Ed Miliband has been getting a lot of praise for admitting that he ‘blubbed’ while watching Pride, a British film released last year. It’s a rose-tinted, nostalgic look back at a critical moment in 20th-century British history. Every drop of sentiment is wrung out of the story, with brave young men and women risking their lives to take on an evil dictator. So what is it about, this heartwarming tale of British derring-do? The Battle of Britain? The Falklands crisis? The Iraq War? Scroll down for video . Labour leader Ed Miliband confessed that he 'blubbed' during the British film Pride that centres on the 1984 miners' strike . No. It centres on the 1984 miners’ strike and the plucky underdogs are a London-based group of gays and lesbians who travel to South Wales to express their solidarity with the local branch of the National Union of Mineworkers. Needless to say, the evil dictator who they’re fighting is Margaret Thatcher. Miliband received a lot of praise for admitting that he had a weep . What a surprise that such a storyline led the Labour leader to exclaim: ‘Justine [his wife] and I watched it recently and blubbed.’ I’m sure Pride isn’t the only British film that the right-on Milibands will have cried their way through. For there have been so many over recent years that mythologised the ‘brave and downtrodden’ workers whose lives are made miserable by the Tories. In truth, these movies — Pride, Billy Elliot (also a piece of miners’ strike propaganda that depicted Thatcher as the Devil incarnate), Made In Dagenham (about a car factory strike) and The Full Monty (about a group of redundant Sheffield steelworkers forced to strip naked to make money) —might as well have been party political broadcasts for Labour. For the keystone of these Left-wing propaganda films is a pernicious rewriting of history, portraying Britain’s recent past as a battle between heroic trade unionists, fighting to defend the poor and the vulnerable, and unfeeling bosses, bulldozing everything in their path in the ruthless pursuit of making money for their capitalist overlords. There is no acknowledgment by the film-makers that the unions’ greed and bully-boy tactics all but destroyed the British economy, or that their beloved welfare state (which has actually created a terrible dependency culture in many parts of the country) relies on a strong, unsabotaged economy to keep it afloat. The film Pride achieves a double whammy by venerating not one but two sacred cows of the Left: bolshie unions and minorities (in this case, homosexuals). Naturally, it doesn’t take long for the union bosses to recognise that the life-and-death struggle faced by gays and lesbians is very similar to that of their Welsh colliery members. Scroll down for video . Wringing every drop of emotion from Left-wing audiences, the director ends the film with a scene showing bus-loads of miners turning up to support a gay pride march in London’s Hyde Park, as singer Billy Bragg’s There Is Power In A Union comes blasting over the soundtrack. Strangely absent from the story, of course, is any reference to the role the NUM played in bringing down successive British governments — both Conservative and Labour alike — and its contribution to the terrible industrial unrest that gripped Britain in the Seventies and culminated in the Winter of Discontent. Nor is there any mention of the attempt by Arthur Scargill, the loony-Left leader of the NUM, to persuade communist Russia — not to mention Colonel Gaddafi — to bankroll the strike, which his members hadn’t even had the right to vote for in a fair ballot. Billy Elliott is another film about ‘brave and downtrodden’ workers whose lives are made miserable by the Tories . The same historical revisionism is exhibited in Made In Dagenham, about women workers walking out on strike at the Ford car factory in East London in 1968, demanding equal pay with male employees. As with Pride, the dramatic heart of the story is a conflict between two groups of Left-wing activists who gradually learn to make common cause — in this case, male and female shop-floor workers. At no point in the film is any sympathy shown towards the employers struggling to keep the firm competitive. The viewer is expected to assume that the demands of the strikers are completely justified. Made In Dagenham’s political message couldn’t be clearer, and it ends on a triumphant note with the passing of the Equal Pay Act by a Labour government in 1970. A more honest assessment of the British car industry would have featured the way union firebrands such as Derek Robinson — ‘Red Robbo’ — at British Leyland helped to destroy it and did so much damage to the economy at large. Indeed, a more realistic