(CNN)I would have done anything to get to Europe. It was worth the risk, the bad treatment and the fear, hard as that may be to believe. Simply put, I have a better life now than I did before. But my journey across the Mediterranean, like those of thousands of other migrants, wasn't easy. Here's my story. It all started late last year when I lost my job in Dubai. My work visa had expired, and I had nowhere else to go. I'm Syrian, and returning to Syria wasn't an option -- going back means you either have to kill or be killed. But Syrians don't need visas to get into Turkey, so Turkey it was. I arrived in the country in December with an old dream in my mind: reaching Europe. While in Istanbul, I discovered many Facebook pages about illegal smuggling from Turkey to Italy by sea. All of them mentioned that Mersin, a port city on the southern border, was the jump off point, so I made my way there. I met a Syrian guy in a hotel in Mersin who had already paid money to one smuggler and was planning to depart within a few days. He told me his smuggler was a decent man with a great reputation. Reputation: It was a funny thing to hear for the first time, the thought that these people, who I always considered to be little more than criminals, were concerned about what people thought of them. But why wouldn't they be? It's a long-term business, and the Syrian conflict isn't ending anytime soon. So I decided to meet the guy. We spoke about terms of payment and agreed on a fee of $6,500. Some of the money would be deposited into an insurance company, with the usual transaction fees. When I reached Italy the money would be released to the smuggler -- or, if I changed my mind, I'd be able to get some of it back. "Be ready all day, every day for the next few days, because you might receive the call to go," the smuggler told me. One evening a few days later, I got the call and my journey began. They gathered 100 men and women in five buses and drove us to the smuggling point. It was far from Mersin. We walked for 30 minutes, through rough terrain and orange farms near the beach, in darkness to avoid detection by police. The idea was to take us in three small boats to the main ship. I still remember an old lady, barely able to walk, with her two sons, marching along as fast as they could to try to reach the boats. They were told that if they didn't walk faster, the boat would leave without them. I asked myself so many time what could possibly drive a normal person to put himself and his family in this kind of danger. I decided that anyone with a past but no future was capable of doing crazy things. Finally we reached the boat. It was just as the smuggler described. For three days we waited in the boat for two other parties of 100 people to join us before departing. We were in the middle of the Mediterranean, far enough away from the surrounding countries to be in international waters. On the fourth day we started our journey with a mix of excitement and fear -- fear that this madness often ends in tragedy, ends with us as numbers piled on top of all the other unfortunate, nameless numbers who never made it to the other side. But there was no going back -- it's a one-way ticket. We sailed for eight hours before the boat's engine broke down. There were around 300 of us on board, and as the waves began to push us towards Cyprus the crew sent a distress