(CNN)On Thursday, President Barack Obama revealed that a U.S. drone strike had killed Warren Weinstein and Giovanni Lo Porto, two aid workers held hostage on the Afghanistan-Pakistan border. Al Qaeda had sought to trade the two for prisoners held by the United States and an end to drone strikes. But it is not only terrorist groups that try to reap reward from the taking of hostages -- take the case of Jason Rezaian, The Washington Post's Tehran bureau chief. On April 20, just two days before diplomats resumed talks in Vienna, Austria, to reach a final agreement over Iran's nuclear program, Rezaian's Iranian attorney announced that his client had been charged with espionage, conducting propaganda, collaborating with foreign governments and collecting information "with malicious intent." The State Department, Rezaian's employers at The Washington Post and fellow journalists reacted with outrage. Their anger is justified, but the decision should surprise no one: There is a long history of rogue regimes seizing hostages against the backdrop of diplomacy to extract concessions, humiliate the United States or signal unease. The scale of Iran's current hostage-taking -- not only Rezaian but also Iranian-Americans Saeed Abedini and Amir Hekmati -- may pale in comparison with Iranian behavior of decades past. But the use of hostages to extract concessions or dampen the enthusiasm surrounding reconciliation is part of a consistent pattern. Consider the original Iran hostage seizure: On November 4, 1979, radical students seized the American Embassy in Tehran, ultimately holding 52 diplomats hostage for 444 days. Often forgotten was what sparked that episode, which occurred more than nine months after Ayatollah Ruhollah Khomeini declared the Islamic revolution victorious. The problem was a rush to reconcile: At a November 1, 1979, Algiers reception, Zbigniew Brzezinski, President Jimmy Carter's national security adviser, met Iranian Prime Minister Mehdi Bazargan. According to Brzezinski's own memoir, he told Bazargan that the United States was open to any relationship the Islamic republic wanted. Photos of their handshake graced newspapers around the world. Iranian hardliners, meanwhile, were apoplectic that Barzagan was "betraying" Iran's revolutionary principles, and seized the embassy to block any rapprochement. Khomeini endorsed their action. "Our young people must foil these plots," he reportedly said. The hostages became pawns in an escalating series of demands. Brzezinski's dream of reconciliation became a nightmare. Iran released the embassy hostages as Ronald Reagan took his oath of office, ending its first but not last hostage-taking episode. Iranian proxies seized a number of Americans in Lebanon. Reagan blessed a plan to trade arms for hostages. Putting aside the illegalities of diverting weaponry to the Nicaraguan Contras, the genesis of the scheme was not only a desire for diplomacy but also, much as with Obama's outreach today, to solidify the moderate camp within the Iranian political spectrum. Initially, the scheme worked, but no sooner had American officials delivered the last load of military equipment and the last hostages set free, then kidnappers seized three more Americans. Hostage-taking had simply become another way to collect concessions. Of course, Iran is not alone in such games. Whenever the United