ending to Made In Dagenham would have pointed out that the Ford factory which once employed 40,000 people now has fewer than 4,000, thanks, in part, to rising labour costs — pushed up by militant unions. Brassed off starring Pete Postlethwaite and Ewan McGregor portrayed Margaret Thatcher as an orge . Then again, that would have meant acknowledging the inconvenient truth that the trade unions played a big role in the postwar decline of Britain’s industrial base. Perhaps the most glaring omission from such Left-wing propaganda movies is any concession that the policies of Margaret Thatcher were a necessary corrective to the chaos and pessimism of the Seventies. The fact is that her government inherited a country on the brink of political and economic collapse and restored it to rude good health, able to hold its head up high again in the world. But in so many Left-inspired British films of the past 25 years, whether Brassed Off (about a colliery band facing the closure of their coalmine by a Tory government), The Full Monty or Billy Elliot, Thatcher is portrayed as a wrecking ball determined to destroy traditional working-class communities and replace nice Left-wing values with nasty Right-wing ones. Inevitably, the period before Thatcher is depicted as a golden age, a pastoral idyll straight out of a Hovis commercial, while the Britain she left behind is portrayed as a money-grubbing spiritual wasteland. Is it any wonder that such films make Ed Miliband, brought up by a Marxist academic father, ‘blub’? The only exception to this disgraceful series of truth-twisting films was The Iron Lady, in which Britain’s first female Prime Minister was shown in a more nuanced light, almost in spite of its makers’ Left-wing instincts. Made In Dagenham is about women workers walking out on strike at the Ford car factory in East London in 1968, demanding equal pay with male employees. It is broadly unsympathetic — there are plenty of scenes in which she is seen to be suffering from dementia, which suggests an element of hostility — but actress Meryl Streep brings such depth and humanity to the lead role that Baroness Thatcher emerges as a more complex figure than the bogeyman of Left-wing mythology. Not surprisingly, The Iron Lady was condemned by many in the British film establishment for being ‘shallow’ and ‘superficial’, an example of ‘self-important’ film-making. No doubt if it had depicted Thatcher as a cruel monster, the same critics would have acclaimed it an out-and-out masterpiece. But not to worry. This mistake was corrected the following year by Labour-supporting Danny Boyle. In his lavish £27 million opening ceremony for the London 2012 Olympics he made no direct reference to Britain’s greatest postwar Prime Minister — which was odd in itself — but left viewers in no doubt about his view of Thatcherism. Once again we were treated to the familiar Left-wing version of Britain’s history, in which top-hatted Tory industrialists, determined to despoil the country with dark satanic mills, are stopped in their tracks by an alliance of suffragettes, trade unionists and lesbian, gay, bisexual and transgender activists. Boyle’s collaborator, Frank Cottrell Boyce, condemned Thatcher for being ‘insufficiently British’ and said ‘although she draped herself in the Union Flag, she never seemed to understand this country’. The Iron Lady was condemned by many in the British film establishment for being ‘shallow’ and ‘superficial’, an example of ‘self-important’ film-making . The truth is, it’s the Left that doesn’t understand contemporary Britain. We are not a drab, depressed country, riven with class divisions and grotesque inequality, as you would think from watching films such as Pride and Billy Elliot. On the contrary, crime is lower, life expectancy higher and the standard of living better than at any time in our past. The rights of women, gays and ethnic minorities are all robustly defended by politicians of both Left and Right, and our schools and hospitals have never been better (or more lavishly funded). Britain now has the fastest-growing economy in the Western world, with more jobs being created last year in Yorkshire — ironically, the county where so many of these Left-wing propaganda films have been set — than in the whole of France. Couldn’t we have just one home-grown film that celebrates the miracle that is modern Britain and brings a tear of pride to us all, rather than Left-wing drivel that triggers ‘blubbing’ from Ed Miliband?
Ed Miliband has admitted that he cried watching the British film Pride .
Movie centres on the 1984 miners' strike and a group of gays and lesbians .
Billy Elliott and Brassed Off could also get the Labour leader blubbing .
