Louise Thomas, 43, from Cheam, was convinced she was suffering panic attacks . Panic attacks are extremely common, with one in ten of us thought to suffer from them at least occasionally. Louise Thomas - and her doctors - were convinced she was one of the millions affected. A panic attack typically causes a faster heartbeat, dizziness, nausea and an overwhelming sense of anxiety. Mother-of-two Louise had experienced such episodes regularly for seven years. 'In my early 30s, I started having episodes of feeling very nervous and anxious, with butterflies in my stomach and a feeling of being on edge,' says the 43-year-old. 'This could last all day. Sometimes, I wouldn't know where the last 30 seconds had gone and would feel confused, but still nervous and agitated, wondering what had just happened.' She was prescribed antidepressants and tried talking therapies, but nothing helped. That's because Louise, from Cheam, Surrey, wasn't suffering from panic attacks at all, but epileptic seizures. Her problems were neurological rather than psychological. And her story is not uncommon. As Paul Salkovskis, professor of clinical psychology at the University of Bath, explains, the symptoms of a panic attack can overlap with an epileptic seizure. 'It's not unusual for people with panic attacks to get an incorrect preliminary diagnosis of epilepsy, and occasionally, people with epilepsy get a misdiagnosis of panic attacks. If they see a specialist, it is usually clarified,' he says. Unfortunately, Louise didn't see a specialist for years. So how can the conditions be confused? Epilepsy, which affects more than 600,000 people in the UK, is characterised by recurrent seizures or sudden bursts of intense, abnormal electrical activity in the brain that disrupt the way it works. But there are many kinds of epileptic seizure. Dr Hannah Cock, consultant neurologist at St George's Hospital, London, and the University of London, says: 'The bit of the brain where the seizure starts and the path where the electrical discharge then spreads can vary enormously between individuals - which is why there are so many different ways people can experience an epileptic seizure.' One such example is with gelastic seizures - where patients may burst out laughing for no apparent reason, because the part of the brain involved in the seizure is also involved in laughter. Other seizures may involve a feeling of deja vu, which can make diagnosis difficult, since this is 'a normal phenomenon that we all sometimes experience', says Dr Cock, who is also clinical adviser to the charity Epilepsy Action. 'As the experience is so recurrent and frequent, it usually becomes clear that something else is going on,' she says. 'Or if the laughing attack is followed by losing consciousness and having a convulsion, diagnosis is easier.' Louise struggled to understand what was happening for seven years after her first episode . But a further complication is that seizures may cause someone to panic, adds Professor Salkovskis. 'It's perfectly possible that people with epilepsy will get panicky at the prospect of having a seizure. And in panic attacks, people hyperventilate, which can trigger an epileptic attack in people who are vulnerable to it.' One key differences between them is that while a seizure can lead to loss of consciousness, a panic attack usually won't, he says. But diagnosis can be hard, as there's no definitive test for epilepsy. An MRI scan can identify possible causes such as scarring on the brain, while an electroencephalogram, where electrodes are attached to the scalp, can help detect unusual brain activity associated with epilepsy. But this can also be normal in people with epilepsy, or show minor changes in people without. After her first episode, Louise looked up her symptoms online, which suggested she'd had a panic attack. Her GP suggested it was a delayed reaction to an incident a couple of years earlier, when she found an intruder breaking in to her house. 'This seemed to make sense. I'd been a quivering wreck at the time. I was a busy mum with two young kids, so I was a bit stressed.' The next seven years were fraught as Louise struggled to understand what was happening. She became a 'nervous wreck'. 'I went back and forth to the doctor's - I must have seen ten GPs in total - but, each time, I was told it sounded like panic attacks or depression. 'I remember the terms "post-traumatic disorder" and "generalised anxiety disorder" were also used. But there was never further investigation. I was given antidepressants and, one time, a Valium-type drug to calm me down.' But the drugs didn't work, and Louise would stop taking them after a few months. Husband Vincent took Louise to the GP and explained the attacks from his perspective - and her episodes were finally diagnosed corretly . 