Sunday, April 26. That is when it becomes real. The second act of Tony McCoy's life. On Saturday he will dismount from the bay gelding Box Office after the 4.25pm at Sandown Park – the Bet365 Handicap Hurdle – and it will begin. Perhaps it will not quite sink in, at first, amid the cheers and roars, the hoopla and a presentation from Ian Wright, an Arsenal hero, as befits McCoy's club allegiance. Yet the following morning, when McCoy awakes an ex-jockey, he will understand there are no more competitive rides, no more races, no more Cheltenhams or Aintrees or even modest little handicap hurdles to separate him from the field. Just entries in record books and the fact he will never have to put his hand in his pocket at any racetrack in Britain or Ireland to remind him of what was. AP McCoy will race at Sandown on Saturday for the last time before he retires after a successful career . To date, McCoy has 4,357 winning memories. Eddie Arcaro had 4,779, including five Kentucky Derbys. He was known as The Master in American racing, comparable in his field to baseball legend Joe DiMaggio and golf's Jack Nicklaus. 'I liked being a celebrity, if I'm being honest,' Arcaro said. 'When a jockey retires he becomes just another little man.' Arcaro was retired 36 years before succumbing to liver cancer in 1997. It cannot be said that McCoy has courted celebrity, or that he will ever be regarded as a little man by racegoers, yet as he scurries to his new life, minus its thrills, spills and the snap of broken bones, one cannot help but ask: why? To be a jockey is to live a life of denial, early nights, early mornings, restraint at the dinner table, water at the bar, long, hot baths to sweat out the weight that, in McCoy's case, lowered his sperm count. His children were born through IVF treatment. Yet not one of McCoy's thoughts on retiring has centred greatly on the inconveniences or even the pain of injury. He doesn't now talk excitedly of lavish lunches or late nights, of never having to look at a fractured vertebrae via x-ray; there is no hint of the social whirl experienced by Sir Alex Ferguson on stepping down at Manchester United. McCoy will host a party at home on Sunday for family, friends and his closest racing colleagues, and the next day travel to the Punchestown festival with JP McManus, as a spectator. The rest of his retirement talk amounts to wishful thinking. McCoy simply reiterates he would still like to be riding. If he could ride in disguise for another three years he would do just that. McCoy (left) and wife Chanelle will host a party at home on Sunday for family and friends . And why would he need a mask? That is the puzzle of McCoy's decision: the fear that appears to be at the heart of it. He is genuinely, unfathomably, unnerved by the thought of staying too long, of not going out a winner. True, Brian Clough was relegated in his final season at Nottingham Forest, Sugar Ray Leonard's last comeback of four ended in an early stoppage, Paul Gascoigne travelled to pitifully obscure outposts trying to cling on to what remained of his professional career. Yet, another year of McCoy? Another year of the man who currently leads the Jump Jockeys Championship by an insurmountable margin? Random misfortune aside, we know full well what would happen if he stayed on another year. He would be champion jockey a 21st time. To put this view into perspective, the gap between McCoy and Tom Scudamore, who is in second place in the jockey's table, is 82 wins, while the gap between Scudamore and third-placed Richard Johnson is two. Between Johnson and Sam Twiston-Davies it is four, between Twiston-Davies and Brian Hughes, 37. There is no margin anywhere comparable to the distance McCoy and the rest. There is no-one on his shoulder, no-one breathing down his neck, no-one gaining on him up the hill. What worries him – that people may think he is not the rider of old – is several years away, at least. Hence his fantasy of racing in disguise, without the burden of history. 'I'd ride forever if I could,' he explained. Ferguson got out of Manchester United at the right time. He could not have foreseen the calamitous fall of David Moyes' first season, but he must have had an inkling that his team might find it hard to retain their title. A businessman, too, Ferguson would have known the commercial cache in leaving a winner – the opportunities in the world of publishing, or at Harvard and beyond. Here was his chance – and who knows when the conditions would be right again? A man of many interests, and past retirement age, he stood down and prepared to enjoy life. It was absolutely the right thing to do. McCoy is unnerved by the thought of staying too long, of not going out a winner . Yet McCoy's farewell is almost troubling. 'When he retired, they should have shot him,' said Jack Charlton of his brother, Bobby. 