(CNN)This weekend, millions of people are expected to tune in to watch two men beat each other up. Why is this? We'll explore, but first let's get something out of the way: The big fight between Manny Pacquiao and Floyd Mayweather won't "save" boxing, a sport that has fallen precipitously since its 20th century heyday. If anything, the so-called "Fight of the Century" just reinforces the sport's problems, as two aging heroes collide in what might be the last nationally relevant fight for a very long time. There's so much wrong with boxing's business model, but all you really need to understand is this: Most sports fans probably can't name a single active boxer after Mayweather and Pacquiao. Some might know that the long-reigning heavyweight champ is a towering Ukrainian with a boring jab-happy style, but most wouldn't come up with his name (Wladimir Klitschko). Boxing isn't fading away because we've finally awoken to its brutality but from a combination of catastrophic mismanagement and competition from Mixed Martial Arts -- a younger, more dynamic and better-managed competitor. The rocket rise of MMA's premier organization, the Ultimate Fighting Championship, has matched boxing's equally dramatic decline. In the course of just two decades, the UFC has grown from a freaky-violent carny sideshow into a mainstream sport. In fact, the fan base of the UFC now rivals that of the world's most popular fighting sport: ice hockey. Some aficionados spin elaborate defenses of the hundreds of fist fights that break out every year in NHL games, claiming they make the game safer by punishing dirty play.  But that's so weak. Everyone knows why the NHL hasn't cracked down on fighting hard enough to end it: fans love it way too much. As the hockey announcer Don Cherry once said, "When [legendary tough guy] Bob Probert was fighting, did you ever see anyone get out of their seat and go get coffee." But why do we like to watch fights in the first place? Over the past 20 years, I've watched boxing and MMA in a spirit of nervous fascination. Watching fighters kick, punch and strangle each other, I'd be thinking, I'm a civilized person. I appear not to be a sociopath. So why am I watching? What's wrong with me? And what's wrong with all of us? Who among us hasn't felt the giddy, guilty thrill of a fistfight breaking out -- whether in a schoolyard, a hockey rink or a prize ring? We all claim to hate violence, but I think we protest too much. Inside us all, there's a creature that adores it. How else are we to explain our yen for carnage in rough sports, films, gory video games and literature? So is that it? Are we drawn to a big fight like Mayweather-Pacquiao simply by bloodlust and barbarism? Actually, I think that's only part of the story, and not the biggest part. If we just wanted blood and pain, we wouldn't bother with the tame violence of pay-per-view fisticuffs. Instead, we'd fire up a web browser and watch ISIS snuff videos for free.  But many people who feel no temptation to watch Internet snuff feel sorely tempted to watch a big fight. What's going on? There's a great literature on boxing, with contributions from writers such as Ernest Hemingway, Norman Mailer and Joyce Carol Oates. For them, boxing isn't really a sport. You can't play boxing like you can play tennis. They compared boxing to a rite, or a religion, or above all to theater, complete with spotlit performers improvising on an elevated stage. A fight was drama sweated down to the bones -- a metaphor for the whole human condition, with everything noble and ugly on display. While it may seem like a stretch, I think we are drawn to prizefights less to revel in what's dark and nasty in human nature than to honor what's good and noble. Prizefights set up conditions of dramatic adversity that evoke what we admire most in human beings: extremes of courage, grace, fortitude and even heroism. So should we feel virtuous as we watch Mayweather and Pacquiao's epic brain damage contest? I wouldn't go that far. Perhaps such spectacles really should, as most of the world's medical societies insist, be abolished. Most of us feel ambivalent toward prizefighting because we should.  A fight puts the darkest stuff in human nature on display: the bared fangs, the blood, the frenetic drive to do harm. But all that dark stuff draws out the best stuff, and turns a great fight into a showcase for the indomitability of human will. When Mayweather and Pacquiao clash at center ring on Saturday night, the good angels of human nature will yearn to turn away -- and to lean in.
Jonathan Gottschall: Millions to tune in to see Mayweather-Pacquiao fight, but this doesn't show resurgence of declining sport of boxing .
So why will so many watch?He says a fight is metaphor for the whole human condition, with everything noble and ugly on display .
