A couple of weeks back, after Chelsea’s fiery 1-0 win over Everton, Twitter’s support team took swift and decisive action over a series of deeply unpleasant tweets. On February 10, 2015, one user wrote ‘I hope you get shot you utter w*****’ in response to a piece I had written about Branislav Ivanovic’s reaction to Everton substitute James McCarthy. The same day, an Arsenal supporter sent the message ‘kill yourself’, without even referencing anything I'd written about the club. It was by no means a unique experience. Branislav Ivanovic got to grips with James McCarthy in angry exchange during Chelsea's win over Everton... The incident, a major flashpoint in the game at Stamford Bridge last month, was covered by reporters... And at that point the Twitter users took it as their invite to join the party . Click HERE to follow Neil Ashton on Twitter . There was worse, much worse, but publishing the depressing details, which would bring a family member of mine into the public domain, would be an invasion of privacy - and the accounts involved, along with many others that week, were suspended for violating Twitter’s rules. The motivation behind this piece is because the Daily Mail’s head of sport was genuinely taken aback by the scale and sheer venom of the attacks that can take place on this forum. This is the life of a football reporter in 2015, waking up to indiscriminate messages each morning in the same casual manner you check your phone for texts. Social media should be a theatre for healthy debate, a chance to forcefully bat around some ideas or opinions about a sport many of us have devoted our lives to. Unfortunately Twitter has become the elephant in the room, the one subject we are reluctant to discuss in depth because an admission that the medium can be psychologically taxing is perceived as a weakness. Toughen up, grow some, and all those other things people say when they are unable to accept that these are serious issues to confront. The experiences described above are by no means novel: on the night of Saturday December 11, 2010 it was impossible to monitor the number of people who threatened my life when Carlos Tevez’s transfer request was reported. A piece about Carlos Tevez, pictured here unhappy at being substituted by Roberto Mancini in December 2010, just before his transfer request, did not go down too well with some people out in cyber space . Tevez is much happier now at Juventus... Twitter can still be just as horrible and angry a place though . There are people who will tell you that this is part of the game, that these attacks are just Twitter trolls hiding behind the anonymity of a keyboard in a bedroom at their parents’ house. If it is true, it doesn’t mean we have to accept it, either. To many we have the best job in the world, roaming the country to watch the biggest matches in the Barclays Premier League and heading overseas for the Champions League, or with the national team at World Cups. This is the boyhood dream, a personal obsession after realising at a very, very early age that a career playing the sport professionally would be beyond question. Twitter is a modern phenomenon, a bear pit for the football reporters who cross a very fine line when they write about