(CNN)Geography is, in part, destiny for Italy: The country will always be a bridge between Africa and Europe, as the ongoing humanitarian crisis in the Mediterranean so starkly shows. A surge of refugees this year, usually transported by smugglers on overcrowded vessels, has sought to reach Europe via the Libyan coast.  A boatload of 900 migrants who embarked from Libya are now feared dead in the latest sinking. Over 10,000 were rescued off the coast of Italy in the last week alone. European leaders are scrambling to deal with this emergency. There is a backstory here worthy of our attention, and it has to do with Italy's colonial past. Many of the refugees involved in recent disasters come from some of Italy's former colonies in North and East Africa, namely Eritrea (occupied from 1890-1941) and Somalia (1908-1941). As migrants, Libyans are fewer in number, but Libya (1912-1941) plays a central role in the current crisis as the main departure point for Italy. Italy's empire never rivaled that of the British and the French in scope and longevity, but those who lived in its possessions were no less affected. Indeed, the migrants traversing the Mediterranean today form part of a century-long chain of migrations, expulsions, and exiles sparked by Italy's imperial ambition and commercial interests, the post-colonial anger of African leaders, and now mass economic desperation and political strife. Long after the formal end of Italian colonialism, these Eritreans, Somalis, and Libyans have inherited the histories of influence and exploitation that shaped their home countries. It also affects the treatment of Africans who settle in Italy. Libya is an example of the long reach of Italian imperialism. Libya was for a brief period an incorporated province of Italy, on the model of French Algeria, and Libyan families still feel the devastating effects of the fascist dictatorship's persecution of those who resisted Italian occupation. Over 100,000 Libyan men, women, and children were deported to concentration camps deep in the desert in the late 1920s and early 1930s, and much of the ruling class was exiled or executed. Col. Moammar Gadhafi, who ruled from 1969 to 2011, was born during the Italian occupation of his country, and his identity as a revolutionary was shaped by the example of resistance leaders such as Omar al-Mukhtar, who was hanged by the fascists in front of 20,000 of his people in 1931. In 1970, soon after he took power, Gadhafi struck back, expelling the remaining Italian community in Libya. Some of those people had grown up entirely in Libya. They arrived in Italy for the first time, at some of the same ports receiving migrants today. This political intervention did not spell the end of Italian-Libyan commercial dealings, which grew out of colonial-era relations that had made Libya Italy's biggest oil supplier. Since 2004, Italy and Libya have been directly connected by the Greenstream natural gas pipeline, which runs below the Mediterranean, on the same axis as many migrant boats. Commercial concerns, and the cozy relationship of then-Prime Minister Silvio Berlusconi and Gadhafi, also lay behind a historic 2008 Friendship Treaty between Italy and Libya, which promised infrastructure and other aid to Libya worth the equivalent of $5 billion as compensation for the damages inflicted by Italy during the decades of colonial rule. Until his death in 2011, despite deals with Italy and the European Union to control departures from his borders, Gadhafi intermittently used European fears of mass arrivals of migrants from Libya as a political weapon. Given Europe's geography, this weapon was pointed particularly at Italy, Libya's former master, and the principal target of Gadhafi's post-colonial revenge politics. Few Italians learn about this colonial history and its legacies, even though episodes of racist violence against immigrants from former Italian colonies and elsewhere are on the rise. Upon her appointment in 2013 as minister of integration, Cécile Kyenge, an Italian of Congolese origin, faced ugly racist attacks from fellow Italian politicians, including a comment that she looked like an orangutan. This climate has encouraged those who wish to rehabilitate the "heroes" of fascist imperialism. In 2012, the town of Affile built a publicly-funded memorial to General Rodolfo Graziani, known as "the butcher of Fezzan" for his brutal repression of Libyan resisters in the 1920s -- and for the massacre of Ethiopian civilians he ordered in response to a 1937 attempt on his life. This colonial history and its long-term consequences can help us understand Italians' ambivalent reactions to the emergency on their southernmost shores. Italian rescuers and activists work tirelessly and selflessly, and yet migrants who remain in Italy are often subject to racist attacks. It is ironic that the name chosen for the sea rescue operation organized by the Italian Navy in 2013 was the slogan of the fascist's dictatorship's bid to control the Mediterranean: Mare Nostrum. The program rescued more than 160,000 migrants in one year before it was discontinued due to European Union budget restrictions. It seems to reflect the conflicted attitude of the Italian government to its past aggressions: an admirable and courageous initiative -- advanced under an imperialist banner. The Italian government deserves the full support of the European Union as it responds to the current humanitarian crisis. But it also needs to address the failure of civic education about its colonial past. At 40 years old, Italian Prime Minister Matteo Renzi is of a different generation than those who have sustained a politics of selective memory that is as dangerous in its own way for migrants as the boats now capsizing in the Mediterranean. Setting a new course on this issue is in Italy's interest, now more than ever.