אד מיליבנד זכה לשבחים רבים על שהודה ש"התבלבל" בזמן שצפה בגאווה, סרט בריטי שיצא בשנה שעברה. זהו מבט נוסטלגי בגוון ורדרד ברגע קריטי בהיסטוריה הבריטית של המאה ה-20. כל טיפת סנטימנט נמחקת מהסיפור, כשצעירים וצעירות אמיצים מסכנים את חייהם כדי להתמודד עם דיקטטור מרושע. אז על מה מדובר בסיפור מחמם הלב הזה של דרינג-דו בריטי? הקרב על בריטניה? משבר פוקלנד? מלחמת עיראק? גלול למטה לסרטון. מנהיג הלייבור אד מיליבנד התוודה כי הוא "הבלבל" במהלך הסרט הבריטי "גאווה", שבמרכזו שביתת הכורים ב-1984. לא. הוא מתרכז בשביתת הכורים ב-1984, והאנדרדוגים העזים הם קבוצה מלונדון של הומואים ולסביות שנוסעות לדרום ויילס כדי להביע את הזדהותם עם הסניף המקומי של האיגוד הלאומי של עובדי המכרות. מיותר לציין שהדיקטטורה המרושעת בה הם נלחמים היא מרגרט תאצ'ר. מיליבנד זכה לשבחים רבים על שהודה שיש לו בכי. איזו הפתעה שקו עלילה שכזה הוביל את מנהיג הלייבור לקרוא: 'ג'סטין [אשתו] ואני צפינו בו לאחרונה וצפצפנו.' אני בטוח שגאווה הוא לא הסרט הבריטי היחיד שהמיליבנדים הימניים בכו. את דרכם. כי היו כל כך הרבה בשנים האחרונות שעשו מיתולוגיות של הפועלים ה'אמיצים והמדוכאים' שחייהם מאמללים על ידי הטוריים. למען האמת, הסרטים האלה - גאווה, בילי אליוט (גם קטע מתעמולת שביתת כורים שהציגה את תאצ'ר כשטן בהתגלמותו), Made In Dagenham (על שביתת מפעל מכוניות) ו-The Full Monty (על קבוצה של עובדי פלדה מיותרים של שפילד נאלץ להתפשט כדי להרוויח כסף) - אולי היו גם שידורים פוליטיים מפלגתיים עבור הלייבור. שכן אבן היסוד של סרטי התעמולה השמאלניים הללו היא שכתוב מזיק של ההיסטוריה, המתאר את עברה הקרוב של בריטניה כקרב בין אנשי איגודים מקצועיים גיבורים, נלחמים להגנת העניים והפגיעים, ובוסים חסרי רגשות, דוחפים כל מה שנקרה בדרכם בחסרי רחמים. המרדף להרוויח כסף עבור האדונים הקפיטליסטיים שלהם. אין שום הכרה מצד יוצרי הסרט בכך שטקטיקות החמדנות והבריון של האיגודים הרסנו כמעט את הכלכלה הבריטית, או שמדינת הרווחה האהובה שלהם (שלמעשה יצרה תרבות תלות איומה בחלקים רבים של המדינה) מסתמכת על כלכלה חזקה ולא מבולבלת כדי לשמור עליה. הסרט "גאווה" משיג גיחה כפולה על ידי הערצה לא אחת אלא שתי פרות קדושות של השמאל: איגודים בולשיים ומיעוטים (במקרה זה, הומוסקסואלים). מטבע הדברים, לא עובר זמן רב עד שהבוסים של האיגוד יכירו בכך שהמאבק לחיים ולמוות שעימו מתמודדים הומואים ולסביות דומה מאוד לזה של חברי הקולריה הוולשית שלהם. גלול למטה לסרטון. סוחט כל טיפת רגש מהקהל השמאלני, הבמאי מסיים את הסרט בסצנה שבה נראים המון אוטובוס של כורים שמגיעים לתמוך בצעדת גאווה בהייד פארק בלונדון, בזמן שסרטו של הזמר בילי בראג, There Is Power In A Union, מתפוצץ. מעל הפסקול. נעדרת מהסיפור באופן מוזר, כמובן, כל התייחסות לתפקיד שמילאה ה-NUM