'I've never seen anybody so unhappy.' Sir Bobby has, thankfully, since made the second life all great sportsmen crave, as an ambassador for Manchester United and the Football Association, and a voice of reason within the boardroom at Old Trafford. McCoy, almost certainly, will find a berth in racing where his expertise will be valued, no doubt with JP McManus. Yet it still won't be Fakenham on a wet Thursday – it won't be the Weatherbys Novice Hurdle at Towcester, in which McCoy piloted his 4,000th winner, Mountain Tunes. For an athlete at the top as McCoy has been for so long, nothing can quite compare to the thrill of competition. For McCoy, any competition. The sheer number of times he took a race on sets him apart. In 2001-02, he rode over 1,000 times in Britain alone and since Richard Dunwoody claimed 160 winners to be crowned champion jump jockey in 1994-95, McCoy has surpassed that total in each of his 20 seasons. There will never be another like him – a fact he wanted to make sure of before retiring. It was important he would go to his grave unmatched. Brian Clough was relegated in his final season as manager at Nottingham Forest . Yet it is that determination, the desire for the victory no matter how small, that cannot be replicated in retirement. Gary Neville is very serious about his media work and won a broadcast award given by the Royal Television Society in March. His bosses at Sky wanted him to make a fuss about it. He refused. He wouldn't even recognise the news on his Twitter page. It was clear he didn't feel this achievement compared to those in his playing career. Then last week, when Salford City – the club he owns along with other members of the Class of 92 – won Northern Premier League Division One North, Neville was all over it. Whatever McCoy's place in the world from here, it cannot compare to the thrill of the chase. That is why punters loved him, why his farewell at Sandown has long been a sell-out. This is a jockey who – on at least two occasions – rode winners that had drifted to 999-1 on Betfair at the midway stage. He was unseated by Family Business at Southwell in 2002 but kept watching the race and, on seeing the other four competitors variously fall or retire, remounted and won. Two years later, on the aptly named Mini Sensation at Exeter, he almost lost touch with the field with a circuit to go, before hitting the front 50 yards out. Mini Sensation had recorded eight straight losses going into that race. Paul Gascoigne (left) travelled to pitifully obscure outposts in the twilight of his career . McCoy's wife, Chanelle, will be pleased her husband no longer risks adding to a roll call of injuries that make the longevity of his time at the top all the more remarkable – and McCoy's father says he no longer enjoys watching him race. Maybe, deep down, even McCoy himself wondered how long he could continue to dodge the big one – the fall that might challenge his champion status. 'One minute you're a world-class athlete, walking down the road, holding your head up, feeling bullet-proof,' said Billy Schwer, former IBO light-welterweight champion, now retired. 'You're Billy the Boxer. Then, in an instant, just Billy.' McCoy has been trying to prepare himself for that moment all week. He turned down rides at Perth to give him the feel of spare time before sundown at Sandown. He is not looking forward to the weekend after, when he feels it will truly hit home. 'A lot of people wanted me to go to Perth,' McCoy said, 'but if I went to Perth I could think 'why not do one more week at Punchestown?' A lot of days I wish I wasn't doing it, that I hadn't said it. But I'm not changing my mind. I'm too stubborn for that.' Legendary manager Sir Alex Ferguson got out of Manchester United at the right time . He leaves having transformed his sport, having helped create four-day festivals that capture the imagination like at no time in history. He leaves having dominated for 20 years – a feat unparalleled, setting records that will not be so much as glimpsed at a distance, let alone challenged in his lifetime. And he leaves sounding every bit as certain as Green Bay Packers quarterback Brett Favre did in 2008, bringing the curtain down on a career of similar achievement. 'I've given everything I can possibly give to this organisation,' Favre said. 'I don't think I have anything left to give. It's over. As hard as it is for me to say, it's over. I will wonder if I made the wrong decision. I'm sure on Sundays I will say I could be doing that or I should be doing that. But all good things must come to an end.' The world agreed, and wished him well. The next year, he was back.
AP McCoy finished well ahead of rivals in Jump Jockeys Championship .
There is no-one on his shoulder, no-one breathing down his neck .
He will race at Sandown for the last time before retiring on Saturday .