some of the most high-profile issues in the game. Neil during an interview with Adel Taarabt last year when the QPR player responded to comments made by then-manager Harry Redknapp. Taarabt was answering claims he was overweight . Neil is up for sports news reporter of the year at the British Sports Journalism Awards this month - an award he won during his time at the News of the World (above with long-time Daily Mirror man John Jackson) Many will argue that journalists, with the undoubted privileges we enjoy at times, are fair game. Others will have similar experiences and many - admirably, as it happens - put it down to a hazard of the job. Goodness knows we dish out enough stick to clubs and managers over the decisions they make and there will be people who argue that we should learn to take our medicine. The abuse, though, is pure cyanide. Sadly it also affects dialogue, with sensible tweets often lost in an avalanche of poison if you happen to write something even remotely controversial about a team, a player or manager. Errors are seized upon, with reporters called to account in a way that was never possible until Jack Dorsey and Co dreamed up Twitter in 2006. It’s fine to spar, with people such as @cfcaway, @terrencethecat or @wisepoyet frequently pulling me up on pieces that have been written about the goings-on at Chelsea. They never overstep the mark, but they do have an opinion and can, on occasion, show a sense of humour. They enjoy the exchanges. Jack Dorsey, pictured in October last year, is a co-founder of Twitter . Surely this is an environment we should encourage, to take responsibility and trade messages about subjects in an atmosphere that is not intoxicated with bile, abuse, threats or intimidation. It feels naive to write that, particularly when you learn about the experience of Gaelic Athletic Association referee Patrick Nelis in 2013. He attempted suicide after he was bombarded with, among other things, abuse such as ‘fat, red hamster’ on social media. How sad that it came to that. It is little wonder that Twitter’s chief executive Dick Costolo told the company’s staff, in a leaked email in mid-February, that it was time to clampdown on the pollution in this social forum. ‘We suck at dealing with abuse and trolls on the platform and we’ve sucked at it for years,’ he told employees. (From left) Dorsey, at the New York Stock Exchange in 2013 with co-founders Biz Stone, Evan Williams and chief executive Dick Costolo, who outlined the need to find a way of getting rid of the pollution on Twitter . ‘It’s no secret and the rest of the world talks about it every day. We lose core user after core user by not addressing simple trolling issues that they face every day.’ In the days after Costolo’s memorandum was leaked to the media, the company began to take action on the users mentioned above, along with scores of others who were being abusive or harassing people. When they suspended the account of one, he returned under a different guise on Monday evening to warn that that I was no longer safe. People like that need to be educated. This is an opportunity for Twitter to evolve, to make it clear that this remarkable concept is to be used in a way that is socially acceptable. The