Gorkha, Nepal (CNN)The ride from Kathmandu to near the epicenter of Nepal's devastating earthquake is not for those who get easily carsick. Steep slopes and small winding roads through deep river valleys greet us as we make our way to a town where Nepalese and international medical teams are treating the injured, in much less than ideal circumstances. The view along the six-hour journey from the capital is deceptive. Although I see numerous landslides, I am surprised that the villages we are driving through are relatively unaffected. During the entire journey, I notice only about 10 collapsed or seriously damaged houses. One of the biggest challenges rescue workers are facing in Nepal is reaching affected people in remote mountainous areas. One of them is Gorkha, a district northwest of Kathmandu. The town we were visiting looks intact. Some houses have cracks, and I see a few collapsed brick walls. Most of the shops and businesses are open. But our first stop at the district hospital brings us into the full reality of the human catastrophe. The hospital campus is overflowing with patients. The facility is simply not big enough to handle such calamity. The injured are not from the town of Gorkha, which lies near the top of one of the numerous mountain ranges. They are from northern part of the district, where some 200,000 people live. To accommodate all the casualties, the hospital built a tarpaulin shelter over the parking lot. At a time of our arrival, there are about 20 patients lying on mattresses on a dusty concrete floor. The youngest is 10, the oldest in his 70s. Most of them have visible wounds: deep cuts, bruised faces, broken arms and legs or spinal injuries. All of their faces with empty looks are still expressing the terror they went through and the pain they are suffering. Mita Gurung, 10, sustained injuries to her face and leg when her house in the village of Sinjung partially collapsed. Her mother was injured in the tremor. Mita is gently tended by volunteer child counselor Tara May Bishakarma. "I just found what she likes and keep repeating it. Her injuries are fairly superficial, but she is traumatized. It will take some time, but she will recover," Bishakarma says. Children usually get excited when being filmed. Mita seems almost unaware of my camera. Little food, less optimism in Kathmandu tent city . The situation in the hospital's emergency room is similar. Every bed is taken. All the injured are taken care of by attentive doctors and nurses. Some have family members with them. Despite the gravity of the situation, the atmosphere here is calm. Gorkha's hospital is ill-equipped to treat more serious injuries and serves mostly as a transit point. Here, the injured get necessary first aid and as soon as possible are transferred to bigger hospitals in other districts or in Kathmandu. There are not enough ambulances, and most of the injured must travel on old buses. People unable to walk are transported on makeshift wooden stretchers. I cannot even imagine traveling on the road we just came in with a broken leg or a spinal injury. The caws of crows above Gorkha are frequently interrupted by sounds of helicopters. We leave the hospital and go to check the landing zones. One is a sports field, and the second a flat meadow on the ridge. Many of the damaged villages are not accessible by roads. To fly to most remote places from Gorkha takes about 30 minutes, five days on foot. The helicopters operated by Nepalese military bring tents, tarps, blankets, food and baby supplies to most damaged areas. They bring back the injured. One helicopter brings  two stranded Danish tourists from Chumchet, a village in the Tsum Valley. They are in a group of 11 trekkers from Slovakia, Poland and the Czech Republic who remain in the valley. Most of the helicopters are small and can only pick up two to three passengers. We head back to the hospital, where we meet Olivier Hagon. He is the head of a mission of the Swiss Humanitarian Aid Unit, a Swiss government agency. The agency's "Mother and Child" team helps the needy during disasters around the world. "For us, it's most important to focus on the most vulnerable ones: mothers and children. Women in labor who do not have a bed, women in need of a cesarean (section) without access to surgery facilities," says Hagon. The rest of the 10-member unit arrives from Kathmandu in the evening. The team includes a pediatrician, a pediatric surgeon, an orthopedic surgeon, a midwife, an anesthesiologist and a gynecologist. Within two hours, they set up two modern fully functioning operating theaters at the hospital. The group's philosophy is "to support, not to invade." They work very closely with staff of Gorkha's hospital. The Swiss Humanitarian Aid Unit is followed by 26 members of the International Search and Rescue Germany. They bring seven search dogs. Leader Thomas Laackmann explains: "Right now we focus on finding survivors. The chances are diminishing every hour. Members of our team are trained medics. We will also assist with treating the injured." All aid workers sleep in tents on hospital premises. On Thursday, we wake up to a drizzly morning. Heavy fog blankets surrounding slopes and mountains. All helicopter flights are suspended. People in remote areas desperately awaiting help won't get any today. But here in Gorkha, humanitarian teams are at full speed. Swiss doctors along with their Nepalese colleagues perform surgeries. The German team heads off in a bus to villages reachable by road. We wish our hosts in Gorkha the best of luck and leave for Kathmandu mid-afternoon. I had come to see how serious the situation is and how local and state authorities are coping. I am too overwhelmed and too exhausted to draw any conclusions. But I learned a lot about resilience of the Nepalese and about good people from around the world committed to help them. Much help will be needed.
