Melbourne, Australia (CNN)A man stands on a beach in a distant land. Waves lap his ankles. He wades through the gentle dawn light, arms outstretched, his head held high. He is fully dressed; not a tourist but a freedom fighter. A photograph of this man, beamed around the world, becomes a universal symbol of the struggle against tyranny and the sweet triumph of liberty. It is 2015. The man is Peter Greste. If you thought the man might have been an Anzac on the shores of Gallipoli, such is the power of persuasion. It's easy to lead a horse to water when, in the centenary year of the Gallipoli campaign, our nation is at saturation point with battlefield remembrance. The sum total of television programming, beer advertising, political grandstanding and opportunistic marketing suggests that the historical legacy of Australia's involvement in the first world war boils down to a simple equation: young (white) man plus distant beach equals sacrifice. There is nothing intrinsically wrong with military commemoration that honors the dead. Last weekend I planted Gallipoli rosemary in my backyard; part of the proceeds go to the Avenues of Honour, a national project to preserve and restore Australia's living memorials. More objectionable is the fact that war remembrance is played like it is a zero sum game. To widen the scope of historical tribute, and also recall the words and deeds of the Australian men and women who fought against the prescribed route of militaristic sentiment, is to risk being branded disrespectful and divisive. But the unassailable fact is that the first world war ripped Australia asunder. Even at the time, the Great War itself was divisive, a historical reality belied by today's bland, blanket coverage of "the Anzac spirit". Australia's participation in the war was contested from the outset. On August 11, 1914, veteran political campaigner Vida Goldstein wrote in her Woman Voter newspaper: "It is a fearful reflection on 2,000 years of Christianity that men have rushed into war before using every combined effort to prevent this appalling conflict." As she had done 20 years earlier in mobilizing forces around the issue of female suffrage, Goldstein rallied her own army of foot soldiers with fighting words. "The time has come for women to show that they, as givers of life, refuse to give their sons as material for slaughter." Australian and New Zealand women had a unique advantage in shaping public debate: the vote. "The enfranchised women of Australia are political units in the British Empire," Goldstein argued, "and they ought to lead the world in sane methods of dealing with these conflicts." Goldstein's early entreaties failed to bite with the general populace. Under the newly legislated War Precautions Act, the Woman Voter suffered censorship, leading Goldstein and her Women's Peace Army to fight on multiple fronts: "We are fighting for Civil Liberty and against Military Despotism."  Around the nation, trade unionists opposed to "the capitalist war" joined the movement. Australia had the only entirely voluntary military service among the Allied forces; less than 40% of eligible men signed up to fight "for King and Country." As the carnage at Gallipoli brought home the realities of war, recruitment fell and peace activism became more widespread. General strikes halted industry, as workers reacted to the food shortages, unemployment and rising poverty that threatened the social accord of "the Working Man's Paradise." With enlistments falling away in 1916, Prime Minister Billy Hughes pushed for conscription and pushed through the Unlawful Associations Act. Groups that voiced opposition to the war, like the International Workers of the World, were banned and dissidents were jailed for publishing material "likely to cause disaffection or alarm". When waterfront workers and coal miners went on strike, the War Precautions Act was invoked to send them back to work. In September 1916, the Sydney Twelve were arrested and tried for treason. "Fifteen years for 15 words" was how one of the prisoners described his crime and punishment. The conscription referendums of October 28, 1916, and December 20, 1917, became a massive rallying point for people who opposed the war — or the federal government's domestic policies. There were diverse reasons for that opposition, including the anti-British sentiments of Irish Catholic Australians. In Melbourne, the meeting place for such public debate was Yarra Bank, a pocket of land nestled between what today is Birrarung Marr and the Rod Laver Arena. Anti-conscription demonstrations saw up to 100,000 people gather on the dusty banks of dirty brown Yarra River. Most protest meetings were peaceful, but one became infamously violent. "Riotous scenes at Yarra Bank", headlines around the nation proclaimed, when a demonstration organized by the Women's Peace Army in the week before the 1916 referendum turned nasty and returned servicemen began to attack female speakers. Both conscription referendums ultimately failed. The Australian Dictionary of Biography contains profiles of 174 anti-conscriptionists, many of whom went to jail, including Vida Goldstein's compatriots Adela Pankhurst and Jennie Baines. Baines was imprisoned for refusing to pay the fine she was issued for flying a red flag at Yarra Bank in 1918. She is reputedly the first Australian prisoner to go on a hunger strike. Other protesters were deported. As historian Janet Butler reminds us: "It does take a special kind of bravery to stand against the tide." The enduring legacies of the first world war emanate beyond the battlefields of Gallipoli, manifested not only in the "shattered Anzacs" whose families bore the burden of care, but also in the class and sectarian divisions that shaped Australia's social and political relations in the 20th century. Lest we also forget that the democratic freedoms we hold dear today -- freedom of the press, freedom of assembly, freedom of speech — were won in battles fought on home soil by courageous women and men who sacrificed much, but are still accorded little recognition. Perhaps, by the 125th anniversary of the Gallipoli campaign, when we again celebrate our national liberation narratives, we will come to associate riverbanks, as well as beaches, with the potent ebb and flow of freedom. Copyright 2015 The Conversation. Some rights reserved.
