre in Paris, helping them understand how tourism can benefit host communities. But then, nor is it wasted in the work he does on the farm, a job more reliant than most on skill and judgment. Breeding from the best rams, or ‘tups’, he suggests, is more intellectually challenging than much of what he did at Oxford. At sales, he adds, everyone tries to get their tup to stand correctly, broad and thick-set and with their heads up, giving an impression of arrogance, ‘like Russell Crowe in Gladiator’. I was beguiled by this book, such an eloquent love letter to a cherished way of life, and more specifically, to his grandparents and parents, to whom he was born not with a silver spoon in his mouth, but a wooden crook in his hand. Perhaps above all it is a love letter to the Lake District, which I know well from my own Lancashire childhood, but only as a place to visit, not to live in. As Rebanks makes abundantly clear — not least with his effusive praise for a famous children’s author, whom he thinks of not as the creator of Peter Rabbit, nor even as Beatrix Potter, but as Mrs Heelis, doughty champion of Herdwick sheep — there is, between the two, all the difference in the world.
This book is an exquisite account of what farming life is really like .
The stark prose brilliantly evokes the horror of the foot-and-mouth of 2001 .
Rebanks studied for a degree at Oxford before returning to his rural roots .
חיי הרועה: סיפור על אזור האגמים. מאת ג'יימס ריבנקס. (אלן ליין 16.99 ליש"ט) כאשר, בשנת 2002, עברנו משפחתי ואני מצפון לונדון העמוסה לצפון הרפורדשייר הבקולית, גילינו שהשכנים החדשים שלנו היו, ברובם המכריע, כבשים. לא רציתי להיות אחד מאותם עיירות שעוברים לארץ אבל נשארים בורים בדרכים כפריות, אז עשיתי מאמצים ספורדיים להכיר אותם, או לפחות, להבין את החיים בחוות צאן. כשהילדים שלי היו קטנים, שאלתי את החקלאי המסור שהאדמה שלו צמודה לגינה שלנו אם הם יכולים לראות את הכבשים שלו מטילות. ואני עדיין אומר לו לעתים קרובות שאני רוצה לבלות זמן לידו, לראות איך יתפתחו הימים שלו. שאליו הוא תמיד מחייך, ללא ספק תוהה, רך מטרופולין שאני עדיין באמת, איך אתמודד עם ההתחלות המוקדמות וההשתלה הפיזית הבלתי פוסקת. הספר הנפלא הזה השלים את רוב הפערים בהשכלתי, ללא שיחות אזעקה של 4:30 לפנות בוקר. ג'יימס ריבנקס למד באוניברסיטת אוקספורד לפני שחזר לשורשיו במחוז האגמים, הוא נראה כאן עם הכבשים שלו בחווה שלו מחוץ לפנרית' בקמבריה. זהו התיאור המאיר עיניים, הכתוב להפליא, תן או קח כמה משיקים אוטוביוגרפיים, של שנה בחייו של ג'יימס ריבנקס, שמשפחתו עבדה בחקלאות באזור האגמים במשך שש מאות שנים לפחות. הוא נולד לעבודה שממנה, כיום בשנות ה-40 לחייו, הוא מתגאה בלי סוף. עם זאת, זה לא חיים לבעלי לב חלש. כל שנה, האביב והסתיו מרגישים כמו נקודות ספרים דקיקים לחורף ארוך וקשה, וכבשי ההרדוויק שלו - צאצאי, הוא חושב, מבעלי חיים שהגיעו עם הוויקינגים - בנויות למפלים בדרכים שאפילו הרועים הקשים ביותר אינם. ייצור חציר, המקושר בפתגם ישן לדימויים של ימי שמש זוהרים, יכול להיות "כלבה של עבודה". ולמרות שעבודה עם בעלי חיים היא סדרה של אתגרים יומיומיים קטנים וצפויים, לפעמים האתגרים גדולים יותר, וכלל לא צפויים. עם פרוזה אפקטיבית להפליא, הוא מעורר בצורה מבריקה את הזוועה של התפרצות הטלפיים והפה ב-2001. לאחר שצלפי משטרה הגיעו לחווה שלו, "השדות היו מנומרים בבקר המת שלנו". . . שלווים בצורה מוזרה, הם שכבו בכל מיני דרכים מעוותות ומעוותות. הכרתי