Ravi Opi, Kavre District, Nepal (CNN)By the time you reach the outskirts of Nepal's capital, even the roads are showing signs of the sheer magnitude of this earthquake -- and the enormity of the task awaiting a country struggling to come to terms with devastation and tragedy. The main highway that heads east out of Kathmandu shows massive cracks, the tarmac torn apart by the force of Saturday's huge tremor. One lane is bisected by gaping, half-meter (1.5 feet) fissures. They've been filled in with rubble and dirt, allowing passage for those desperate citizens to reach their families in outlying districts. It takes an age, though, picking our way along damaged roads to a small village community, Ravi Opi. It is only 30 kilometers (20 miles) east of Kathmandu but the journey takes almost two hours -- and the travel times likely to be compounded the farther out from the city people go. The community is off the main highway, down a dirt track that quickly finds itself winding through forested slopes and terraced fields. They farm corn here, and millet, and vegetables. Compared to the capital, and the regions west of Kathmandu and closer to the epicenter, the people here were relatively lucky. Still, passing through villages it's clear that damage has been suffered. In Ravi Opi a village official walks quickly by, telling us over his shoulder that 90% of the houses are currently uninhabitable. Some are still standing, but seem precarious and the residents are too scared of aftershocks to move back inside. Patchy reports have filtered through of entire villages leveled by the quake or engulfed by landslides. Maili Tamang, 62, is alive, but surveys the desolation the quake has wreaked on her life. We find her sitting as close as she can to the ruins of the house that she built with her late husband. She's petite and frail but hardened by life. Her leg, bandaged and suppurating, is stretched out in front of her. She periodically flicks at the flies that have settled on the blood- and pus-soaked dressing. "I just want to cry, all I feel is hurt " she says, showing us where she was the moment the earthquake struck. Tamang's house was one of the bigger ones in this region, a rare two-story structure. She and her husband built it together, a lifetime ago. He died years ago, but her extended family lived here with her until Saturday. She, along with her daughter-in-law were indoors when the quake struck, and she was lucky to make it out onto a small wooden balcony. Another tremor brought this down and she had to extricate herself from the rubble and crawl up an embankment. The younger woman, trapped in the wreckage after the roof fell in on her, eventually clawed her way out. She was transported by motorbike -- few here have motorized transportation; most walk -- to a missionary hospital in a neighboring village, 12 kilometers (7.4 miles) away from here. Now she is back, wondering what the next step for her is. Throughout this region, there have been small landslides and people have been industrious in clearing rubble from the roads. There is little sign of aid having made it out here. Out of necessity people are back working their fields. Near the road a family makes lunch in the open as their house was destroyed. Elsewhere in Ravi Opi, other unfortunate families count the cost of the disaster. Mahesh Koiraba, 31, lost his only daughter, Prati in the quake, who was killed as their house collapsed. She was 2 years old. He was working when the quake hit, tilling the fields like so many in Kavre, and ran back to his house after quickly realizing the force of the tremor. "I started digging with my hands," he says, still very much in shock, but remembering his frantic efforts among the remains of his damaged home. "And I saw her, blood was trickling from her mouth and she was covered in cuts." All he has left now is a picture in his phone; a chubby-faced toddler, wearing oversized sunglasses. As rain starts falling -- soon turning into torrents and further hampering recovery efforts -- we huddle with four families who have been displaced. They're in a makeshift, ramshackle shelter, crowded with frightened people. I ask one of the young women, Osminda Koirale, with me if she has seen any sign of outside help. "No, no government has any support for us. No one has come out to see that we're living like this." She said it was terrifying, and the future no less so. "Our house is gone now. We don't know where we sit, what we eat. We don't have any clothes, all our clothes are inside. We can't go inside our houses." There was a creeping sense that the worst was over, until another powerful aftershock overnight. "We are not safe ... we are so scared," Osminda tells me. And all this a mere 90 minutes drive from the capital. There are parts of Nepal so remote it takes days to reach under normal circumstances -- there are villages here that one can only reach on foot and it is those areas that were hardest hit. These are the places where aid has yet to arrive, and where no one really knows the full extent of human loss or how many tragedies like the one at this home have unfolded. Arwa Damon reported from Kavre District in Nepal and Euan McKirdy wrote from Hong Kong .
Roads out of Kathmandu are damaged but passable .
Even close to the capital, aid is taking forever to trickle through .
East of the city, the village of Ravi Opi counts the cost of devastation .