בהפלת ממשלות בריטיות עוקבות - הן שמרניות והן הלייבור כאחד - ותרומתה לתסיסה התעשייתית הנוראה שאחזה בבריטניה בשנות השבעים והגיעה לשיאה בחורף. של חוסר שביעות רצון. אין שום אזכור לניסיון של ארתור סקרגיל, מנהיג השמאל המרושע של ה-NUM, לשכנע את רוסיה הקומוניסטית - שלא לדבר על קולונל קדאפי - לממן את השביתה, שלחבריו אפילו לא הייתה זכות הצבעה עבורה. בהצבעה הוגנת. בילי אליוט הוא עוד סרט על עובדים 'אמיצים ומדוכאים' שחייהם מאמללים על ידי הטוריים. אותו רוויזיוניזם היסטורי מוצג ב-Made In Dagenham, על עובדות שיצאו בשביתה במפעל המכוניות פורד במזרח לונדון ב-1968, ודרשו שכר שווה לעובדים גברים. כמו בגאווה, הלב הדרמטי של הסיפור הוא קונפליקט בין שתי קבוצות של פעילי שמאל שלומדים בהדרגה לעשות מטרה משותפת - במקרה זה, עובדות ועובדות בחנות. בשום שלב בסרט לא ניכרת אהדה כלפי המעסיקים הנאבקים לשמור על המשרד תחרותי. הצופה צפוי להניח שדרישות השובתים מוצדקות לחלוטין. המסר הפוליטי של Made In Dagenham לא יכול להיות ברור יותר, והוא מסתיים בנימת ניצחון עם העברת חוק השכר השווה על ידי ממשלת הלייבור ב-1970. הערכה כנה יותר של תעשיית הרכב הבריטית הייתה מציגה את האופן שבו איגודי מותגי אש כאלה כמו שדרק רובינסון - 'Red Robbo' - ב-British Leyland עזר להרוס אותו וגרם כל כך הרבה נזק לכלכלה בכללותה. ואכן, סיום ריאלי יותר ל-Made In Dagenham היה מצביע על כך שבמפעל פורד שהעסיק בעבר 40,000 עובדים יש כעת פחות מ-4,000, בין השאר הודות לעלייה בעלויות העבודה - שנדחפו על ידי איגודים מיליטנטיים. מבולבל בכיכובם של פיט פוסטלת'ווייט ויואן מקגרגור תיאר את מרגרט תאצ'ר כאורג'. אז שוב, משמעות הדבר הייתה הכרה באמת הלא נוחה שלאיגודי העובדים היה תפקיד גדול בדעיכת הבסיס התעשייתי של בריטניה לאחר המלחמה. אולי ההשמטה הבולטת ביותר מסרטי תעמולה שמאלנים כאלה היא כל ויתור על כך שמדיניותה של מרגרט תאצ'ר הייתה תיקון הכרחי לכאוס ולפסימיות של שנות השבעים. העובדה היא שממשלתה ירשה מדינה על סף קריסה פוליטית וכלכלית והחזירה לה את הבריאות הגסה, מסוגלת להרים את הראש שוב למעלה בעולם. אבל בכל כך הרבה סרטים בריטיים בהשראת השמאל ב-25 השנים האחרונות, בין אם "ברסס אוף" (על להקת קולי העומדת בפני סגירת מכרה הפחם שלה על ידי ממשלת טוריה), "המונטי המלא" או בילי אליוט, תאצ'ר מוצג ככדור הרס שנחוש בדעתו להרוס קהילות מסורתיות ממעמד הפועלים ולהחליף ערכי שמאל נחמדים בערכים ימניים מגעילים. באופן בלתי נמנע, התקופה שלפני תאצ'ר מתוארת כתור זהב, אידיליה פסטורלית היישר מתוך פרסומת של Hovis, בעוד בריטניה שהיא השאירה מאחור מצטיירת כשממה רוחנית גוזלת כסף. פלא שסרטים כאלה הופכים את אד מיליבנד, שהועלה על ידי אב אקדמאי מרקסיסטי, ל"בלוב"? היוצא מן הכלל היחיד לסדרה המחפירה הזו של סרטים מפתים אמת היה אשת