A trip to the town of Gorkha shows the human toll of the earthquake .
International teams are assisting Nepalese medical staff, officials .
גורקה, נפאל (CNN) הנסיעה מקטמנדו לסמוך למוקד רעידת האדמה ההרסנית של נפאל אינה מיועדת לאלה שחולים בקלות במכוניות. מדרונות תלולים וכבישים קטנים ומפותלים דרך עמקי נהרות עמוקים מקבלים את פנינו כשאנחנו עושים את דרכנו לעיירה שבה צוותים רפואיים נפאלים ובינלאומיים מטפלים בפצועים, בנסיבות הרבה פחות מהאידיאליות. הנוף לאורך שש שעות המסע מהבירה מטעה. למרות שאני רואה מפולות רבות, אני מופתע מכך שהכפרים שאנו נוסעים דרכם אינם מושפעים יחסית. במהלך כל המסע אני מבחין רק בכ-10 בתים שקרסו או שניזוקו קשה. אחד האתגרים הגדולים ביותר איתם מתמודדים עובדי ההצלה בנפאל הוא להגיע לאנשים שנפגעו באזורים הרריים מרוחקים. אחד מהם הוא גורקה, מחוז צפונית מערבית לקטמנדו. העיירה בה ביקרנו נראית שלמה. בבתים מסוימים יש סדקים, ואני רואה כמה קירות לבנים שקרסו. רוב החנויות והעסקים פתוחים. אבל התחנה הראשונה שלנו בבית החולים המחוזי מביאה אותנו למציאות המלאה של האסון האנושי. קמפוס בית החולים גדוש בחולים. המתקן פשוט לא מספיק גדול להתמודד עם אסון כזה. הפצועים אינם מהעיירה גורקה, השוכנת בסמוך לראש אחד מרכסי ההרים הרבים. הם מחלקו הצפוני של המחוז, שבו חיים כ-200,000 איש. כדי להכיל את כל הנפגעים, בנה בית החולים מקלט ברזנט מעל החניון. בזמן הגעתנו יש כ-20 חולים שוכבים על מזרונים על רצפת בטון מאובקת. הצעיר בן 10, המבוגר ביותר בשנות ה-70 לחייו. לרובם יש פצעים גלויים: חתכים עמוקים, פנים חבולות, ידיים ורגליים שבורות או פציעות בעמוד השדרה. כל פניהם במבטים ריקים עדיין מבטאים את האימה שעברו ואת הכאב שהם סובלים. מיטה גורונג, בת 10, ספגה פציעות בפניה וברגלה כאשר ביתה בכפר סינג'ונג קרס חלקית. אמה נפצעה ברעד. מיטה מטופלת בעדינות על ידי יועצת הילדים המתנדבת טרה מאי בישכרמה. "פשוט מצאתי את מה שהיא אוהבת וממשיכה לחזור על זה. הפציעות שלה די שטחיות, אבל היא בטראומה. זה ייקח קצת זמן, אבל היא תתאושש", אומר בישכרמה. ילדים בדרך כלל מתרגשים כשמצלמים אותם. נראה שמיטה כמעט לא מודעת למצלמה שלי. מעט אוכל, פחות אופטימיות בעיר האוהלים בקטמנדו. המצב בחדר המיון של בית החולים דומה. כל מיטה תפוסה. כל הפצועים מטופלים על ידי רופאים ואחיות קשובים. לחלקם יש בני משפחה איתם. למרות חומרת המצב, האווירה כאן רגועה. בית החולים של גורקה אינו מצויד לטיפול בפציעות חמורות יותר ומשמש בעיקר כנקודת מעבר. כאן, הפצועים מקבלים עזרה ראשונה הכרחית ומועברים בהקדם האפשרי לבתי חולים גדולים יותר במחוזות אחרים או בקטמנדו. אין מספיק אמבולנסים, ורוב הנפגעים חייבים לנסוע באוטובוסים ישנים. אנשים שאינם מסוגלים ללכת מועברים על