(CNN) בסוף השבוע הזה, מיליוני אנשים צפויים להתכוונן לראות שני גברים מכים זה את זה. למה זה? נחקור, אבל קודם בואו נוציא משהו מהדרך: הקרב הגדול בין מני פאקיאו לפלויד מייוות'ר לא "יציל" את האגרוף, ענף ספורט שנפל בצורה מטורפת מאז ימי הזוהר שלו במאה ה-20. אם כבר, מה שנקרא "קרב המאה" רק מחזק את בעיות הספורט, שכן שני גיבורים מזדקנים מתנגשים במה שעשוי להיות הקרב האחרון הרלוונטי לאומית מזה זמן רב. יש כל כך הרבה לא בסדר במודל העסקי של אגרוף, אבל כל מה שאתה באמת צריך להבין הוא זה: רוב חובבי הספורט כנראה לא יכולים לקרוא לאף מתאגרף פעיל על שם מייוות'ר ופאקיאו. חלק אולי יודעים שהאלוף המכהן במשקל כבד הוא אוקראיני מתנשא עם סגנון משעמם ומשעמם, אבל רובם לא יגלו את שמו (ולדימיר קליצ'קו). איגרוף לא הולך ונעלם כי סוף סוף התעוררנו לאכזריות שלו אלא משילוב של ניהול כושל קטסטרופלי ותחרות של אומנויות לחימה מעורבות - מתחרה צעיר יותר, דינמי יותר ומנוהל טוב יותר. עליית הרקטות של הארגון המוביל של MMA, אליפות הלחימה האולטימטיבית, תאמה את הירידה הדרמטית לא פחות של האגרוף. במהלך שני עשורים בלבד, ה-UFC גדל ממופע צדדי מטורף-אלים לספורט מיינסטרים. למעשה, בסיס המעריצים של ה-UFC מתחרה כעת בזה של ענף הלחימה הפופולרי ביותר בעולם: הוקי קרח. חלק מהאוהבים מסתובבים בהגנות משוכללות של מאות קרבות האגרוף שפורצים מדי שנה במשחקי NHL, בטענה שהם הופכים את המשחק לבטוח יותר על ידי הענשת משחק מלוכלך. אבל זה כל כך חלש. כולם יודעים מדוע ה-NHL לא פצחה בלחימה מספיק קשה כדי לסיים את זה: האוהדים אוהבים את זה יותר מדי. כפי שאמר פעם קריין ההוקי דון צ'רי, "כאשר [הבחור הקשוח האגדי] בוב פרוברט נלחם, האם אי פעם ראית מישהו קם מהמושב והולך לשתות קפה." אבל למה אנחנו אוהבים לראות קרבות מלכתחילה? במהלך 20 השנים האחרונות, צפיתי באגרוף וב-MMA ברוח של קסם עצבני. כשאני רואה לוחמים בועטים, חובטים וחונקים זה את זה, הייתי חושב, אני אדם מתורבת. נראה שאני לא סוציופת. אז למה אני צופה? מה לא בסדר איתי? ומה רע בכולנו? מי מאיתנו לא הרגיש את הריגוש המסוחרר והאשמה של קרב אגרוף שפרץ - בין אם בחצר בית ספר, במשטח הוקי או בטבעת פרס? כולנו טוענים שאנחנו שונאים אלימות, אבל אני חושב שאנחנו מוחים יותר מדי. בתוך כולנו, יש יצור שמעריץ את זה. אחרת איך נסביר את הין שלנו על הקטל בספורט גס, סרטים, משחקי וידאו מדכאים וספרות? אז זהו? האם אנחנו נמשכים לקרב גדול כמו מייוות'ר-פאקיאו פשוט על ידי תאוות דם וברבריות? למעשה, אני חושב שזה רק חלק מהסיפור, ולא החלק הגדול ביותר. אם רק היינו רוצים דם וכאב, לא היינו מתעסקים באלימות המאולפת של אגרופים בתשלום לפי צפייה. במקום זאת, היינו מפעילים דפדפן אינטרנט וצופים בסרטוני הרחה של דאעש בחינם. אבל אנשים רבים שאינם חשים פיתוי לצפות בסנפה באינטרנט, מתפתים מאוד לצפות בקרב גדול. מה קורה? יש ספרות מצוינת על אגרוף, עם תרומות של סופרים כמו ארנסט המינגווי, נורמן מיילר וג'ויס קרול אוטס. עבורם, אגרוף הוא לא ממש ספורט. אתה לא יכול לשחק איגרוף כמו שאתה יכול לשחק טניס. הם השוו אגרוף לטקס, או דת, או מעל הכל לתיאטרון, עם אמנים מוארים שמאלתרים על במה מוגבהת. קרב היה דרמה מיוזעת עד העצמות - מטאפורה לכל המצב האנושי, עם כל דבר אצילי ומכוער מוצג. למרות שזה אולי נראה כמו מתיחה, אני חושב שאנחנו נמשכים לקרבות פרסים פחות כדי להתענג על מה שאפל ומגעיל בטבע האנושי מאשר לכבד את מה שטוב ואצילי. קרבות פרסים מקימים תנאים של מצוקה דרמטית המעוררים את מה שאנו מעריצים ביותר בבני אדם: קיצוניות של אומץ, חן, חוזק ואפילו גבורה. אז האם אנחנו צריכים להרגיש סגולות כשאנחנו צופים בתחרות הנזק המוחי האפי של מייוות'ר ופאקיאו? לא הייתי הולך כל כך רחוק. אולי באמת צריך לבטל משקפיים כאלה, כפי שמתעקשים רוב האגודות הרפואיות בעולם. רובנו מרגישים אמביוולנטיים כלפי מאבק בפרסים כי אנחנו צריכים. קרב מציג את הדברים האפלים ביותר בטבע האנושי: הניבים החשופים, הדם, הדחף התזזיתי לעשות נזק. אבל כל הדברים האפלים האלה שואבים את הדברים הטובים ביותר, והופך מאבק גדול לחלון ראווה של הרצון האנושי. כשמייוות'ר ופאקיאו מתנגשים בצלצול המרכזי במוצאי שבת, המלאכים הטובים של הטבע האנושי ישתוקקו להסתובב - ולהישען פנימה.
ג'ונתן גוטשל: מיליונים צריכים להתכוונן כדי לראות את מייוות'ר-פאקיאו נלחם, אבל זה לא מראה על התעוררות מחודשת של ספורט האגרוף שהולך ופוחת.
אז למה כל כך הרבה יצפו? הוא אומר שקרב הוא מטפורה לכל המצב האנושי, עם כל דבר אצילי ומכוער בתצוגה.