'I was just told to take them again. I even tried cognitive behaviour therapy online and had requested counselling, but nothing helped,' she says. 'This just fuelled my stress. I became a stroppy, emotional rollercoaster. My poor husband, Vincent, had to cope with me just going through the motions.' Meanwhile, her 'panic attacks' were getting worse: she was having five a day and experiencing urinary incontinence when they occurred. 'A few times, I fell down the stairs and was badly bruised; other times, I burnt myself on the oven and the iron. I even drove into a tree with both children in the car. Fortunately, I was going slowly, but it was terrifying. At that point, I knew something was really wrong.' In 2011, seven years after the panic attacks began, Vincent took Louise to the GP and explained the attacks from his perspective. 'He said that when I had an attack, I'd involuntarily raise my arm and start tutting. I wasn't even aware of this. But despite it sounding so odd, the GP still seemed to think this could tie in with a panic attack, so we decided to see a neurologist privately for a second opinion.' The specialist diagnosed Louise with temporal lobe epilepsy, a common type affecting the part of the brain concerned with emotion and hearing, as well as language and memory. The cause, in her case, was unknown, although brain tumours, head injuries, brain infections and strokes can all cause epilepsy. Dr Cock says: 'In temporal lobe seizures, common warning signs are feelings of intense anxiety, fear and panic, so these are ones more likely to be misdiagnosed as panic attacks. Structures in and close to the temporal lobe may also cause the heart to race and the sweating that may go along with it. 'Other signs may include deja vu and some experience "gastric rising" - that feeling in the stomach when you go over a humpback bridge. 'During the seizure, the patient may look blank and be completely amnesiac through the episode, losing a bit of time.' People with epilepsy may also have involuntary facial or hand movements, as Louise did, which indicate the electrical discharge has spread to an area of the brain involved in movement. Epilepsy does not tend to worsen over time but, if left untreated, the continued, unexplained seizures can fuel further anxiety, which may make the seizures worse. 'Generally, if people are not diagnosed, that causes anxiety and depression and increases stress levels, which may make seizures more frequent and more serious,' says Dr Cock. 'Whether stress itself causes seizures is controversial, but it's likely that, in some individuals, it may be a trigger - perhaps because stress leads to other triggers, such as alcohol and sleep deprivation.' Louise was relieved to finally find out what was wrong with her - but the diagnosis was frightening. 'It never occurred to me that I might have epilepsy. Being told was like being told I was going to die. 'The thought of all the seizures I'd had in public - on buses, at school meetings - was humiliating.' It took several months for Louise's psychological and neurological symptoms to become untangled. Even after being diagnosed with epilepsy, one neurologist thought she was experiencing non-epileptic seizures as well - seizures that are believed to have a psychological basis and are not caused by disrupted electrical brain activity. These seizures account for up to 30 per cent of people referred to epilepsy clinics. After her diagnosis, Louise was given antidepressants - which can sometimes help with non-epileptic seizures - along with anti-epileptic medication, which works by changing levels of chemicals in the brain that conduct electrical impulses. 'The side-effects of these drugs were horrible. It was like a 24-hour hangover,' she says. 'And I was still having seizures.' Because of the seizures, she had to give up her driving licence. However, things started to look up when, in 2012, she was referred to Dr Cock. Her medication was switched to lamotrigine - a different anti-epileptic drug. And two years ago, the seizures stopped. 'It was a huge relief,' says Louise. 'I could still have one tomorrow, but I used to dread waking up in the morning. Now I can live a normal life again.' Visit Epilepsy Action at epilepsy.org.uk and epilepsysociety.org.uk .
Louise Thomas, 43, from Cheam, thought she was suffering panic attacks .
Mother-of-two was prescribed antidepressants and tried talking therapies .
Nothing helped because she was actually suffering from epileptic seizures .
