What the hell am I doing, I ask myself, as I stand shivering on the brink. It’s April and my first proper swim of the year. The North Sea stretches before me. I dip a toe in. It’s absolutely freezing . . . of course. I wobble over the sharp shingle, into the waves, until I’m waist-deep. Gasping for breath, I take the plunge. And, within seconds, making frantic strokes, I’m swept up and I’m swimming. And it is glorious. Scroll down for video . Sarah Foot says her affair with open water began on Hampstead Heath after a local swimming pool closed down, and has taken her to swimming in the North Sea off the coast of Suffolk (pictured) I’m not one of those athletic people who glide through the water with a sleek, racing crawl - I’m that woman with the white-hatted head bobbing up and down offshore in a rather staid breast stroke . You don’t have to be watching Poldark for a dip in the sea to set your heart racing. I love to swim. Miserable winters, exams, love affairs . . . I’ve swum through them all, wherever I can find the water. Most of the time this means municipal pools from which I emerge reeking of chlorine and praying I’ve avoided verrucas. So best of all has to be swimming outdoors, and here on the East coast in Suffolk it is now warm enough — just about — for the sea. And despite the greyness, the appalling cold, and the downright bleakness of the North Sea here, I’m in heaven. The poet Byron — who was every bit as proud of his phenomenal swimming prowess as his verses — called the experience a ‘buoyancy of spirits I never feel on any other occasion’. I don’t have to swim the four-mile-long Hellespont between Asia and Europe as he did to know what he meant. I, too, am buoyed up in every way. Yet I’m not one of those athletic people who glide through the water with a sleek, racing crawl. Nor am I that hardy chap I read about recently, known as the ‘human polar bear’, who swims round icebergs in the Arctic. A 30-minute dip leaves me exhausted. I can’t even dive. You need look no further than Aidan Turner in Poldark to see how a dip in the ocean can set pulses racing . I’m that woman with the white-hatted head bobbing up and down offshore in a rather staid breast stroke. But in the water I don’t care. And, for me, that’s the magic of swimming. I am completely free. For a few precious moments, all my troubles wash away. Nothing bothers me and my whole world flows ‘swimmingly’. Of course, it would be easier to get in if it weren’t so damned cold — nudging a steely 8C (47F). Yet however enticing it is to bask in languid, tropical waters along with colourful fish, and laze about in Mediterranean and Caribbean seas, give me the Atlantic any day. Because, for me, the most perfect swim of all is in Scotland, off the Hebrides. What I love is the emptiness, the menthol cool of the water. On the Isle of Islay I have found deserted bays and swum completely alone or just with those I love, the sea crystal-clear and only the sound of the curlews and the water lapping over the rock pools. It’s not warm, of course, but immersed in that wild sea is the closest to beauty I have ever been. Why does it affect me so? Freud, not surprisingly, had a view on a love of swimming. He believed it disguised a desire to return to the amniotic waters of the womb. But that’s the sort of Freudian thing he would say. I prefer the thoughts of novelist Jane Austen, so much more restrained, who simply declared swimming ‘delightful’. She found the combination of sea air and sea water ‘nearly infallible’ and ‘a match for every disorder’. To the Romans, swimming was a most manly, heroic occupation, so much so that they defined an ignorant man as one who ‘neither knows how to read or swim’. Caligula, the cruel and brutally wanton Roman emperor, deemed himself a god but his contemporaries whispered he was a wimp — behind his back, presumably — because he couldn’t manage a front crawl or even a doggy-paddle. I came across a similar attitude when I lived in London and finally plucked up the courage to swim in the famous, natural, spring-fed ponds on Hampstead Heath. The exclusive ladies pond is in a picture-perfect setting, surrounded by trees and wild flowers. But I was scared to go in. The problem was I couldn’t see the bottom. The water was so black and deep, my thoughts would turn black and ominous too, imagining drowning and wondering how many rats were lurking in the murky shadows. But one day, the local indoor pool I used was unexpectedly closed. So I braved the pond. And it was a revelation. I felt I was swimming through silk. I never knew water could be so soft and I forgot about the rats and the unknown depths. And with all the passion of a convert I became so keen on the fresh water and splashing about with