יום ראשון, 26 באפריל. אז זה הופך לאמיתי. המערכה השנייה בחייו של טוני מקוי. בשבת הוא יירד מקופת סוס המפרץ אחרי השעה 16:25 בפארק סנדאון - מכשול ה- Bet365 Handicap - וזה יתחיל. אולי זה לא ממש ישקע, בהתחלה, בין התרועות והשאגות, ההופלה והמצגת של איאן רייט, גיבור ארסנל, כיאה לנאמנות המועדון של מקוי. אבל למחרת בבוקר, כשמקוי יתעורר שחקנית לשעבר, הוא יבין שאין יותר רכיבות תחרותיות, אין יותר מרוצים, אין יותר צ'לטנהאם או איינטריס או אפילו מכשולים קטנים צנועים לנכים שיפרידו אותו מהשדה. רק רישומים בספרי שיאים והעובדה שהוא לעולם לא יצטרך להכניס את היד לכיס בשום מסלול מרוצים בבריטניה או באירלנד כדי להזכיר לו את מה שהיה. AP McCoy ירוץ בסאנדאון ביום שבת בפעם האחרונה לפני שהוא יפרוש לאחר קריירה מצליחה. נכון להיום, למקוי יש 4,357 זיכרונות מנצחים. לאדי ארקרו היו 4,779, כולל חמישה דרבי קנטאקי. הוא היה ידוע בתור המאסטר במירוץ האמריקאי, דומה בתחומו לאגדת הבייסבול ג'ו דימאג'יו וג'ק ניקלאוס של הגולף. 'אהבתי להיות סלבריטי, אם אני כנה,' אמר ארקרו. 'כשג'וקי פורש הוא הופך להיות סתם עוד איש קטן'. ארקרו פרש לגמלאות 36 שנים לפני שנכנע לסרטן הכבד ב-1997. אי אפשר לומר שמקוי חיזר אחרי סלבריטאים, או שהוא אי פעם ייחשב כאדם קטן על ידי המרוצים, אבל כשהוא ממהר לחייו החדשים, בניכוי הריגושים שבהם, נשפך ושבירת עצמות שבורות, אי אפשר שלא לשאול: למה? להיות ג'וקי זה לחיות חיים של הכחשה, לילות מוקדמים, בוקר מוקדמים, איפוק ליד שולחן האוכל, מים בבר, אמבטיות ארוכות וחמות כדי להזיע את המשקל שבמקרה של מקוי הוריד את ספירת הזרע שלו. ילדיו נולדו באמצעות טיפול IVF. עם זאת, אף אחת ממחשבותיו של מקוי על פרישה לא התרכזה במיוחד באי הנוחות או אפילו בכאב של פציעה. הוא לא מדבר כעת בהתרגשות על ארוחות צהריים מפוארות או על לילה מאוחרת, על כך שלעולם לא יצטרך להסתכל על חוליה שבורה באמצעות צילום רנטגן; אין שום רמז למערבולת החברתית שחווה סר אלכס פרגוסון עם פרישתו במנצ'סטר יונייטד. מקוי יארח מסיבה בבית ביום ראשון למשפחה, לחברים ולעמיתיו הקרובים ביותר למירוץ, ולמחרת ייסע לפסטיבל פנצ'סטאון עם JP McManus, כצופה. שאר דברי הפרישה שלו מסתכמים במשאלה. מקוי פשוט חוזר ומדגיש שהוא עדיין היה רוצה לרכוב. אם הוא היה יכול לרכוב במסווה עוד שלוש שנים הוא היה עושה בדיוק את זה. מקוי (משמאל) ואשתו שאנל יערכו ביום ראשון מסיבה בבית למשפחה וחברים. ולמה שהוא צריך מסכה? זו הפאזל של החלטתו של מקוי: הפחד שנראה כלב לבה. הוא באמת, בלתי נתפס, מוטרד מהמחשבה להישאר יותר מדי זמן, לא לצאת מנצח. נכון, בריאן קלאו ירד ליגה בעונתו האחרונה בנוטינגהאם פורסט, הקאמבק האחרון של שוגר ריי לאונרד מארבעה הסתיים בעצירה מוקדמת, פול גאסקוין נסע למאחזים מעורפלים בצורה מעוררת רחמים וניסה להיאחז במה שנותר מהקריירה המקצועית שלו. ובכל זאת, עוד שנה של מקוי? עוד שנה של האיש שמוביל כיום את אליפות הג'אמפ ג'וקי