signal, hoping to alert maybe a U.N. or Red Cross boat, anyone who could help us. Eventually our boat hit a cliff and got stuck. Luckily, before long, a Cypriot coast guard ship arrived to rescue us and deport us back to Turkey. Turkish authorities fingerprinted and released us within a few hours. Some of the people I had been traveling with said they weren't going to try to make the trip again. When they asked me what I planned to do, I told them I would do it again tomorrow if I could -- another journey through a sea where no prayer works, where no one is bigger than nature, where you can feel so small, no matter how big your dreams are. I'd already lost everything. My family didn't know what I was doing, but I dreamed of being a human being who is treated like one. I wasn't going to stop. So I called the smuggler the same night I was released, and said I wanted to get on the next ship out. Two days later I received the call, and again I headed to a smuggling point. This time, they had a bigger boat -- a cargo ship, in fact, maybe 85 meters long or more. It took five days to get everyone on board the ship -- 391 of us in total, refugees from cities all over Syria. And for the first time, I began to feel like I was in jail, trapped in conditions no human should ever suffer. We lived in the hold. There were no mattresses or sheets, but we found some wooden planks to put our stuff on to keep it from getting wet. Hundreds of migrants killed when boat capsizes . For five days we had no food and little water. But at least it meant not having to make frequent trips to the "toilet," if you could call it that, which was an old car tire covered with a piece of cloth. Huge waves crashed against the ship from all angles and water leaked in from the ceiling as we slept on the cold metal floor of the ship, the smell of urine emanating from the corner. Seven days in, despite the poor conditions, everything was going well and we were nearing the island-dotted seas near Greece. On the eleventh day, 200 miles off the coast of southern Italy our guides began to alert Italian authorities to our presence. We were adrift at sea, they told the authorities, with no captain or crew. And that was actually true -- we didn't have a registered pilot, just one guy who had worked on this ship before. An Icelandic ship -- working in conjunction with Frontex, the joint European Union border patrol -- rescued us from our captain-less boat with the help of a scientific research boat from New Zealand. The rescue ship approached us but was unable to get close at first because the waves were so high. We knew we would have to wait some time before leaving our boat forever. The other refugees were waving their hands like children and then telling each other: "Stop waving, they've already seen us." I was one of the last 10 people to be rescued from the boat. I can still see it like it was yesterday; it was the rebirth of a new life. Why migrants head to Mediterranean . They took us to Catania, on Sicily, where we finally reached land a day later. When we arrived, the first thing the Italian authorities did was look after the urgent medical cases. There was a man who was poisoned by the drinking water on the boat, a few pregnant women and old people who needed medical attention. They took us to a refugee camp and the only thing anyone talked about was being