Ruth Ben-Ghiat: Italy's colonial past plays a key role in the migrant humanitarian disaster in the Mediterranean .
She says African migrants still bound to histories of exploitation that shaped their home countries long after end of Italian rule .
(CNN) גיאוגרפיה היא, בחלקה, גורלה של איטליה: המדינה תמיד תהיה גשר בין אפריקה לאירופה, כפי שהמשבר ההומניטרי המתמשך בים התיכון מראה בצורה כה ברורה. גל של פליטים השנה, המועברים בדרך כלל על ידי מבריחים על ספינות צפופות מדי, ביקש להגיע לאירופה דרך החוף הלובי. כעת חוששים למותם של מטען של 900 מהגרים שעלו מלוב בטביעה האחרונה. יותר מ-10,000 חולצו מול חופי איטליה רק ​​בשבוע האחרון. מנהיגי אירופה מתאמצים להתמודד עם חירום זה. יש כאן סיפור רקע הראוי לתשומת לבנו, והוא קשור לעבר הקולוניאלי של איטליה. רבים מהפליטים המעורבים באסונות האחרונים מגיעים מכמה מהמושבות לשעבר של איטליה בצפון ומזרח אפריקה, כלומר אריתריאה (הכבושה בין השנים 1890-1941) וסומליה (1908-1941). כמהגרים, הלובים הם פחות במספר, אך לוב (1912-1941) ממלאת תפקיד מרכזי במשבר הנוכחי כנקודת המוצא העיקרית של איטליה. האימפריה של איטליה מעולם לא התחרתה בזו של הבריטים והצרפתים בהיקפה ובאורך החיים, אך מי שחי בנכסיה הושפע לא פחות. ואכן, המהגרים שחוצים את הים התיכון כיום מהווים חלק משרשרת בת מאה שנים של הגירות, גירושים וגולים, שמקורה בשאפתנות האימפריאלית והאינטרסים המסחריים של איטליה, הכעס הפוסט-קולוניאליסטי של מנהיגי אפריקה, וכעת ייאוש כלכלי המוני ומאבקים פוליטיים. הרבה אחרי הקץ הפורמלי של הקולוניאליזם האיטלקי, האריתראים, הסומלים והלובים הללו ירשו את היסטוריות ההשפעה והניצול שעיצבו את מדינות מוצאם. זה משפיע גם על היחס לאפריקאים שמתיישבים באיטליה. לוב היא דוגמה לטווח הארוך של האימפריאליזם האיטלקי. לוב הייתה לתקופה קצרה מחוז מאוגד של איטליה, במודל של אלג'יריה הצרפתית, ומשפחות לוב עדיין חשות את ההשפעות ההרסניות של רדיפת הדיקטטורה הפשיסטית נגד מי שהתנגדו לכיבוש האיטלקי. למעלה מ-100,000 גברים, נשים וילדים הלובים גורשו למחנות ריכוז בעומק המדבר בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, וחלק ניכר מהמעמד השליט הוגלה או הוצאו להורג. אל"מ מועמר קדאפי, ששלט בין 1969 ל-2011, נולד בתקופת הכיבוש האיטלקי של ארצו, וזהותו כמהפכן עוצבה בדוגמה של מנהיגי התנגדות דוגמת עומר אל-מוחטר, שנתלה על ידי הפשיסטים במדינה. מול 20,000 מבני עמו בשנת 1931. בשנת 1970, זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, פגע קדאפי וגירש את הקהילה האיטלקית שנותרה בלוב. חלק מהאנשים האלה גדלו כולו בלוב. הם הגיעו לאיטליה בפעם הראשונה, לכמה מאותם נמלים שמקבלים מהגרים היום. התערבות פוליטית זו לא הפכה את סופם של העסקאות המסחריות האיטלקיות-לוביות, שצמחו מיחסים מהתקופה הקולוניאלית שהפכו את לוב לספקית הנפט הגדולה ביותר של איטליה. מאז 2004, איטליה