לואיז תומאס, בת 43 מ-Cheam, הייתה משוכנעת שהיא סובלת מהתקפי פאניקה. התקפי פאניקה הם שכיחים ביותר, כאשר אחד מכל עשרה מאיתנו חשב שהוא סובל מהם לפחות מדי פעם. לואיז תומס - והרופאים שלה - היו משוכנעים שהיא אחת מהמיליונים שנפגעו. התקף פאניקה גורם בדרך כלל לקצב לב מהיר יותר, סחרחורת, בחילות ותחושת חרדה מכרעת. אמא לשתיים לואיז חוותה פרקים כאלה באופן קבוע במשך שבע שנים. "בשנות ה-30 המוקדמות שלי, התחילו לי פרקים של הרגשה מאוד עצבנית וחרדה, עם פרפרים בבטן והרגשה של על קצה חוט", אומר בן ה-43. ״זה יכול להימשך כל היום. לפעמים, לא הייתי יודע לאן נעלמו 30 השניות האחרונות והייתי מרגיש מבולבל, אבל עדיין עצבני ונסער, תוהה מה קרה זה עתה.' נרשמו לה תרופות נוגדות דיכאון וניסתה טיפולים מדברים, אבל שום דבר לא עזר. זה בגלל שלואיז, מצ'אם, סארי, לא סבלה מהתקפי פאניקה בכלל, אלא מהתקפי אפילפסיה. הבעיות שלה היו נוירולוגיות ולא פסיכולוגיות. והסיפור שלה אינו נדיר. כפי שמסביר פול סלקובסקיס, פרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת באת', הסימפטומים של התקף פאניקה יכולים לחפוף עם התקף אפילפטי. "זה לא יוצא דופן שאנשים עם התקפי פאניקה מקבלים אבחנה מוקדמת שגויה של אפילפסיה, ומדי פעם, אנשים עם אפילפסיה מקבלים אבחנה שגויה של התקפי פאניקה. אם הם פונים למומחה, זה בדרך כלל מתברר', הוא אומר. לרוע המזל, לואיז לא ראתה מומחה במשך שנים. אז איך אפשר לבלבל את התנאים? אפילפסיה, המשפיעה על יותר מ-600,000 אנשים בבריטניה, מאופיינת בהתקפים חוזרים או התפרצויות פתאומיות של פעילות חשמלית אינטנסיבית וחריגה במוח שמשבשים את אופן פעולתה. אבל ישנם סוגים רבים של התקפים אפילפטיים. ד"ר האנה קוק, נוירולוגית יועצת מבית החולים סנט ג'ורג' בלונדון, ואוניברסיטת לונדון, אומרת: "חלק המוח שבו מתחיל ההתקף והנתיב שבו לאחר מכן הפריקה החשמלית מתפשטת יכולים להשתנות מאוד בין אנשים - וזו הסיבה שיש יש כל כך הרבה דרכים שונות שבהן אנשים יכולים לחוות התקף אפילפטי.' דוגמה אחת כזו היא עם התקפים ג'לאסטיים - שבהם חולים עלולים להתפוצץ בצחוק ללא סיבה נראית לעין, כי החלק במוח המעורב בהתקף מעורב גם בצחוק. התקפים אחרים עשויים להיות כרוכים בתחושת דז'ה וו, מה שעלול להקשות על האבחנה, מכיוון שזו 'תופעה נורמלית שכולנו חווים לפעמים', אומר ד"ר קוק, שהוא גם יועץ קליני לארגון הצדקה Epilepsy Action. "מכיוון שהחוויה כל כך חוזרת ותכופה, בדרך כלל מתברר שמשהו אחר קורה", היא אומרת. 