בפער בלתי עביר? חוסר מזל אקראי בצד, אנחנו יודעים היטב מה יקרה אם הוא יישאר עוד שנה. הוא יהיה אלוף ג'וקי בפעם ה-21. כדי להעמיד את ההשקפה הזו בפרספקטיבה, הפער בין מקוי לטום סקדאמור, שנמצא במקום השני בטבלת הג'וקי, הוא 82 ניצחונות, בעוד שהפער בין סקדאמור לבין ריצ'רד ג'ונסון שבמקום השלישי הוא שניים. בין ג'ונסון לסם טוויסטון-דייוויס זה ארבע, בין טוויסטון-דייוויס לבריאן יוז, בן 37. אין מרווח בשום מקום שישווה למרחק מקוי והשאר. אין אף אחד על הכתף שלו, אף אחד לא נושם בצווארו, אף אחד לא מרוויח עליו במעלה הגבעה. מה שמדאיג אותו - שאנשים עשויים לחשוב שהוא לא הרוכב של פעם - הוא במרחק של כמה שנים, לפחות. מכאן הפנטזיה שלו למרוץ בתחפושת, ללא נטל ההיסטוריה. ״הייתי רוכב לנצח אם יכולתי,״ הסביר. פרגוסון יצא ממנצ'סטר יונייטד בזמן הנכון. הוא לא יכול היה לחזות את הנפילה האסון של העונה הראשונה של דייויד מויס, אבל כנראה היה לו מושג שהקבוצה שלו עשויה להתקשות לשמור על התואר. גם איש עסקים, פרגוסון היה מכיר את המטמון המסחרי בהשארת מנצח - ההזדמנויות בעולם ההוצאה לאור, או בהרווארד ומחוצה לה. כאן הייתה ההזדמנות שלו - ומי יודע מתי התנאים יהיו תקינים שוב? אדם רב תחומי עניין, שעבר את גיל הפרישה, עמד על רגליו והתכונן ליהנות מהחיים. זה היה בהחלט הדבר הנכון לעשות. מקוי מוטרד מהמחשבה להישאר יותר מדי זמן, לא לצאת מנצח. אולם הפרידה של מקוי כמעט מטרידה. "כשהוא פרש, הם היו צריכים לירות בו", אמר ג'ק צ'רלטון על אחיו, בובי. "מעולם לא ראיתי מישהו כל כך אומלל." סר בובי, למרבה המזל, עשה מאז את החיים השניים שכל הספורטאים הגדולים חושקים בהם, כשגריר של מנצ'סטר יונייטד והתאחדות הכדורגל, וכקול של הגיון בחדר הישיבות באולד טראפורד. מקוי, כמעט בוודאות, ימצא מקום במירוץ שבו מומחיותו תוערך, ללא ספק עם JP McManus. עם זאת, זה עדיין לא יהיה פקנהאם ביום חמישי רטוב - זה לא יהיה משוכת המתחילים של Weatherbys בטוסטר, שבה מק'קוי הטיס את הזוכה ה-4,000 שלו, Mountain Tunes. עבור אתלט בצמרת כפי שהיה מקוי כל כך הרבה זמן, שום דבר לא ממש יכול להשתוות לריגוש של תחרות. עבור מקוי, כל תחרות. כמות הפעמים שבהן השתתף במירוץ מייחדת אותו. בשנים 2001-2002, הוא רכב יותר מ-1,000 פעמים בבריטניה בלבד ומאז שריצ'רד דאנוודי טען ש-160 מנצחים הוכתרו לאלוף ג'וקי קפיצה ב-1994-95, מקוי עבר את הסכום הזה בכל אחת מ-20 העונות שלו. לעולם לא יהיה עוד כמוהו - עובדה שרצה לוודא לפני פרישתו. היה חשוב שהוא ילך לקברו ללא תחרות. בריאן קלאו ירד ליגה בעונתו האחרונה כמנהל בנוטינגהאם פורסט. אולם הנחישות הזו, הרצון לניצחון קטן ככל שיהיה, לא ניתן לשכפל בפרישה. גארי נוויל רציני מאוד לגבי עבודתו התקשורתית וזכה בפרס שידור שניתן על ידי החברה המלכותית לטלוויזיה במרץ. הבוסים שלו בסקיי רצו שהוא יעשה מזה עניין. הוא סירב. הוא אפילו לא יזהה את החדשות בעמוד הטוויטר שלו. היה ברור שהוא לא מרגיש את ההישג הזה