ולוב מחוברות ישירות על ידי צינור הגז הטבעי Greenstream, העובר מתחת לים התיכון, על אותו ציר כמו ספינות מהגרים רבות. דאגות מסחריות, והיחסים הנעימים של ראש הממשלה דאז סילביו ברלוסקוני וקדאפי, עמדו גם מאחורי הסכם ידידות היסטורי משנת 2008 בין איטליה ללוב, שהבטיח תשתית וסיוע אחר ללוב בשווי שווה ערך ל-5 מיליארד דולר כפיצוי על הנזקים שנגרמו לו. על ידי איטליה במהלך עשרות שנות השלטון הקולוניאלי. עד מותו ב-2011, למרות עסקאות עם איטליה והאיחוד האירופי לשליטה ביציאות מגבולותיו, השתמש קדאפי לסירוגין בפחדים האירופיים מהגעות המוניות של מהגרים מלוב כנשק פוליטי. בהתחשב בגיאוגרפיה של אירופה, הנשק הזה הופנה במיוחד לאיטליה, המאסטר לשעבר של לוב, והמטרה העיקרית של פוליטיקת הנקמה הפוסט-קולוניאלית של קדאפי. איטלקים מעטים לומדים על ההיסטוריה הקולוניאלית הזו ומורשתה, למרות שפרקים של אלימות גזענית נגד מהגרים ממושבות איטליה לשעבר וממקומות אחרים נמצאים במגמת עלייה. עם מינויה ב-2013 לשרת האינטגרציה, סיסיל קיאנגה, איטלקייה ממוצא קונגו, התמודדה עם התקפות גזעניות מכוערות מצד פוליטיקאים איטלקים אחרים, כולל הערה שהיא נראית כמו אורנגאוטן. האקלים הזה עודד את אלה שרוצים לשקם את "גיבורי" האימפריאליזם הפשיסטי. בשנת 2012, העיירה אפילה בנתה אנדרטה במימון ציבורי לגנרל רודולפו גרציאני, המכונה "הקצב מפזן" בשל הדיכוי האכזרי שלו נגד המתנגדים הלובים בשנות העשרים של המאה ה-20 - ועבור הטבח באזרחים אתיופים שהוא הורה בתגובה ניסיון לחייו ב-1937. ההיסטוריה הקולוניאלית הזו והשלכותיה ארוכות הטווח יכולות לעזור לנו להבין את התגובות האמביוולנטיות של האיטלקים למצב החירום בחופים הדרומיים ביותר שלהם. מצילים ופעילים איטלקיים עובדים ללא לאות וללא אנוכיות, ובכל זאת מהגרים שנשארים באיטליה נתונים לרוב להתקפות גזעניות. זה אירוני שהשם שנבחר למבצע החילוץ הימי שאורגן על ידי הצי האיטלקי ב-2013 היה סיסמת ההצעה של הדיקטטורה הפשיסטית לשלוט בים התיכון: Mare Nostrum. התוכנית הצילה יותר מ-160,000 מהגרים בשנה אחת לפני שהופסקה עקב מגבלות תקציב האיחוד האירופי. נראה שזה משקף את יחסה המסוכסך של ממשלת איטליה לתוקפנות העבר שלה: יוזמה ראויה להערצה ואמיצה - שקודמה תחת דגל אימפריאליסטי. ממשלת איטליה ראויה לתמיכה מלאה של האיחוד האירופי כפי שהיא מגיבה למשבר ההומניטרי הנוכחי. אבל היא גם צריכה לטפל בכישלון החינוך האזרחי לגבי העבר הקולוניאלי שלה. בגיל 40, ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי הוא בן דור אחר מאלה שקיימו פוליטיקה של זיכרון סלקטיבי המסוכנת בדרכה עבור מהגרים כמו הסירות המתהפכות כעת בים התיכון. קביעת מסלול חדש בנושא זה הוא האינטרס של איטליה, עכשיו יותר מתמיד.
רות בן-גיאת: העבר הקולוניאלי של איטליה ממלא תפקיד מפתח באסון ההומניטרי של המהגרים בים התיכון.
לדבריה, המהגרים האפריקאים עדיין כבולים להיסטוריה של ניצול שעיצבו את מדינות מוצאם הרבה לאחר סיום השלטון האיטלקי.