ducks I was determined to swim there all year round. Poet Lord Byron (left) was a prodigious swimmer, once crossing the four-mile Hellespont from Asia to Europe, while Jane Austen praised the sea air and water as 'a match for every disorder' I bought neoprene gloves and shoes and, as autumn came and the temperature dropped, I invested in a wet-suit. Because although there is something to be said for the way you emerge from cold water stinging and tingling as if heated by a feverish drug, I’m not hardy enough for swimming through liquid ice. But, unfortunately, I was not allowed to wear my new wetsuit — ‘not in the spirit of the ponds’, I was told by the strict Hampstead matriarchs who police it. And my passion faltered and I had to wait again for warmer weather. The coldness of our climate meant that, for centuries in Britain, swimming in the wild for pleasure was considered close to madness. The sea and rivers were regarded as sources of disease rather than pleasure. And the Church saw swimming as a rather sinful pursuit, possibly because Romans treated it as the opportunity for more erotic activities than a few hale and hearty lengths. But then, at the end of the 18th century, George III gave swimming the royal stamp of approval by taking dips in the sea off Weymouth, accompanied apparently by a band who struck up God Save The King every time he popped his head out of the water. In 1824, Britain’s first swimming society was formed by a group of Old Etonians. The David Camerons and Boris Johnsons of their day initiated non-swimmers by taking them out onto the River Thames and chucking them in. The Victorians had more gentle ways of learning to swim. A Boys Own Paper of 1879 suggested learning from frogs — by catching one, putting it in a bowl of water and then lying your body across a table and imitating the way it moved. George III brought swimming to fashion in England after years of scepticism from prudish members of the church . Whatever methods people learned to swim they were effective and, as more people took to the waters, something had to be done, in the name of modesty, about the habit of swimming naked. A cover-up campaign began, much to the annoyance of Francis Kilvert, a West Country curate who, in 1872, complained about the ‘detestable custom of bathing in drawers’. He loved ‘the delicious feeling of freedom in stripping in the open air and running down naked to the sea’. Forced to put on underwear (red and white striped) to conceal himself, he complained that: ‘If ladies don’t like to see men naked, why don’t they keep away from the sight?’ Indeed given the hysteria generated by Poldark actor Aidan Turner’s quick Cornish dip, watching men swimming seems to be a pleasure that has never dimmed. Personally, I hate being seen swimming, though others clearly don’t. On the nearest beach to me, the determinedly old-fashioned Aldeburgh on the Suffolk coast, I watch doughty local residents wander through the town in great towelling robes for a morning dip, proudly showing off bodies leathered and tanned by years of immersion in the sea. They are following in the footsteps of the composer Benjamin Britten, the town’s most famous resident, who extolled the virtues of cold water ‘just to wake you up’. On a good day, he’d manage as many as five ‘bathes’, as he called them, fitting them in between rehearsals and lunch, as well as late at night in the moonlight. His love affair with water lasted through his whole life. He composed the piano piece Early Morning Bathe, which captures all the initial pain and ultimate pleasure of a swim off the English coast — that ‘it’s lovely when you’re in’ feeling. But the problem, for me, is the indignity of actually getting in and out of the sea. It’s bad enough trying to keep your feet as you stagger in. But, unless it is unusually calm, there’s not a hope of emerging from the surf with the composure of bikini-clad Ursula Andress in the Bond film Dr No. As I get out, the waves can be so pebble-filled-heavy I’m often hurled flat on my face and have to scrabble over the stones on my stomach. But the humiliation of looking like a seal heaving itself onto dry land is worth it for the joy of that swim. So I will continue to confront the North Sea, take delight when the temperature climbs a few degrees as we head into summer in the weeks ahead and then grit my teeth again as it plummets back into winter. Because I know from experience that, whatever the season, once I’m swimming, I’m reminded, however briefly, how wonderful it is to be alive.
Sarah Foot began swimming outside after a dip on Hampstead Heath .
Now goes for regular dips in the bracing 8C waters of the North Sea .
Says nothing beats the 'silky smooth' feeling of swimming in cold water .