States tries to use diplomacy to bring rogue regimes in from the cold, it faces hostage crises. Take North Korea: Obama campaigned as the anti-Bush on the world stage. "The notion that somehow not talking to countries is punishment to them ... is ridiculous," Obama, then a senator, declared in July 2007. Obama hadn't even marked two months in office when North Korea detained two journalists working for Al Gore's Current TV. A kangaroo court sentenced Laura Ling and Euna Lee to 12 years in prison. It was traditional hostage diplomacy. Former President Bill Clinton traveled to Pyongyang to appeal for their release. North Korean leader Kim Jong Il used the episode to solidify the position of his third son and designated successor, Kim Jong Un. North Korea's police force put out word that "General Kim Jong Un's artifice let former U.S. President Clinton cross the Pacific to apologize to the Great Leader. It was all made possible thanks to General Kim Jong Un's extraordinary prophecy and outstanding tactics." North Korea's deputy foreign minister confided that the groundwork for the episode had been planned long in advance. Ling and Lee were neither the first nor the last Americans that North Korea seized during the Obama era. After North Korea torpedoed a South Korean ship, killing 46, Obama sought North Korea's censure in the U.N. Security Council. Pyongyang responded by threatening Aijalon Mahli Gomes, an American imprisoned earlier that year for illegally entering North Korea. On cue, former President Jimmy Carter arrived to mediate for Gomes' release, called for new talks and, by omission, derailed efforts to hold North Korea accountable for its killing of nearly four dozen South Korean sailors. The pattern would repeat in 2012 when North Korea seized Kenneth Bae, an American whom Kim Jong Un sought to leverage into concessions. The following year, North Korea arrested an 85-year-old Korean War veteran touring the hermit kingdom and, the next year, took two other tourists hostage. Each arrest resulted in a high-level visit, an apology to North Korea that bolstered the dear leader's claims of strength and renewed engagement. Saddam Hussein likewise worked from the same playbook. In March 1995, Iraqi security forces seized two American defense contractors who strayed into Iraq from Kuwait. Sentenced to eight years, they served 114 days before Rep. Bill Richardson, D-New Mexico, a close Clinton ally (and future Cabinet-level U.N. ambassador) flew to Baghdad to retrieve them. The American media lauded Richardson, but his trip was not without cost: Saddam used it to depict Iraq as strong and America as weak. "President Saddam Hussein ... accepts the pleas by Bill Clinton, the Congress and American people," the Iraqi News Agency reported. And so did the Taliban. Fifteen years before Obama traded alleged American deserter Bowe Bergdahl for five high-value Taliban and alleged al Qaeda operatives imprisoned at Guantanamo Bay, the Taliban arrested two Americans female missionaries. Their detention -- and threatened death sentence -- came against the backdrop of Clinton-era attempts to negotiate with and perhaps even normalize relations with the Taliban; the Taliban, too, knew how holding Americans captive could even the playing field or even represent leverage for new concessions. So what does Iran's hostage brinkmanship portend? Diplomats drink their own Kool-Aid, and convince themselves that their engagement can bring rogues in from the cold. Ego, ambition and arrogance convince presidents that the failure of past diplomacy rests with their predecessors rather than adversaries. Hostages such as Rezaian are canaries in the coal mine, however. Their captivity -- not suave officials and their smooth promises -- show both the true character of the regime and its disregard for the norms of diplomacy.