'או אם התקף הצחוק מלווה באובדן הכרה ועווית, האבחנה קלה יותר'. לואיז נאבקה להבין מה קורה במשך שבע שנים לאחר הפרק הראשון שלה. אבל סיבוך נוסף הוא שהתקפים עלולים לגרום למישהו להיכנס לפאניקה, מוסיף פרופסור סלקובסקיס. "ייתכן בהחלט שאנשים עם אפילפסיה ייכנסו לפאניקה מהסיכוי לקבל התקף. ובהתקפי פאניקה, אנשים עושים היפר-ונטילציה, מה שיכול לעורר התקף אפילפטי אצל אנשים שפגיעים לכך״. אחד ההבדלים העיקריים ביניהם הוא שבעוד התקף יכול להוביל לאובדן הכרה, התקף פאניקה בדרך כלל לא יעשה זאת, הוא אומר. אבל האבחנה עלולה להיות קשה, מכיוון שאין בדיקה מוחלטת לאפילפסיה. סריקת MRI יכולה לזהות גורמים אפשריים כמו צלקות במוח, בעוד שבדיקת אלקטרואנצפלוגרמה, שבה אלקטרודות מחוברות לקרקפת, יכולה לסייע בזיהוי פעילות מוחית חריגה הקשורה לאפילפסיה. אבל זה יכול להיות גם נורמלי אצל אנשים עם אפילפסיה, או להראות שינויים קלים אצל אנשים ללא. לאחר הפרק הראשון שלה, לואיז חיפשה את הסימפטומים שלה באינטרנט, מה שהצביע על כך שחטפה התקף פאניקה. רופא המשפחה שלה הציע שזו הייתה תגובה מאוחרת לתקרית כמה שנים קודם לכן, כאשר היא מצאה פולש שפרץ לביתה. ״זה נראה הגיוני. הייתי שבר רועד באותה תקופה. הייתי אמא עסוקה עם שני ילדים קטנים, אז הייתי קצת לחוצה״. שבע השנים הבאות היו עמוסות כאשר לואיז נאבקה להבין מה קורה. היא הפכה ל'הריסת עצבים'. ״הלכתי הלוך ושוב לרופא - בטח ראיתי עשרה רופאי משפחה בסך הכל - אבל בכל פעם אמרו לי שזה נשמע כמו התקפי פאניקה או דיכאון. "אני זוכר שנעשה שימוש גם במונחים "הפרעה פוסט טראומטית" ו"הפרעת חרדה כללית". אבל מעולם לא הייתה חקירה נוספת. קיבלתי תרופות נוגדות דיכאון ופעם אחת תרופה מסוג ואליום כדי להרגיע אותי״. אבל התרופות לא עבדו, ולואיז הייתה מפסיקה לקחת אותן אחרי כמה חודשים. הבעל וינסנט לקח את לואיז לרופא המשפחה והסביר את ההתקפות מנקודת מבטו - והפרקים שלה אובחנו לבסוף בצורה נכונה. ״פשוט אמרו לי לקחת אותם שוב. אפילו ניסיתי טיפול קוגניטיבי התנהגותי באינטרנט וביקשתי ייעוץ, אבל שום דבר לא עזר", היא אומרת. ״זה רק עורר את הלחץ שלי. הפכתי לרכבת הרים עצובה ומרגשת. בעלי המסכן, וינסנט, נאלץ להתמודד איתי רק כשאני עובר על העניינים״. בינתיים, 'התקפי הפאניקה' שלה החמירו: היא סבלה חמישה ביום וחוותה בריחת שתן כשהם התרחשו. ״כמה פעמים נפלתי במדרגות ונחבלתי קשות; פעמים אחרות, שרפתי את עצמי על התנור ועל המגהץ. אפילו נכנסתי לעץ כששני הילדים באוטו. למרבה המזל, הלכתי לאט, אבל זה היה מפחיד. בשלב הזה ידעתי שמשהו באמת לא בסדר״. ב-2011, שבע שנים לאחר שהחלו התקפי הפאניקה, וינסנט לקח את לואיז לרופא המשפחה והסביר את ההתקפים מנקודת מבטו. ״הוא אמר שכאשר היה לי התקף, הייתי מרימה את היד באופן לא רצוני ומתחילה לטלטל. אפילו לא הייתי מודע לזה. אבל למרות שזה נשמע כל כך מוזר, נראה היה שרופא המשפחה עדיין חושב שזה יכול לקשור להתקף פאניקה, אז החלטנו לראות נוירולוג באופן פרטי כדי לקבל חוות דעת שנייה.' המומחה איבחן את לואיז עם אפילפסיה באונה הטמפורלית, סוג שכיח המשפיע על החלק במוח העוסק ברגש ובשמיעה, כמו גם בשפה ובזיכרון. הסיבה, במקרה