מה לעזאזל אני עושה, אני שואל את עצמי, כשאני עומד רועד על הסף. זה אפריל והשחייה הנכונה הראשונה שלי בשנה. הים הצפוני משתרע לפני. אני טובלת בוהן. זה ממש מקפיא. . . כמובן. אני מתנדנד מעל הרעפים החדים, לתוך הגלים, עד שאני עד מותניים. אני מתנשף בנשימה, אני עושה את הצעד. ובתוך שניות, מבצע משיכות תזזיתיות, אני נסחף ואני שוחה. וזה מפואר. גלול למטה לסרטון. שרה פוט מספרת שהרומן שלה עם מים פתוחים התחיל בהמפסטד הית' לאחר שבריכת שחייה מקומית נסגרה, ולקח אותה לשחייה בים הצפוני מול חופי סאפוק (בתמונה) אני לא מאלה אתלטים שגולשים דרך המים בזחילה חלקה ודוהרת - אני האישה הזו עם הראש בעל הכובע הלבן שמתנדנד מעלה ומטה מהחוף במכת חזה די יציבה. אתה לא צריך לצפות בפולדארק כדי לטבול בים כדי להמריץ את הלב שלך. אני אוהב לשחות. חורפים עלובים, מבחנים, פרשיות אהבים. . . שחיתי בכולם, בכל מקום שאוכל למצוא את המים. רוב הזמן זה אומר בריכות עירוניות מהן אני יוצאת מסריחת כלור ומתפללת שנמנעתי מהוורוקסים. אז הכי טוב מכולם צריך לשחות בחוץ, וכאן בחוף המזרחי בסאפוק עכשיו חם מספיק - בערך - בשביל הים. ולמרות האפרוריות, הקור המחריד והעגום של הים הצפוני כאן, אני בגן עדן. המשורר ביירון - שהיה גאה בכושר השחייה הפנומנלי שלו לא פחות מהפסוקים שלו - כינה את החוויה "ציפה של רוחות שאני אף פעם לא מרגישה בשום הזדמנות אחרת". אני לא צריך לשחות את הלספונט באורך ארבעה קילומטרים בין אסיה לאירופה כפי שהוא עשה כדי לדעת למה הוא התכוון. גם אני מוצף מכל הבחינות. עם זאת, אני לא מאלה אתלטים שגולשים במים בזחילה חלקה ומרוצים. אני גם לא הבחור הקשוח שקראתי עליו לאחרונה, המכונה 'דוב הקוטב האנושי', השוחה סביב הר קרח באזור הארקטי. טבילה של 30 דקות משאירה אותי מותשת. אני אפילו לא יכול לצלול. אתה לא צריך לחפש רחוק יותר מאיידן טרנר בפולדארק כדי לראות איך טבילה בים יכולה להגביר את הדופק. אני האישה הזו עם הראש בעל הכובע הלבן שמתנדנד מעלה ומטה מהחוף במכת חזה די יציבה. אבל במים לא אכפת לי. ובשבילי, זה הקסם של השחייה. אני חופשי לגמרי. לכמה רגעים יקרים, כל הצרות שלי נשטפות. שום דבר לא מפריע לי וכל עולמי זורם 'בשחייה'. כמובן, קל יותר להיכנס אם לא היה קר כל כך - דוחף 8C פלדה (47F). עם זאת, כמה שזה מפתה להתחמם במים טרופיים רפויים יחד עם דגים צבעוניים, ולרבוץ בים התיכון והקריבי, תן ​​לי את האוקיינוס ​​האטלנטי בכל יום. כי מבחינתי השחייה המושלמת מכולן היא בסקוטלנד, מחוץ להברידיים. מה שאני אוהב זה הריקנות, קרירות המנטול של המים. באי איסליי מצאתי מפרצים נטושים ושחיתי לגמרי לבד או סתם עם אלה שאני אוהב, הים צלול כבדולח ורק רעש התלתלים והמים הפוקדים את בריכות הסלעים. זה לא חם, כמובן, אבל שקוע בים הפראי הזה הוא הכי קרוב ליופי שהייתי אי פעם. למה זה כל כך משפיע עלי? פרויד, באופן לא מפתיע, היה בעל השקפה על אהבה