הברזל, שבה הוצגה ראש ממשלת בריטניה הראשונה באור ניואנסי יותר, כמעט למרות האינסטינקטים השמאלניים של יוצריה. Made In Dagenham עוסק בעובדות שיצאו בשביתה במפעל המכוניות של פורד במזרח לונדון ב-1968, ודרשו שכר שווה לעובדים גברים. זה באופן כללי לא סימפטי - יש הרבה סצנות שבהן רואים שהיא סובלת מדמנציה, מה שמרמז על אלמנט של עוינות - אבל השחקנית מריל סטריפ מביאה עומק ואנושיות כל כך לתפקיד הראשי שהברונית תאצ'ר מתגלה כדמות מורכבת יותר. מאשר הבוגיסט של המיתולוגיה השמאלנית. באופן לא מפתיע, אשת הברזל גינתה על ידי רבים בממסד הקולנוע הבריטי על היותה 'רדודה' ו'שטחית', דוגמה ליצירת סרטים 'חשובים'. אין ספק שאם הוא היה מתאר את תאצ'ר כמפלצת אכזרית, אותם מבקרים היו משבחים אותו כיצירת מופת חד-משמעית. אבל לא לדאוג. טעות זו תוקנה בשנה שלאחר מכן על ידי דני בויל תומך הלייבור. בטקס הפתיחה המפואר שלו בסך 27 מיליון ליש"ט לאולימפיאדת לונדון 2012 הוא לא התייחס ישירות לראש ממשלת בריטניה הגדול ביותר לאחר המלחמה - וזה היה מוזר כשלעצמו - אבל לא הותיר את הצופים בספק לגבי השקפתו על התאצ'ריזם. שוב זכינו לגרסה השמאלנית המוכרת להיסטוריה של בריטניה, שבה תעשיינים טוריים בעלי כובע צמרת, הנחושים לבזות את המדינה בטחנות שטניות אפלות, נעצרים על עקבותיהם על ידי ברית של סופרג'טים, איגודים מקצועיים ולסביות, פעילים הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. שותפו של בויל, פרנק קוטרל בויס, גינה את תאצ'ר על היותה "לא מספיק בריטית" ואמר "למרות שהיא עטפה את עצמה בדגל האיחוד, נראה שהיא מעולם לא הבינה את המדינה הזו". אשת הברזל גינתה על ידי רבים בממסד הקולנוע הבריטי על היותה 'רדודה' ו'שטחית', דוגמה ליצירת סרטים 'חשובים'. האמת היא שהשמאל אינו מבין את בריטניה בת זמננו. אנחנו לא מדינה אפרורית ומדוכאת, השסועה בחלוקות מעמדיות ובאי שוויון גרוטסקי, כפי שהייתם חושבים מצפייה בסרטים כמו גאווה ובילי אליוט. להיפך, הפשיעה נמוכה יותר, תוחלת החיים גבוהה יותר ורמת החיים טובה יותר מאשר בכל עת בעברנו. זכויותיהם של נשים, הומואים ומיעוטים אתניים מוגנות כולם על ידי פוליטיקאים משמאל ומימין כאחד, ובתי הספר ובתי החולים שלנו מעולם לא היו טובים יותר (או ממומנים בשפע). לבריטניה יש כעת את הכלכלה הצומחת ביותר בעולם המערבי, כשבשנה שעברה נוצרו יותר מקומות עבודה ביורקשייר - למרבה האירוניה, המחוז שבו התרחשו כל כך הרבה מסרטי התעמולה השמאלניים האלה - מאשר בכל צרפת. האם לא יכולנו לקבל רק סרט ביתי אחד שחוגג את הנס שהיא בריטניה המודרנית ומביא דמעה של גאווה לכולנו, ולא דחף שמאלני שמעורר "בלבלינג" מאד מיליבנד?
אד מיליבנד הודה שהוא בכה בצפייה בסרט הבריטי "גאווה".
הסרט מתרכז בשביתת הכורים ב-1984 וקבוצת הומואים ולסביות.
בילי אליוט ובראסד אוף עלולים גם לגרום למנהיג הלייבור לבלבל.