בהשוואה לאלה בקריירת המשחק שלו. ואז בשבוע שעבר, כשסלפורד סיטי - המועדון שבבעלותו יחד עם חברים אחרים ב-Class of 92 - זכתה בצפון ליגת העל הצפונית בליגה הראשונה בצפון, נוויל היה על זה. לא משנה מה מקומו של מקוי בעולם מכאן, זה לא יכול להשתוות לריגוש של המרדף. זו הסיבה שהמהמרים אהבו אותו, מדוע הפרידה שלו בסאנדאון כבר מזמן סולד אאוט. זהו ג'וקי ש-בשתי הזדמנויות לפחות רכב על ווינרים שנסחפו ל-999-1 ב-Betfair בשלב האמצע. הוא הודח על ידי עסק משפחתי בסאות'וול ב-2002, אבל המשיך לצפות במירוץ, וכשראה את ארבעת המתחרים האחרים נופלים או פורשים, עלה מחדש וניצח. שנתיים לאחר מכן, ב-Mini Sensation ששמו המתאים באקסטר, הוא כמעט איבד קשר עם השדה עם מעגל לסיום, לפני שנגח ב-50 יארד הקדמי. Mini Sensation רשמה שמונה הפסדים רצופים במהלך המירוץ הזה. פול גאסקוין (משמאל) נסע למאחזים מעורפלים בצער בדמדומי הקריירה שלו. אשתו של מקוי, שאנל, תהיה מרוצה שבעלה כבר לא מסתכן בתוספת לסדרת פציעות שהופכות את אורך חייו בפסגה למדהימה עוד יותר - ואביו של מקוי אומר שהוא כבר לא נהנה לראות אותו מתחרה. אולי, עמוק בפנים, אפילו מקוי עצמו תהה כמה זמן יוכל להמשיך להתחמק מהגדול - הנפילה שעלולה לאתגר את מעמדו האלוף. "רגע אחד אתה ספורטאי ברמה עולמית, הולך בכביש, מחזיק את הראש למעלה, מרגיש חסין כדורים", אמר בילי שוור, אלוף IBO לשעבר במשקל קל-וולטר, שפרש כעת. ״אתה בילי המתאגרף. ואז, ברגע, רק בילי״. מקוי ניסה להכין את עצמו לרגע הזה כל השבוע. הוא דחה נסיעות בפרת' כדי לתת לו תחושה של זמן פנוי לפני השקיעה בסאנדאון. הוא לא מצפה לסוף השבוע שאחרי, שבו הוא מרגיש שזה באמת יגיע הביתה. 'הרבה אנשים רצו שאסע לפרת', אמר מקוי, 'אבל אם הייתי הולך לפרת' יכולתי לחשוב 'למה לא לעשות עוד שבוע בפנצ'סטאון?' הרבה ימים הלוואי שלא הייתי עושה את זה, שלא אמרתי את זה. אבל אני לא משנה את דעתי. אני עקשן מדי בשביל זה״. המנג'ר האגדי סר אלכס פרגוסון יצא ממנצ'סטר יונייטד בזמן הנכון. הוא עוזב לאחר ששינה את הספורט שלו, לאחר שעזר ליצור פסטיבלים בני ארבעה ימים ששואבים את הדמיון כמו בשום זמן בהיסטוריה. הוא עוזב לאחר ששלט במשך 20 שנה - הישג שאין דומה לו, קבע שיאים שלא יזכו לראות מרחוק, שלא לדבר על תיגר בחייו. והוא עוזב נשמע בטוח בדיוק כמו הקוורטרבק של גרין ביי פקרס ברט פאבר ב-2008, והוריד את המסך על קריירה של הישגים דומים. "נתתי את כל מה שאני יכול לתת לארגון הזה", אמר פבר. ״אני לא חושב שנשאר לי מה לתת. זה נגמר. עד כמה שקשה לי לומר, זה נגמר. אני אתהה אם קיבלתי החלטה שגויה. אני בטוח בימי ראשון אני אגיד שאני יכול לעשות את זה או שאני צריך לעשות את זה. אבל כל הדברים הטובים חייבים להסתיים'. העולם הסכים, ואיחל לו בהצלחה. בשנה שלאחר מכן הוא חזר.
AP McCoy סיימה הרבה לפני היריבות באליפות Jump Jockeys.
אין אף אחד על הכתף שלו, אף אחד לא נושם בצווארו.
הוא ירוץ בסאנדאון בפעם האחרונה לפני פרישה בשבת.