לשחייה. הוא האמין שזה מסווה רצון לחזור למי השפיר של הרחם. אבל זה מסוג הדברים הפרוידיאניים שהוא היה אומר. אני מעדיף את מחשבותיה של הסופרת ג'יין אוסטן, הרבה יותר מאופקת, שפשוט הכריזה על השחייה "מענגת". היא מצאה את השילוב של אוויר ים ומי ים "כמעט בלתי ניתן לטעות" ו"התאמה לכל הפרעה". עבור הרומאים, השחייה הייתה עיסוק גברי והירואי ביותר, עד כדי כך שהם הגדירו אדם בור כמי ש'לא יודע לקרוא או לשחות'. קליגולה, הקיסר הרומי האכזרי והאכזרי, ראה את עצמו כאל אבל בני דורו לחשו שהוא טמבל - מאחורי גבו, ככל הנראה - כי הוא לא יכול היה לנהל זחילה קדמית או אפילו משוט כלבלב. נתקלתי בגישה דומה כשגרתי בלונדון ולבסוף אזרתי אומץ לשחות בבריכות המפורסמות, הטבעיות, המוזנות באביב בהמפסטד הית'. בריכת הנשים האקסקלוסיבית נמצאת בסביבה מושלמת, מוקפת בעצים ובפרחי בר. אבל פחדתי להיכנס. הבעיה הייתה שלא יכולתי לראות את התחתית. המים היו כה שחורים ועמוקים, שגם המחשבות שלי היו שחורות ומבשרות רעות, מדמיינות טובעות ותוהות כמה עכברושים אורבים בצללים העכורים. אבל יום אחד, הבריכה המקומית המקורה שבה השתמשתי נסגרה באופן בלתי צפוי. אז התאמצתי בבריכה. וזו הייתה התגלות. הרגשתי שאני שוחה דרך משי. מעולם לא ידעתי שמים יכולים להיות כל כך רכים ושכחתי מהעכברושים ומהעומקים הלא ידועים. ועם כל התשוקה של חוזר בתשובה התלהבתי כל כך למים המתוקים ולהשתכשך בברווזים שהייתי נחוש לשחות שם כל השנה. המשורר לורד ביירון (משמאל) היה שחיין מופלא, שחצה פעם את הלספונט באורך 4 קילומטרים מאסיה לאירופה, בעוד ג'יין אוסטן שיבחה את אוויר הים והמים כ"התאמה לכל הפרעה" קניתי כפפות ונעליים ניאופרן, ובסתיו. הגיע והטמפרטורה ירדה, השקעתי בחליפת צלילה. כי למרות שיש מה לומר על הדרך שבה אתה יוצא ממים קרים צורבים ומעקצצים כאילו מחוממים על ידי סם קדחתני, אני לא מספיק קשוח לשחות דרך קרח נוזלי. אבל, לרוע המזל, אסור היה לי ללבוש את חליפת הצלילה החדשה שלי - 'לא ברוח הבריכות', אמרו לי מאטריארכים קפדניים של המפסטד השוטרים על כך. והתשוקה שלי דעכה ונאלצתי לחכות שוב למזג אוויר חם יותר. הקור של האקלים שלנו גרם לכך שבמשך מאות שנים בבריטניה, שחייה בטבע לשם הנאה נחשבה קרובה לשיגעון. הים והנהרות נחשבו כמקורות למחלות ולא להנאה. והכנסייה ראתה בשחייה עיסוק חוטא למדי, אולי משום שהרומאים התייחסו אליה כאל הזדמנות לפעילויות אירוטיות יותר מאשר לכמה אורך רוח ולבבי. אבל אז, בסוף המאה ה-18, ג'ורג' השלישי נתן לשחייה את חותמת ההסכמה המלכותית על ידי טבילה בים מול ווימות', מלווה כנראה בלהקה שהצליחה להציל את God Save The King בכל פעם שהוציא את ראשו החוצה. מים. בשנת 1824, אגודת השחייה הראשונה של בריטניה הוקמה על ידי קבוצה של אטונים עתיקים. בני הזוג דייוויד קמרון ובוריס ג'ונסון של ימיהם יזמו אנשים שאינם שחיינים על ידי הוציאו אותם אל נהר התמזה וזרקו