אלונקות עץ מאולתרות. אני אפילו לא יכול לדמיין נסיעה בכביש שהרגע הגענו אליו עם רגל שבורה או פציעה בעמוד השדרה. קליעות העורבים מעל גורקה נקטעות לעתים קרובות על ידי קולות של מסוקים. אנחנו עוזבים את בית החולים והולכים לבדוק את אזורי הנחיתה. האחד הוא מגרש ספורט, והשני אחו שטוח על הרכס. רבים מהכפרים שניזוקו אינם נגישים בכבישים. לטוס לרוב המקומות הנידחים מגורקה לוקח בערך 30 דקות, חמישה ימים ברגל. המסוקים המופעלים על ידי הצבא הנפאלי מביאים אוהלים, יריעות, שמיכות, מזון וציוד לתינוקות לרוב האזורים הפגועים. הם מחזירים את הפצועים. מסוק אחד מביא שני תיירים דנים תקועים מצ'ומצ'ט, כפר בעמק הצום. הם בקבוצה של 11 מטיילים מסלובקיה, פולין וצ'כיה שנותרו בעמק. רוב המסוקים קטנים ויכולים לאסוף רק שניים עד שלושה נוסעים. אנו חוזרים לבית החולים, שם אנו פוגשים את אוליבייה האגון. הוא ראש משימה של היחידה לסיוע הומניטרי בשווייץ, סוכנות ממשלתית שוויצרית. צוות "אם וילד" של הסוכנות מסייע לנזקקים בעת אסונות ברחבי העולם. "מבחינתנו הכי חשוב להתמקד בפגיעות שבהן: אמהות וילדים. נשים בלידה שאין להן מיטה, נשים הזקוקות לניתוח קיסרי (חתך) ללא גישה למתקני ניתוח", אומרת הגון. שאר יחידת 10 החברים מגיעה מקטמנדו בערב. הצוות כולל רופא ילדים, כירורג ילדים, אורטופד, מיילדת, רופא מרדים וגינקולוג. תוך שעתיים הם הקימו שני חדרי ניתוח מודרניים הפועלים במלואם בבית החולים. הפילוסופיה של הקבוצה היא "לתמוך, לא לפלוש". הם עובדים בשיתוף פעולה הדוק מאוד עם צוות בית החולים של גורקה. אחרי היחידה השוויצרית לסיוע הומניטרי 26 חברים בארגון החיפוש וההצלה הבינלאומי של גרמניה. הם מביאים שבעה כלבי חיפוש. המנהיג תומס לאקמן מסביר: "כרגע אנחנו מתמקדים באיתור ניצולים. הסיכויים פוחתים מדי שעה. חברי הצוות שלנו הם חובשים מיומנים. נסייע גם בטיפול בפצועים". כל עובדי הסיוע ישנים באוהלים בשטח בית החולים. ביום חמישי, אנחנו מתעוררים לבוקר מטפטף. שמיכות ערפל כבדות מקיפות את המדרונות וההרים. כל טיסות המסוקים מושבתות. אנשים באזורים מרוחקים שמחכים נואשות לעזרה לא יקבלו היום. אבל כאן בגורקה צוותים הומניטריים נמצאים במלוא המרץ. רופאים שוויצרים יחד עם עמיתיהם הנפאלים מבצעים ניתוחים. הצוות הגרמני יוצא באוטובוס לכפרים שניתן להגיע אליהם בכביש. אנו מאחלים למארחים שלנו בגורקה מזל טוב ועוזבים לקטמנדו באמצע אחר הצהריים. באתי לראות עד כמה המצב חמור וכיצד מתמודדות הרשויות המקומיות והמדינה. אני המום מדי ומותש מדי מכדי להסיק מסקנות כלשהן. אבל למדתי הרבה על החוסן של הנפאלים ועל אנשים טובים מרחבי העולם המחויבים לעזור להם. יהיה צורך בעזרה רבה.
טיול בעיירה גורקה מראה את האגרה האנושית של רעידת האדמה.
צוותים בינלאומיים מסייעים לצוות הרפואי הנפאלי, פקידים.