A U.S. drone strike accidentally killed hostages Warren Weinstein and Giovanni Lo Porto .
Michael Rubin: Hostages such as journalist Jason Rezaian are canaries in the coal mine .
(CNN) ביום חמישי, הנשיא ברק אובמה חשף כי תקיפת מזל"ט של ארה"ב הרגה את וורן ויינשטיין וג'ובאני לו פורטו, שני עובדי סיוע שהוחזקו כבני ערובה בגבול אפגניסטן-פקיסטן. אל-קאעידה ביקשה להחליף את השניים עבור אסירים המוחזקים על ידי ארצות הברית ולהפסיק את התקפות המל"טים. אבל לא רק קבוצות טרור מנסות לקצור פרס מלקיחת בני ערובה - קח את המקרה של ג'ייסון רזיאן, ראש לשכת הוושינגטון פוסט בטהרן. ב-20 באפריל, יומיים בלבד לפני שהדיפלומטים חידשו את השיחות בווינה, אוסטריה, כדי להגיע להסכמה סופית על תוכנית הגרעין של איראן, הודיע ​​פרקליטו האיראני של רזאיאן כי מרשו הואשם בריגול, ניהול תעמולה, שיתוף פעולה עם ממשלות זרות ואיסוף מידע". עם כוונת זדון". מחלקת המדינה, מעסיקיו של רזיאן ב"וושינגטון פוסט" ועיתונאים אחרים הגיבו בזעם. הכעס שלהם מוצדק, אבל ההחלטה לא צריכה להפתיע אף אחד: יש היסטוריה ארוכה של משטרים נוכלים שתופסים בני ערובה על רקע הדיפלומטיה כדי לחלץ ויתורים, להשפיל את ארצות הברית או לאותת אי נחת. היקף לקיחת בני הערובה הנוכחית של איראן - לא רק רזיאן אלא גם האיראנים-אמריקאים סעיד עבדיני ואמיר הקמטי - עשוי להחוויר בהשוואה להתנהגות האיראנית של עשרות שנים עברו. אבל השימוש בבני ערובה כדי לחלץ ויתורים או לדכא את ההתלהבות סביב הפיוס הוא חלק מדפוס עקבי. קחו בחשבון את תפיסת בני הערובה המקורית של איראן: ב-4 בנובמבר 1979 תפסו סטודנטים רדיקליים את השגרירות האמריקאית בטהרן, ובסופו של דבר החזיקו 52 דיפלומטים כבני ערובה למשך 444 ימים. לעתים קרובות נשכח מה שעורר את האפיזודה ההיא, שהתרחשה יותר מתשעה חודשים לאחר שהאייתוללה רוחאללה חומייני הכריז על המהפכה האסלאמית כמנצחת. הבעיה הייתה ממהר לפיוס: בקבלת פנים של אלג'יר ב-1 בנובמבר 1979, זביגנייב בז'ז'ינסקי, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ג'ימי קרטר, נפגש עם ראש ממשלת איראן מהדי בזרגאן. לפי ספר זיכרונותיו של בז'ז'ינסקי עצמו, הוא אמר לבאזרגאן שארצות הברית פתוחה לכל מערכת יחסים שהרפובליקה האסלאמית רוצה. תמונות של לחיצת היד שלהם עיטרו עיתונים ברחבי העולם. קשוחים איראנים, בינתיים, היו אפופלקטיים על כך שברזגן "בוגד" בעקרונות המהפכניים של איראן, ותפסו את השגרירות כדי לחסום כל התקרבות. חומייני אישר את פעולתם. "הצעירים שלנו חייבים לסכל את המזימות האלה", הוא אמר. בני הערובה הפכו למשכונים בסדרה הולכת וגוברת של דרישות. חלום הפיוס של בז'ז'ינסקי הפך לסיוט. איראן שחררה את בני הערובה בשגרירות בזמן שרונלד רייגן נשבע את התפקיד, וסיים את פרק לקיחת בני הערובה הראשון אך לא האחרון שלה. שלוחים איראנים תפסו מספר אמריקאים בלבנון. רייגן בירך על תוכנית לסחר בנשק עבור בני ערובה. אם שמים בצד את אי-החוקיות של הפניית נשק לקונטרס של ניקרגואה, תחילתה של התוכנית הייתה לא רק רצון לדיפלומטיה אלא גם, בדומה להסברה של אובמה כיום, לגבש את המחנה המתון בתוך הקשת הפוליטית האירנית. בתחילה, התוכנית עבדה, אבל ברגע זה פקידים אמריקאים סיפקו את המטען האחרון של ציוד צבאי והחטופים האחרונים שוחררו, ואז חוטפים תפסו שלושה אמריקאים נוספים. לקיחת בני ערובה פשוט הפכה לדרך נוספת לאסוף ויתורים. כמובן