issue of trolling, as we know, is not confined to sport. In September 2013 the Met Police admitted they were powerless at times to investigate and prosecute Twitter trolls for their hounding of various public figures. Progress is slow, but Twitter has suspended accounts of those threatening physical violence and have emailed others to remind them that a behavioural policy is in place. The intentions are honourable and the moment has arrived for a system of best practice to be observed by its 288m users. Without it, the minority will continue to distort the experience for the good-natured majority.
Twitter users are quick to criticise reporters for their reaction to matches .
The messages can be threatening and involve family members .
Social media should be a theatre for healthy debate and to voice opinion .
Many will argue that journalists, with the privileges we enjoy, are fair game .
לפני כמה שבועות, אחרי הניצחון הלוהט של צ'לסי 1-0 על אברטון, צוות התמיכה של טוויטר נקט בפעולה מהירה ונחרצת בשורה של ציוצים מאוד לא נעימים. ב-10 בפברואר, 2015, משתמש אחד כתב 'אני מקווה שיירו בך לגמרי' בתגובה למאמר שכתבתי על תגובתו של ברניסלב איבנוביץ' למחליף אברטון ג'יימס מקארתי. באותו יום, אוהד ארסנל שלח את ההודעה 'תהרוג את עצמך', מבלי להתייחס אפילו לשום דבר שכתבתי על המועדון. זו לא הייתה חוויה מיוחדת במינה. ברניסלב איבנוביץ' התמודד עם ג'יימס מקארתי בחילופי דברים זועמים במהלך הניצחון של צ'לסי על אברטון... התקרית, נקודת הבזק גדולה במשחק בסטמפורד ברידג' בחודש שעבר, סוקרה על ידי עיתונאים... ובשלב הזה משתמשי הטוויטר לקחו את זה כהזמנה שלהם להצטרף למסיבה. לחץ כאן כדי לעקוב אחרי ניל אשטון בטוויטר. היה גרוע יותר, הרבה יותר גרוע, אבל פרסום הפרטים המדכאים, שיביאו בן משפחה שלי לרשות הרבים, תהיה פגיעה בפרטיות - והחשבונות המעורבים, יחד עם רבים אחרים באותו שבוע, הושעו בשל הפרת הוראות טוויטר. כללים. המניע מאחורי הקטע הזה הוא כי ראש הספורט של ה-Daily Mail הופתע באמת מההיקף והארס העצום של ההתקפות שיכולות להתרחש בפורום הזה. אלו הם חייו של כתב כדורגל בשנת 2015, שמתעורר להודעות חסרות הבחנה בכל בוקר באותה דרך אגבית שבה אתה בודק בטלפון שלך אם יש הודעות טקסט. המדיה החברתית צריכה להיות תיאטרון לוויכוח בריא, הזדמנות לחבוט בכוח בכמה רעיונות או דעות לגבי ספורט שרבים מאיתנו הקדישו לו את חיינו. למרבה הצער, טוויטר הפך לפיל בחדר, הנושא היחיד שאנו לא ששים לדון בו לעומק, משום שהודאה בכך שהמדיום עלול להטיל מס פסיכולוגי נתפסת כחולשה. התחזק, תגדל קצת, וכל הדברים האחרים האלה שאנשים אומרים כשהם לא מסוגלים לקבל שאלו נושאים רציניים שיש להתמודד איתם. החוויות המתוארות לעיל אינן חדשות בשום פנים ואופן: בליל שבת ה-11 בדצמבר 2010 אי אפשר היה לעקוב אחר מספר האנשים שאיימו על חיי כאשר דווח על בקשת ההעברה של קרלוס טבז. קטע על קרלוס טבס, שמוצג כאן לא מרוצה מהחלפתו על ידי רוברטו מנצ'יני בדצמבר 2010, רגע לפני בקשת ההעברה שלו, לא עלה בטוב עם כמה אנשים במרחב הסייבר. טבס הרבה יותר שמח עכשיו ביובנטוס... טוויטר עדיין יכול להיות מקום נורא וכועס באותה מידה. יש אנשים שיגידו לכם שזה חלק מהמשחק, שההתקפות האלה הן רק טרולי טוויטר שמתחבאים מאחורי האנונימיות של מקלדת בחדר שינה בבית הוריהם. אם זה נכון, זה גם לא אומר שאנחנו צריכים לקבל את זה. לרבים יש לנו את העבודה הטובה בעולם, משוטטים בארץ כדי לצפות במשחקים הגדולים ביותר בליגת העל של ברקליס ונוסעים לחו"ל לליגת האלופות, או עם הנבחרת הלאומית במונדיאלים. זהו חלום הילדות, אובססיה אישית לאחר שהבינו בגיל מאוד מאוד מוקדם שקריירה של