April 25, 2015 marks the centenary of the start of the Gallipoli Campaign in Turkey during WWI .
Anzac troops stormed the beaches at Gallipoli, beginning a bloody eight-month campaign .
מלבורן, אוסטרליה (CNN) אדם עומד על חוף בארץ רחוקה. גלים חופים את קרסוליו. הוא משתכשך באור השחר העדין, ידיו מושטות, ראשו מורם. הוא לבוש לגמרי; לא תייר אלא לוחם חופש. תצלום של האיש הזה, הזורח ברחבי העולם, הופך לסמל אוניברסלי של המאבק בעריצות והניצחון המתוק של החירות. זה 2015. האיש הוא פיטר גרסטה. אם חשבתם שאולי האיש היה אנזק על חופי גליפולי, זה כוח השכנוע. קל להוביל סוס למים כשבשנת המאה למערכה בגליפולי, האומה שלנו נמצאת בנקודת רוויה של זיכרון בשדה הקרב. הסכום הכולל של תוכניות טלוויזיה, פרסום בירה, מעמד פוליטי ושיווק אופורטוניסטי מעיד על כך שהמורשת ההיסטורית של מעורבותה של אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה מסתכמת במשוואה פשוטה: צעיר (לבן) בתוספת חוף מרוחק שווה הקרבה. אין שום פסול מהותי בהנצחה צבאית המכבדת את המתים. בסוף השבוע האחרון שתלתי רוזמרין גליפולי בחצר האחורית שלי; חלק מההכנסות מגיעות לשדרות הכבוד, פרויקט לאומי לשימור ושיקום האנדרטאות החיות של אוסטרליה. מעורר התנגדות יותר היא העובדה שזיכרון מלחמה משוחק כאילו זה משחק סכום אפס. להרחיב את היקף ההוקרה ההיסטורית, ולהיזכר גם במילים ובמעשיהם של הגברים והנשים האוסטרליים שנלחמו נגד המסלול שנקבע של רגשות מיליטריסטיים, פירושו להסתכן בסימן חסר כבוד ומפלג. אבל העובדה הבלתי ניתנת לערעור היא שמלחמת העולם הראשונה קרעה את אוסטרליה לגזרים. אפילו באותה תקופה, המלחמה הגדולה עצמה הייתה מפצלת, מציאות היסטורית שהתנגדה לסיקור התפל והגורף של היום של "רוח האנזק". השתתפותה של אוסטרליה במלחמה הייתה שנויה במחלוקת מלכתחילה. ב-11 באוגוסט 1914 כתבה הקמפיין הפוליטי הוותיק, וידה גולדשטיין, בעיתון שלה Woman Voter: "זהו הרהור מפחיד על 2,000 שנות נצרות שגברים מיהרו להיכנס למלחמה לפני שהשתמשו בכל מאמץ משולב כדי למנוע את הסכסוך הנורא הזה". כפי שעשתה 20 שנה קודם לכן בגיוס כוחות סביב נושא זכות הבחירה לנשים, גולדשטיין גייסה את צבא החיילים הרגלים שלה במילות קרב. "הגיע הזמן שנשים יראו שהן, כנותנות חיים, מסרבות לתת לבניהן כחומר לשחיטה". לנשים מאוסטרליה וניו זילנד היה יתרון ייחודי בעיצוב הדיון הציבורי: ההצבעה. "הנשים בעלות הזכויות של אוסטרליה הן יחידות פוליטיות באימפריה הבריטית", טען גולדשטיין, "והן צריכות להוביל את העולם בשיטות שפויות להתמודדות עם הסכסוכים הללו". הפצרותיו המוקדמות של גולדשטיין לא הצליחו לנגוס בציבור הכללי. על פי חוק זהירות המלחמה שנחקק לאחרונה, סבלה האישה בוחרת מצנזורה, מה שהוביל את גולדשטיין וצבא השלום של הנשים שלה להילחם בחזיתות מרובות: "אנחנו נלחמים למען חירות האזרח ונגד עריצות צבאית". ברחבי האומה הצטרפו לתנועה אנשי איגודים מקצועיים המתנגדים ל"מלחמה הקפיטליסטית". לאוסטרליה היה השירות הצבאי התנדבותי לחלוטין מבין כוחות בעלות