שאיראן לא לבד במשחקים כאלה. בכל פעם שארצות הברית מנסה להשתמש בדיפלומטיה כדי להביא משטרים נוכלים מהקור, היא מתמודדת עם משברי בני ערובה. קח את צפון קוריאה: אובמה פעל כאנטי בוש על הבמה העולמית. "התפיסה שאיכשהו לא לדבר עם מדינות היא עונש עבורן... היא מגוחכת", הצהיר אובמה, אז סנטור, ביולי 2007. אובמה אפילו לא ציין חודשיים בתפקיד כאשר צפון קוריאה עיכבה שני עיתונאים שעבדו עבור אל הטלוויזיה הנוכחית של גור. בית משפט לקנגורו גזר על לורה לינג ויונה לי 12 שנות מאסר. זו הייתה דיפלומטיית בני ערובה מסורתית. הנשיא לשעבר ביל קלינטון נסע לפיונגיאנג כדי לערער על שחרורם. מנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג איל השתמש בפרק כדי לבסס את עמדת בנו השלישי ויורשו המיועד, קים ג'ונג און. כוח המשטרה של קוריאה הצפונית הוציא הודעה כי "התחבולות של הגנרל קים ג'ונג און אפשרה לנשיא ארה"ב לשעבר קלינטון לחצות את האוקיינוס ​​השקט כדי להתנצל בפני המנהיג הגדול. הכל התאפשר הודות לנבואה יוצאת הדופן של הגנרל קים ג'ונג און ולטקטיקות יוצאות דופן". סגן שר החוץ של צפון קוריאה הודה כי הבסיס לפרק תוכנן זמן רב מראש. לינג ולי לא היו האמריקאים הראשונים או האחרונים שצפון קוריאה כבשה בתקופת אובמה. לאחר שצפון קוריאה טרפדה ספינה דרום קוריאנית, והרגה 46, אובמה ביקש את הביקורת של צפון קוריאה במועצת הביטחון של האו"ם. פיונגיאנג הגיבה באיומים על איילון מהלי גומס, אמריקאי שנכלא מוקדם יותר באותה שנה בגין כניסה לא חוקית לצפון קוריאה. בסימן, הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר הגיע כדי לתווך לשחרורו של גומס, קרא לשיחות חדשות ובמחדל, ירד מהפסים למאמצים לחייב את צפון קוריאה באחריות להרג שלה של כמעט ארבעה תריסר מלחים דרום קוריאנים. הדפוס יחזור על עצמו ב-2012 כאשר צפון קוריאה תפסה את קנת ביי, אמריקאי שקים ג'ונג און ביקש למנף אותו לוויתורים. בשנה שלאחר מכן, צפון קוריאה עצרה ותיק בן 85 במלחמת קוריאה שסייר בממלכת הנזירים, ובשנה שלאחר מכן לקחה שני תיירים נוספים כבני ערובה. כל מעצר הביא לביקור ברמה גבוהה, התנצלות בפני צפון קוריאה שחיזקה את טענותיו של המנהיג היקר על כוח ומעורבות מחודשת. סדאם חוסיין עבד גם הוא מאותו ספר משחק. במרץ 1995, כוחות הביטחון העיראקים תפסו שני קבלני הגנה אמריקאים שסטו לעיראק מכווית. נידונו לשמונה שנים, הם שירתו 114 ימים לפני שהנציג ביל ריצ'רדסון, די-ניו מקסיקו, בעל ברית קרוב של קלינטון (ושגריר האו"ם העתידי ברמת הקבינט) טס לבגדד כדי להחזיר אותם. התקשורת האמריקאית שיבחה את ריצ'רדסון, אבל נסיעתו לא הייתה ללא עלות: סדאם השתמש בה כדי לתאר את עיראק כחזקה ואת אמריקה כחלשה. "הנשיא סדאם חוסיין... מקבל את הפצרות של ביל קלינטון, הקונגרס והעם האמריקני", דיווחה סוכנות הידיעות העיראקית. וכך גם הטליבאן. 15 שנים לפני שאובמה החליף את העריק האמריקני לכאורה בוו ברגדהל תמורת חמישה פעילי טליבאן בעלי ערך גבוה ופעילי אל-קאעידה לכאורה שנכלאו במפרץ גואנטנמו, הטליבאן עצר שתי מסיונריות אמריקאיות. מעצרם - והאיומים בגזר דין מוות - בא על רקע הניסיונות של תקופת קלינטון לנהל משא ומתן עם הטליבאן ואולי אף לנרמל אותם; גם הטליבאן ידע כיצד החזקת אמריקאים בשבי יכולה אפילו את שדה המשחק או אפילו לייצג מנוף לוויתורים חדשים. אז מה מעידה על בני הערובה של איראן? דיפלומטים שותים קול-אייד משלהם ומשכנעים את עצמם שהאירוסין שלהם יכול להביא נוכלים מהקור. אגו, שאפתנות ויהירות משכנעים את הנשיאים שהכישלון של הדיפלומטיה בעבר מוטל על קודמיהם ולא על היריבים. עם זאת, בני ערובה כמו רזיאן הם כנריות במכרה הפחם. השבי שלהם - לא פקידים מושבעים והבטחות חלקות שלהם - מראים גם על אופיו האמיתי של המשטר וגם על התעלמותו מנורמות הדיפלומטיה.
תקיפה של מל"ט אמריקאי הרגה בטעות את בני הערובה וורן ויינשטיין וג'ובאני לו פורטו.
מייקל רובין: בני ערובה כמו העיתונאי ג'ייסון רזיאן הם כנריות במכרה הפחם.