fingerprinted. They were saying: "We didn't risk everything to be refugees. We are not going to give our fingerprints, even if they torture us." Later that night a Moroccan-Italian man told us not to worry: "They will not fingerprint you." They would simply take us to different camps and we could leave from there. Twelve days after it began, our journey to Europe was over. I spent two days in Sicily before making my way first to Milan with two Syrian guys who had become friends. We decided to go to Germany and went to Paris first and ended up in a city called Saarbrucken. I didn't know where my fellow travellers were heading, but I knew one thing: my dream of making it to Europe, no matter the cost and risk involved, had been achieved. It was worth it.
Moutassem Yazbek describes harrowing 12-day journey from Turkey to Italy .
Yazbek, a Syrian refugee, paid a smuggler $6,500 to get him to Italy in December .
(CNN) הייתי עושה הכל כדי להגיע לאירופה. זה היה שווה את הסיכון, היחס הרע והפחד, עד כמה שזה קשה להאמין. במילים פשוטות, יש לי חיים טובים יותר עכשיו ממה שהיו לי קודם. אבל המסע שלי על פני הים התיכון, כמו אלה של אלפי מהגרים אחרים, לא היה קל. הנה הסיפור שלי. הכל התחיל בסוף השנה שעברה כשאיבדתי את עבודתי בדובאי. אשרת העבודה שלי פג, ולא היה לי לאן ללכת. אני סורי, והחזרה לסוריה לא הייתה אופציה -- לחזור אומר שאתה צריך להרוג או להיהרג. אבל סורים לא צריכים אשרות כדי להיכנס לטורקיה, אז זה היה בטורקיה. הגעתי לארץ בדצמבר עם חלום ישן בראש: להגיע לאירופה. בעודי באיסטנבול, גיליתי דפי פייסבוק רבים על הברחות בלתי חוקיות מטורקיה לאיטליה דרך הים. כולם הזכירו שמרסין, עיר נמל בגבול הדרומי, היא נקודת הזינוק, אז עשיתי את דרכי לשם. פגשתי בחור סורי במלון במרסין שכבר שילם כסף למבריח אחד ותכנן לצאת תוך כמה ימים. הוא אמר לי שהמבריח שלו היה אדם הגון עם מוניטין רב. מוניטין: זה היה דבר מצחיק לשמוע בפעם הראשונה, המחשבה שהאנשים האלה, שתמיד חשבתי שהם קצת יותר מפושעים, היו מודאגים ממה שאנשים חושבים עליהם. אבל למה שהם לא יהיו? זה עסק לטווח ארוך, והסכסוך הסורי לא יסתיים בקרוב. אז החלטתי לפגוש את הבחור. דיברנו על תנאי תשלום והסכמנו על שכר טרחה של 6,500 דולר. חלק מהכסף יופקד בחברת ביטוח, בדמי העסקה הרגילים. כשהגעתי לאיטליה, הכסף ישוחרר למבריח - או, אם אשנה את דעתי, אוכל לקבל חלק ממנו בחזרה. "תהיה מוכן כל היום, כל יום בימים הקרובים, כי אולי תקבל את הקריאה ללכת", אמר לי המבריח. ערב אחד כמה ימים לאחר מכן, קיבלתי את השיחה והמסע שלי התחיל. הם אספו 100 גברים ונשים בחמישה אוטובוסים והסיעו אותנו לנקודת ההברחה. זה היה רחוק ממרסין. הלכנו במשך 30 דקות, בשטח קשה וחוות תפוזים ליד החוף, בחושך כדי להימנע מזיהוי על ידי המשטרה. הרעיון היה לקחת אותנו בשלוש סירות קטנות לספינה הראשית. אני עדיין זוכרת גברת זקנה, בקושי מסוגלת ללכת, עם שני בניה, צועדת הכי מהר שהם יכולים כדי לנסות להגיע לסירות. נאמר להם שאם לא ילכו מהר יותר, הסירה תצא בלעדיהם. שאלתי את עצמי כל כך הרבה פעמים מה יכול לגרום לאדם נורמלי לשים את עצמו ואת משפחתו בסכנה כזו. החלטתי שכל אחד עם עבר אך ללא עתיד מסוגל לעשות דברים מטורפים. לבסוף הגענו לסירה. זה היה בדיוק כפי שתיאר המבריח. שלושה ימים חיכינו בסירה לשתי מסיבות נוספות של 100 איש שיצטרפו אלינו לפני היציאה. היינו באמצע הים התיכון, רחוק מספיק מהמדינות שמסביב כדי להיות במים בינלאומיים. ביום הרביעי התחלנו את המסע שלנו בתערובת של התרגשות ופחד - פחד שהטירוף הזה מסתיים לעתים קרובות בטרגדיה, מסתיים בנו כמספרים שנערמו על כל המספרים האומללים וחסרי השם שמעולם לא הגיעו לצד השני. . אבל לא הייתה דרך חזרה - זה כרטיס לכיוון אחד. שטנו שמונה שעות לפני שמנוע הסירה התקלקל. היינו כ-300 אנשים על