הברית; פחות מ-40% מהגברים הזכאים נרשמו להילחם "למען המלך והמדינה". כשהקטל בגליפולי הביא הביתה את מציאות המלחמה, הגיוס ירד ופעילות השלום הפכה לנפוצה יותר. שביתות כלליות עצרו את התעשייה, שכן העובדים הגיבו למחסור במזון, לאבטלה ולעוני הגואה שאיימו על ההסכם החברתי של "גן העדן של האדם העובד". כשהגיוסים נפלו ב-1916, ראש הממשלה בילי יוז דחף לגיוס ודחף את חוק ההתאגדות הלא חוקיות. קבוצות שהביעו התנגדות למלחמה, כמו הפועלים הבינלאומיים של העולם, נאסרו ומתנגדים נכלאו בגלל פרסום חומר ש"עלול לגרום לאי נחת או לבהלה". כשעובדי קו המים וכורי פחם פתחו בשביתה, הופעל חוק זהירות המלחמה כדי לשלוח אותם חזרה לעבודה. בספטמבר 1916 נעצרו ה-12 בסידני ונשפטו על בגידה. "חמש עשרה שנים ל-15 מילים" כך תיאר אחד האסירים את פשעו ואת עונשו. משאלי העם לגיוס ב-28 באוקטובר 1916 וב-20 בדצמבר 1917 הפכו לנקודת גיוס ענקית לאנשים שהתנגדו למלחמה - או למדיניות הפנים של הממשל הפדרלי. היו סיבות מגוונות להתנגדות הזו, כולל הרגשות האנטי-בריטיים של אוסטרלים אירים קתולים. במלבורן, מקום המפגש לדיון ציבורי כזה היה יארה בנק, כיס אדמה השוכן בין מה שהוא היום בירארונג מאר וארנת רוד לאבר. בהפגנות נגד הגיוס התאספו עד 100,000 אנשים על גדותיו המאובקות של נהר יארה החום והמלוכלך. רוב פגישות המחאה היו שלווים, אבל אחת הפכה לאלימה לשמצה. "סצנות מתפרעות בבנק יארה", הכריזו כותרות ברחבי המדינה, כאשר הפגנה שארגן צבא השלום של הנשים בשבוע שלפני משאל העם ב-1916 הפכה למגעיל ואנשי שירות חזרו החלו לתקוף דוברות. שני משאלי העם לגיוס נכשלו בסופו של דבר. מילון הביוגרפיה האוסטרלי מכיל פרופילים של 174 מתנגדים לגיוס, שרבים מהם נכנסו לכלא, כולל בני ארצה של וידה גולדשטיין אדלה פנקורסט וג'ני ביינס. ביינס נכלאה בגלל שסירבה לשלם את הקנס שהוצא לה על הנפת דגל אדום בבנק יארה בשנת 1918. לפי הדיווחים היא האסירה האוסטרלית הראשונה שפתחה בשביתת רעב. מפגינים אחרים גורשו. כפי שמזכירה לנו ההיסטוריונית ג'נט באטלר: "צריך סוג מיוחד של אומץ כדי לעמוד נגד הזרם". המורשת המתמשכת של מלחמת העולם הראשונה נובעת מעבר לשדות הקרב של גליפולי, המתבטאת לא רק ב"אנצאקים המרוסקים" שמשפחותיהם נשאו בנטל הטיפול, אלא גם בחלוקות המעמדיות והעדתיות שעיצבו את היחסים החברתיים והפוליטיים של אוסטרליה ב-20. מֵאָה. שמא נשכח גם שהחירויות הדמוקרטיות האהובות עלינו היום - חופש העיתונות, חופש האסיפה, חופש הביטוי - ניצחו בקרבות שנלחמו על אדמת הבית על ידי נשים וגברים אמיצים שהקריבו הרבה, אך עדיין זוכים להכרה מועטה. . אולי, עד יום השנה ה-125 לקמפיין גליפולי, כאשר נחגוג שוב את סיפורי השחרור הלאומיים שלנו, נבוא לקשר את גדות הנהר, כמו גם החופים, עם הגאות והשפל העוצמתיים של החופש. זכויות יוצרים 2015 השיחה. כמה זכויות שמורות.
25 באפריל 2015 מציין מאה שנה לתחילת מסע גליפולי בטורקיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חיילי אנזק הסתערו על החופים בגליפולי, והחלו במסע עקוב מדם של שמונה חודשים.