את הבקר הזה, אז זה היה כמו לראות חברים ותיקים מתים'. באשר לכבשים, 95 אחוז מהרדוויקים בעולם חיים בטווח של 20 מייל מקוניסטון, והיו בסכנת הכחדה. "אבל ממשלה עירונית בעיקרה לא הבינה. עבורם, כבשה הייתה כבשה, חווה פשוט חווה. הרעיון שמשהו יקר היה על סף הרס מעולם לא נתפס באמת.' זה מנת חלקם של חקלאים, מוסיף ריבנקס, להיות תלוי בגחמותיהם של אחרים: של פקידים, קונים בסופרמרקטים, קונים. למרבה הצער, רובם אינם מבינים את התרבות הגאה והנצורה ממנה הוא מגיע, בדיוק כמו המורים בבתי הספר התיכוניים שאמרו לו שחקלאות במפלי לייקלנד היא עסק ללא מוצא, בזבוז של כוח מוח. כל מי שיש לו אפילו שביב של שאפתנות ואופי, הם הציעו, יחפש חיים במקום אחר. ולמרות שמורה אחד דיבר בצורה רפסודית על האגמים, זה היה במונחים שרבנקס המתבגר המתבגר פשוט לא הצליח להבין. "מחוז האגמים במונולוג שלה היה מגרש המשחקים של להקה נודדת של מטפסים, משוררים, מטיילים וחולמים בהקיץ. . . אנשים שבניגוד להורים שלנו, או לנו, "באמת עשו משהו". מדי פעם, היא הייתה מוציאה שם כמו Wordsworth, או Wainwright, 'ותחפש לשווא שנבין'. ריבנקס תיעב את בית הספר, ועזב בגיל 15, מסוגל לכתוב רק באותיות גדולות. אבל ספרו אינו מערער את חשיבות החינוך - רחוק מכך. עמל בחווה, הוא מצא את עצמו מסוכסך עם אביו ההגון, החרוץ אך המסורבל, ונמלט בקריאה, לה התנגד כל כך במהלך ימי בית הספר שלו. יום אחד הוא שלף מהמדף "חיי רועה", שנכתב ב-1910 על ידי W.H. הדסון, רק לדעת 'זה הולך להיות עלוב ופטרוני'. זה היה בדיוק ההפך. זה היה על משפחות כמו שלו, וזה נתן לו השראה לקרוא עוד, ללמוד עוד. בגיל 21, הוא לקח את רמות ה-A שלו בשיעורי ערב בקרלייל הסמוכה, שם בבוא העת אמרו לו שאולי הוא בעצם חומר של אוקסברידג'. בטופס הבקשה שלו לאוקספורד הוא תיאר את עצמו כ"בונה חומות יבשות במפלי האגמים". קסם טבעי וקשיחות צפונית מסוימת עזרו לו לעבור את הראיון שלו, אבל ב'כל שיחה בשלוש השנים הבאות' הוא נאלץ לסבול ממישהו שיגיד איזה שינוי גדול אוקספורד חייבת לייצג אחרי החיים בחווה. פרופסור אחד העז שהוא יתגעגע לקיומו הישן, לאחר סיום לימודיו. 'אמרתי לו שלא הפסקתי לעשות את זה, שאני חוזר. הוא נראה די מבולבל מזה.' ריבנקס מעולם לא חשב שלא לחזור אחורה. הוא יישם את המוח והחוזק שלו בניהול החווה שהייתה שייכת לסבו ולאביו, ומתגורר בה היום עם אשתו ושלושת ילדיו. התואר הזה באוקספורד אינו מבוזבז; בפסקה חולפת, כמעט זרוקה, הוא אומר לנו שהוא גם 'יועץ מומחה' למרכז המורשת העולמית של אונסק"ו בפריז, שעוזר להם להבין כיצד תיירות יכולה להועיל לקהילות המארחות. אבל אז, וזה גם לא מבוזבז בעבודה שהוא עושה בחווה, עבודה הנשענת יותר מהרוב על מיומנות ושיקול דעת. רבייה מהאיילים הטובים ביותר, או ה"טפסים", הוא מציע, מאתגרת אינטלקטואלית יותר מאשר הרבה ממה שעשה באוקספורד. במכירות, הוא מוסיף, כולם מנסים לגרום לטופ שלהם לעמוד נכון, רחב ועבה ועם ראש מורם, ונותן רושם של יהירות, 'כמו ראסל קרואו בגלדיאטור'. התפתיתי מהספר הזה, מכתב אהבה כה רהוט לאורח חיים אהוב, וליתר דיוק, לסבו וסבתו ולהוריו, להם הוא נולד לא עם כפית כסף בפה, אלא נוכל עץ בידו. . אולי מעל הכל זהו מכתב אהבה למחוז האגמים, שאני מכיר היטב מימי ילדותי בלנקשייר, אבל רק כמקום לבקר בו, לא לחיות בו. כפי שמבהיר ריבנקס בשפע - לא מעט בשבחיו הנלהבים על סופר ילדים מפורסם, שאותו הוא חושב לא כיוצרו של פיטר ראביט, ואפילו לא כביאטריקס פוטר, אלא כעל גברת היליס, אלופת כליות של כבשי הרדוויק - יש, בין השניים, את כל ההבדל בעולם.
הספר הזה הוא תיאור מעולה של איך באמת נראים חיי החקלאות.
הפרוזה החריפה מעוררת בצורה מבריקה את הזוועה של הפה והפה של 2001.
ריבנקס למד לתואר באוקספורד לפני שחזר לשורשיו הכפריים.