אותם פנימה. לויקטוריאנים היו דרכים עדינות יותר ללמוד שחייה. מאמר של Boys Own משנת 1879 הציע ללמוד מצפרדעים - על ידי לכידת אחת, לשים אותה בקערת מים ואז להשכיב את הגוף על פני שולחן ולחקות את האופן שבו הוא נע. ג'ורג' השלישי הביא את השחייה לאופנה באנגליה לאחר שנים של ספקנות מצד חברי הכנסייה היותר נבונים. כל שיטות שאנשים למדו לשחות הן היו יעילות, וככל שיותר אנשים יצאו למים, היה צריך לעשות משהו, בשם הצניעות, בנוגע להרגל לשחות בעירום. החל מסע כיסוי, למורת רוחו של פרנסיס קילברט, אוצר במערב המדינה, שהתלונן בשנת 1872 על "המנהג המתועב של רחצה במגירות". הוא אהב את "תחושת החופש הטעימה בהתפשטות באוויר הפתוח וריצה עירומה לים". נאלץ ללבוש תחתונים (פסים אדומים ולבנים) כדי להסתיר את עצמו, הוא התלונן כי: 'אם נשים לא אוהבות לראות גברים עירומים, למה הם לא מתרחקים מהמראה?' ואכן בהתחשב בהיסטריה שחוללה פולדארק נראה שהטבילה המהירה של השחקן איידן טרנר קורנית, צפייה בגברים שוחים היא תענוג שמעולם לא התעמעם. באופן אישי, אני שונא שרואים אותי שוחה, אם כי ברור שאחרים לא. על החוף הקרוב אליי, אלדבורג המיושן בהחלט על חוף סאפוק, אני צופה בתושבים המקומיים הבלוניים מסתובבים בעיירה בגלימות מגבות נהדרות לטבילת בוקר, מציגים בגאווה גופות מעור ושזוף על ידי שנים של טבילה בים . הם הולכים על עקבותיו של המלחין בנג'מין בריטן, התושב המפורסם ביותר בעיירה, שהלל את סגולותיהם של מים קרים 'רק כדי להעיר אותך'. ביום טוב, הוא היה מצליח להגיע לחמש 'אמבטיות', כפי שהוא כינה אותן, ולהתאים אותן בין החזרות לארוחת הצהריים, כמו גם מאוחר בלילה לאור הירח. רומן האהבה שלו עם מים נמשך כל חייו. הוא הלחין את יצירת הפסנתר Early Morning Bathe, שלוכדת את כל הכאב הראשוני וההנאה האולטימטיבית של שחייה מול החוף האנגלי - התחושה של 'זה מקסים כשאתה בפנים'. אבל הבעיה, מבחינתי, היא הזלזול שבעצם הכניסה והיציאה מהים. זה רע מספיק לנסות לשמור על הרגליים כשאתם מתנודדים פנימה. אבל, אלא אם כן הוא רגוע בצורה יוצאת דופן, אין תקווה לצאת מהגלישה עם קור רוחה של אורסולה אנדרס לובשת הביקיני בסרט בונד "ד"ר לא. כשאני אצא החוצה , הגלים יכולים להיות כל כך מלאי חלוקים-כבדים, שלעתים קרובות אני מוטח על הפנים ונאלץ לקשקש על האבנים על הבטן. אבל ההשפלה של להיראות כמו כלב ים המתנשא על יבשה שווה את זה בשביל השמחה של השחייה ההיא. אז אני אמשיך להתעמת עם הים הצפוני, להתענג כשהטמפרטורה מטפסת בכמה מעלות לקראת הקיץ בשבועות הקרובים ואז לחרוק שיניים שוב כשהיא צונחת חזרה אל החורף. כי אני יודע מניסיון שבכל עונה, ברגע שאני שוחה, אני נזכר, בקצרה ככל שתהיה, כמה נפלא להיות בחיים.
שרה פוט החלה לשחות בחוץ לאחר טבילה בהמפסטד הית'.
עכשיו הולך לטבילה קבועה במימי הים הצפוני של 8C.
אומר ששום דבר לא מנצח את התחושה ה'חלקה כמשי' של שחייה במים קרים.