עיסוק בספורט בצורה מקצועית תהיה בלתי נסבלת. טוויטר היא תופעה מודרנית, בור דוב לכתבי הכדורגל שחוצים קו דק מאוד כשהם כותבים על כמה מהנושאים הכי גבוהים במשחק. ניל במהלך ראיון עם אדל טאראבט בשנה שעברה, כאשר שחקן QPR הגיב להערות של המנג'ר דאז הארי רדנאפ. טאראבט ענה לטענות שהוא סובל מעודף משקל. ניל מועמד לכתב חדשות הספורט של השנה בטקס פרסי עיתונות הספורט הבריטית החודש - פרס בו זכה בתקופתו ב-News of the World (לעיל עם איש ה-Daily Mirror הוותיק ג'ון ג'קסון) רבים יטענו שעיתונאים, עם הפריבילגיות ללא ספק שאנו נהנים ממנו לפעמים, הם משחק הוגן. אחרים יחוו חוויות דומות ורבים - באופן מעורר התפעלות, כפי שקורה - מעמידים את זה בסכנה של העבודה. אלוהים יודע שאנחנו מחלקים מספיק דבק למועדונים ולמנהלים על ההחלטות שהם מקבלים ויהיו אנשים שיטענו שאנחנו צריכים ללמוד לקחת את התרופה שלנו. אבל ההתעללות היא ציאניד טהור. למרבה הצער, זה משפיע גם על דיאלוג, עם ציוצים הגיוניים שאבדו לעתים קרובות במפולת של רעל אם אתה כותב משהו אפילו שנוי במחלוקת מעט על קבוצה, שחקן או מנהל. שגיאות נתפסות, כאשר כתבים נקראים לתת דין וחשבון באופן שמעולם לא היה אפשרי עד שג'ק דורסי ושות' חלמו על טוויטר ב-2006. זה בסדר לגעת, כשאנשים כמו @cfcaway, @terrencethecat או @wisepoyet מושכים אותי לעתים קרובות קטעים שנכתבו על ההתרחשויות בצ'לסי. הם אף פעם לא חורגים מהרף, אבל יש להם דעה והם יכולים, מדי פעם, להפגין חוש הומור. הם נהנים מהחילופים. ג'ק דורסי, בתמונה באוקטובר אשתקד, הוא מייסד שותף של טוויטר. אין ספק שזו סביבה שאנחנו צריכים לעודד, לקחת אחריות ולמסור מסרים על נושאים באווירה שאינה שיכורה ממרה, התעללות, איומים או הפחדה. זה מרגיש נאיבי לכתוב את זה, במיוחד כאשר אתה לומד על הניסיון של שופט איגוד האתלטיקה הגאלי פטריק נליס בשנת 2013. הוא ניסה להתאבד לאחר שהופגז בין היתר בהתעללות כגון 'אוגר שמן, אדום' ברשתות החברתיות. כמה עצוב שזה הגיע לזה. אין זה פלא שמנכ"ל טוויטר, דיק קוסטולו, אמר לצוות החברה, בדוא"ל שדלף באמצע פברואר, שהגיע הזמן לתקוף את הזיהום בפורום החברתי הזה. "אנחנו מבאסים בהתמודדות עם התעללות וטרולים על הרציף ושאבנו את זה במשך שנים", אמר לעובדים. (משמאל) דורסי, בבורסה בניו יורק ב-2013 עם המייסדים השותפים ביז סטון, אוון וויליאמס והמנכ"ל דיק קוסטולו, שהתאר את הצורך למצוא דרך להיפטר מהזיהום בטוויטר. 'זה לא סוד ושאר העולם מדבר על זה כל יום. אנו מאבדים משתמש ליבה אחר משתמש ליבה בכך שאיננו מתייחסים לבעיות טרול פשוטות שעומדות בפניהם מדי יום.״ בימים שלאחר הדלפת המזכר של קוסטולו לתקשורת, החלה החברה לנקוט בפעולה כלפי המשתמשים שהוזכרו לעיל, יחד עם עשרות אחרים אשר היו מתעללים או מטרידים אנשים. כשהשעו את החשבון של אחד מהם, הוא חזר במסווה אחר ביום שני בערב כדי להזהיר שאני כבר לא בטוח. אנשים כאלה צריכים לקבל חינוך. זו הזדמנות לטוויטר להתפתח, להבהיר שיש להשתמש בקונספט המדהים הזה באופן שמקובל מבחינה חברתית. נושא הטרולינג, כידוע, אינו מוגבל לספורט. בספטמבר 2013 הודתה משטרת מט שלעתים הייתה חסרת אונים לחקור ולהעמיד לדין טרולי טוויטר בגין הרדיפה שלהם אחר אישי ציבור שונים. ההתקדמות איטית, אבל טוויטר השעתה חשבונות של אלה המאיימים באלימות פיזית ושלחה אימייל לאחרים כדי להזכיר להם שקיימת מדיניות התנהגותית. הכוונות מכובדות והגיע הרגע למערכת של שיטות עבודה מומלצות שתתקיים על ידי 288 מיליון המשתמשים שלה. בלעדיו, המיעוט ימשיך לעוות את החוויה עבור הרוב הטוב.
משתמשי טוויטר ממהרים למתוח ביקורת על כתבים על תגובתם למשחקים.
ההודעות עלולות להיות מאיימות ולערב בני משפחה.
מדיה חברתית צריכה להיות תיאטרון לדיון בריא ולהבעת דעה.
רבים יטענו שעיתונאים, עם הפריבילגיות שאנו נהנים ממנו, הם משחק הוגן.