Ravi Opi, מחוז קאבר, נפאל (CNN) עד שתגיעו לפאתי בירת נפאל, אפילו הכבישים מראים סימנים של עוצמתה העצומה של רעידת האדמה הזו - וגודל המשימה המצפה למדינה הנאבקת להשלים עם הרס וטרגדיה. הכביש הראשי שיוצא מקטמנדו מזרחה מראה סדקים אדירים, האספלט שנקרע לגזרים מעוצמת הרעד העצום של שבת. נתיב אחד חצוי על ידי סדקים פעורים באורך חצי מטר (1.5 רגל). הם התמלאו בהריסות ולכלוך, מה שמאפשר מעבר לאותם אזרחים נואשים להגיע למשפחותיהם במחוזות המרוחקים. עם זאת, זה לוקח זמן, לפלס את דרכנו לאורך כבישים פגומים לקהילת כפר קטנה, רבי אופי. זה רק 30 ק"מ (20 מייל) מזרחית לקטמנדו, אבל הנסיעה אורכת כמעט שעתיים - וזמני הנסיעה צפויים להיות מורכבים ככל שאנשים מתרחקים מהעיר. הקהילה נמצאת מחוץ לכביש הראשי, במורד מסלול עפר שמוצא את עצמו במהירות מתפתל דרך מדרונות מיוערים ושדות מדורגים. הם מגדלים כאן תירס, דוחן וירקות. בהשוואה לבירה, ולאזורים ממערב לקטמנדו וקרובים יותר למוקד, לאנשים כאן היה מזל יחסית. ובכל זאת, במעבר דרך כפרים ברור שנגרם נזק. ברבי אופי עובר במהירות פקיד כפר ואומר לנו מעבר לכתפו שכרגע 90% מהבתים אינם ראויים למגורים. חלקם עדיין עומדים, אך נראים מעורערים והתושבים מפחדים מרעישי משנה מכדי לחזור פנימה. דיווחים חלקים הסתננו על כפרים שלמים שפולסו ברעידת האדמה או נבלעו במפולות. מיילי טמאנג, בת 62, בחיים, אבל סוקרת את החורבן שהרעידה גרמה לחייה. אנחנו מוצאים אותה יושבת הכי קרוב שהיא יכולה להריסות הבית שבנתה עם בעלה המנוח. היא קטנטונת ושברירית אבל מחוזקת מהחיים. רגלה, חבושה ומפרגנת, פרושה לפניה. מעת לעת היא מצפצפת על הזבובים שהתיישבו על החבישה ספוגת הדם והמוגלה. "אני רק רוצה לבכות, כל מה שאני מרגישה זה פגוע", היא אומרת, ומראה לנו היכן היא הייתה ברגע שבו התרחשה רעידת האדמה. ביתו של טמאנג היה אחד הגדולים יותר באזור זה, מבנה נדיר בן שתי קומות. היא ובעלה בנו את זה ביחד, לפני חיים שלמים. הוא נפטר לפני שנים, אבל משפחתה המורחבת גרה כאן איתה עד שבת. היא, יחד עם כלתה, היו בבית כשהרעידה פגעה, והתמזל מזלה לצאת אל מרפסת עץ קטנה. רעד נוסף הפיל את זה והיא נאלצה להיחלץ מההריסות ולזחול במעלה סוללה. האישה הצעירה, שנלכדה בהריסות לאחר שהגג נפל עליה, בסופו של דבר פתחה את דרכה החוצה. היא הועברה באופנוע - מעטים כאן בעלי תחבורה ממונעת; רובם הולכים - לבית חולים מיסיונרי בכפר שכן, 12 ק"מ (7.4 מייל) מכאן. עכשיו היא חזרה, תוהה מה הצעד הבא עבורה. בכל האזור הזה היו מפולות קטנות ואנשים שקדו בפינוי הריסות מהכבישים. אין סימן קטן לסיוע שהגיע לכאן. מתוך צורך אנשים חזרו לעבוד בשדות שלהם. ליד הכביש מכינה משפחה ארוחת צהריים בשטח הפתוח, שכן ביתה נהרס. במקום אחר ברבי אופי, משפחות אומללות אחרות סופרות את עלות האסון. מאהש קויראבה, בן 31, איבד ברעידת האדמה את בתו היחידה, פראטי, שנהרגה כשביתם קרס. היא הייתה בת שנתיים. הוא עבד כשרעידת האדמה פגעה, עבד את השדות כמו רבים כל כך בקאבר, ורץ חזרה לביתו לאחר שהבין במהירות את עוצמת הרעד. "התחלתי לחפור בידיים", הוא אומר, עדיין בהלם מאוד, אבל זוכר את מאמציו המטורפים בין שרידי ביתו הפגוע. "וראיתי אותה, דם זלג מפיה והיא הייתה מכוסה חתכים." כל מה שנותר לו עכשיו הוא תמונה בטלפון שלו; פעוט שמנמן פנים, מרכיב משקפי שמש גדולות מדי. כשהגשם מתחיל לרדת - בקרוב הופך לזרמים ומעכבים עוד יותר את מאמצי ההתאוששות - אנחנו מצטופפים עם ארבע משפחות שנעקרו. הם נמצאים במקלט מאולתר ורעוע, עמוס באנשים מפוחדים. אני שואלת את אחת הצעירות, אוסמינדה קויראלה, שאיתי אם ראתה סימן כלשהו לעזרה מבחוץ. "לא, לאף ממשלה אין תמיכה בנו. אף אחד לא יצא לראות שאנחנו חיים ככה". היא אמרה שזה מפחיד, והעתיד לא פחות. "הבית שלנו נעלם עכשיו. אנחנו לא יודעים איפה אנחנו יושבים, מה אנחנו אוכלים. אין לנו בגדים, כל הבגדים שלנו בפנים. אנחנו לא יכולים להיכנס לבתים שלנו". הייתה תחושה זוחלת שהגרוע מכל עבר, עד רעידת משנה חזקה נוספת בן לילה. "אנחנו לא בטוחים... אנחנו כל כך מפחדים", אומרת לי אוסמינדה. וכל זה רק 90 דקות נסיעה מהבירה. יש חלקים בנפאל כל כך מרוחקים שלוקח ימים להגיע אליהם בנסיבות רגילות -- יש כאן כפרים שאפשר להגיע אליהם רק ברגל ואלו האזורים שנפגעו הכי קשה. אלה המקומות שבהם הסיוע עדיין לא הגיע, ושהם אף אחד לא באמת יודע את מלוא האובדן האנושי או כמה טרגדיות כמו זו בבית הזה התרחשו. ארווה דיימון דיווחה ממחוז קאבר בנפאל ויואן מק'קירדי כתב מהונג קונג.
הכבישים היוצאים מקטמנדו פגומים אך עבירים.
אפילו קרוב לבירה, לסיוע לוקח נצח לטפטף דרכו.
מזרחית לעיר, הכפר ראבי אופי מונה את עלות ההרס.