הסיפון, וכשהגלים החלו לדחוף אותנו לכיוון קפריסין, הצוות שלח אות מצוקה, בתקווה להזעיק אולי סירה של האו"ם או הצלב האדום, כל מי שיכול לעזור לנו. בסופו של דבר הסירה שלנו פגעה בצוק ונתקעה. למזלנו, תוך זמן קצר הגיעה ספינת משמר החופים הקפריסאית לחלץ אותנו ולגרש אותנו חזרה לטורקיה. הרשויות הטורקיות טביעות אצבע ושחררו אותנו תוך מספר שעות. חלק מהאנשים שאיתם טיילתי אמרו שהם לא מתכוונים לנסות לעשות את הטיול שוב. כששאלו אותי מה אני מתכנן לעשות, אמרתי להם שאעשה את זה שוב אם אוכל -- עוד מסע דרך ים שבו שום תפילה לא עובדת, שבו אף אחד לא גדול מהטבע, שבו אתה יכול להרגיש כל כך קטן, לא לא משנה כמה גדולים החלומות שלך. כבר איבדתי הכל. המשפחה שלי לא ידעה מה אני עושה, אבל חלמתי להיות בן אדם שמתייחסים אליו כמו אחד. לא התכוונתי להפסיק. אז התקשרתי למבריח באותו לילה ששוחררתי ואמרתי שאני רוצה לעלות על הספינה הבאה החוצה. יומיים לאחר מכן קיבלתי את השיחה, ושוב פניתי לנקודת הברחה. הפעם, הייתה להם סירה גדולה יותר - ספינת משא, למעשה, אולי באורך 85 מטרים או יותר. לקח חמישה ימים להעלות את כולם לספינה - 391 מאיתנו בסך הכל, פליטים מערים בכל רחבי סוריה. ובפעם הראשונה, התחלתי להרגיש כאילו אני בכלא, לכוד בתנאים שאף אדם לא צריך לסבול לעולם. גרנו במעצר. לא היו מזרונים או סדינים, אבל מצאנו כמה לוחות עץ לשים עליהם את החפצים שלנו כדי למנוע מהם להירטב. מאות מהגרים נהרגו כשהסירה התהפכה. במשך חמישה ימים לא היה לנו אוכל ומעט מים. אבל לפחות זה אומר שלא צריך לעשות נסיעות תכופות ל"שירותים", אם אפשר לקרוא לזה כך, שהיה צמיג מכונית ישן מכוסה בחתיכת בד. גלי ענק התנפצו על הספינה מכל הזוויות ומים דלפו פנימה מהתקרה כשישנו על רצפת המתכת הקרה של הספינה, ריח השתן בוקע מהפינה. שבעה ימים, למרות התנאים הגרועים, הכל התנהל כשורה והתקרבנו לים המנוקדים באי ליד יוון. ביום האחד-עשר, 200 מייל מחופי דרום איטליה, החלו המדריכים שלנו להזהיר את הרשויות האיטלקיות על נוכחותנו. נסחפנו בים, אמרו לשלטונות, בלי קפטן או צוות. וזה למעשה היה נכון -- לא היה לנו טייס רשום, רק בחור אחד שעבד על הספינה הזו בעבר. ספינה איסלנדית - עובדת בשיתוף עם Frontex, סיירת הגבולות המשותפת של האיחוד האירופי - חילצה אותנו מהסירה ללא הקפטן שלנו בעזרת סירת מחקר מדעית מניו זילנד. ספינת החילוץ התקרבה אלינו אך לא הצליחה להתקרב בהתחלה כי הגלים היו כה גבוהים. ידענו שנצטרך לחכות זמן מה לפני שנעזוב את הסירה שלנו לנצח. שאר הפליטים הניפו את ידיהם כמו ילדים ואז אמרו זה לזה: "תפסיקו לנופף, הם כבר ראו אותנו". הייתי אחד מ-10 האנשים האחרונים שחולצו מהסירה. אני עדיין יכול לראות את זה כאילו זה היה אתמול; זו הייתה לידה מחדש של חיים חדשים. למה מהגרים הולכים לים התיכון. הם לקחו אותנו לקטניה, בסיציליה, שם הגענו סוף סוף ליבשה יום לאחר מכן. כשהגענו, הדבר הראשון שעשו השלטונות האיטלקיים היה לטפל במקרים הרפואיים הדחופים. היה אדם שהורעל ממי השתייה על הסירה, כמה נשים בהריון וזקנים שנזקקו לטיפול רפואי. הם לקחו אותנו למחנה פליטים והדבר היחיד שמישהו דיבר עליו זה הטביעת אצבע. הם אמרו: "לא סיכנו הכל כדי להיות פליטים. אנחנו לא מתכוונים לתת טביעות אצבעות שלנו, גם אם יענו אותנו". מאוחר יותר באותו לילה אמר לנו גבר מרוקאי-איטלקי לא לדאוג: "הם לא יעשו לך טביעת אצבע". הם פשוט היו לוקחים אותנו למחנות שונים ונוכל לצאת משם. שנים עשר ימים לאחר שהחל, המסע שלנו לאירופה הסתיים. ביליתי יומיים בסיציליה לפני שעשיתי את דרכי תחילה למילאנו עם שני בחורים סורים שהתיידדו. החלטנו לנסוע לגרמניה ונסענו קודם לפריז והגענו לעיר בשם Saarbrucken. לא ידעתי לאן חותרים חבריי הנוסעים, אבל ידעתי דבר אחד: החלום שלי להגיע לאירופה, לא משנה העלות והסיכון הכרוכים בכך, הושג. זה היה שווה את זה.
מוטאסם יזבק מתאר מסע מטריד בן 12 יום מטורקיה לאיטליה.
יזבק, פליט סורי, שילם למבריח 6,500 דולר כדי להביא אותו לאיטליה בדצמבר.