שלה, לא הייתה ידועה, אם כי גידולי מוח, פגיעות ראש, דלקות מוח ושבץ עלולים לגרום לאפילפסיה. ד"ר קוק אומר: "בהתקפי האונה הטמפורלית, סימני אזהרה נפוצים הם תחושות של חרדה עזה, פחד ופאניקה, כך שאלו יש סיכוי גבוה יותר להיות מאובחנים בטעות כהתקפי פאניקה. גם מבנים באונה הטמפורלית ובסמוך אליה עלולים לגרום ללב לדוהר ולהזעה העשויה להתלווה אליו. "סימנים אחרים עשויים לכלול דז'ה וו וחלקם חווים "עליית קיבה" - התחושה הזו בבטן כשאתה עובר על גשר גבן. "במהלך ההתקף, החולה עלול להיראות ריק ולהיות חסר אמנזיה לחלוטין במהלך הפרק, ולהפסיד מעט זמן." אנשים עם אפילפסיה עלולים לסבול גם מתנועות פנים או ידיים לא רצוניות, כפי שעשתה לואיז, מה שמצביע על כך שהפריקה החשמלית התפשטה לאזור במוח המעורב בתנועה. אפילפסיה אינה נוטה להחמיר עם הזמן, אך אם לא מטפלים בה, ההתקפים המתמשכים, הבלתי מוסברים, יכולים לעורר חרדה נוספת, מה שעלול להחמיר את ההתקפים. "באופן כללי, אם אנשים לא מאובחנים, זה גורם לחרדה ודיכאון ומגביר את רמות הלחץ, מה שעלול להפוך את ההתקפים לתכופים יותר וחמורים יותר", אומר ד"ר קוק. "האם הלחץ עצמו גורם להתקפים הוא שנוי במחלוקת, אבל סביר להניח שאצל אנשים מסוימים הוא עשוי להיות טריגר - אולי בגלל שהלחץ מוביל לטריגרים אחרים, כמו אלכוהול וחוסר שינה." ללואיז הוקל לגלות סוף סוף מה לא בסדר איתה - אבל האבחנה הייתה מפחידה. ״לא עלה בדעתי שאולי יש לי אפילפסיה. שאומרים לי זה כמו שאומרים לי שאני עומד למות. 'המחשבה על כל ההתקפים שהיו לי בפומבי - באוטובוסים, בישיבות בית ספר - הייתה משפילה'. לקח מספר חודשים עד שהתסמינים הפסיכולוגיים והנוירולוגיים של לואיז התפרקו. גם לאחר שאובחנה עם אפילפסיה, נוירולוג אחד חשב שהיא חווה גם התקפים לא אפילפטיים - התקפים שלדעתם יש להם בסיס פסיכולוגי ואינם נגרמים משיבושים בפעילות מוחית חשמלית. התקפים אלו מהווים עד 30 אחוז מהאנשים המופנים למרפאות אפילפסיה. לאחר האבחנה שלה, ניתנו לואיז תרופות נוגדות דיכאון - שלעיתים יכולות לעזור בהתקפים לא אפילפטיים - יחד עם תרופות אנטי-אפילפטיות, הפועלות על ידי שינוי רמות הכימיקלים במוח המוליכים דחפים חשמליים. "תופעות הלוואי של התרופות האלה היו איומות. זה היה כמו הנגאובר של 24 שעות", היא אומרת. 'ועדיין היו לי התקפים'. בגלל ההתקפים היא נאלצה לוותר על רישיון הנהיגה. עם זאת, הדברים החלו להופיע כאשר, בשנת 2012, היא הופנתה לד"ר קוק. התרופה שלה הוחלפה ללמוטריגין - תרופה אנטי-אפילפטית אחרת. ולפני שנתיים ההתקפים פסקו. "זו הייתה הקלה עצומה," אומרת לואיז. ״אני עדיין יכול לקבל אחד מחר, אבל נהגתי לחשוש להתעורר בבוקר. עכשיו אני יכול לחיות חיים נורמליים שוב״. בקר ב-Epilepsy Action בכתובת epilepsy.org.uk ו- epilepsysociety.org.uk.
לואיז תומאס, 43, מ-Cheam, חשבה שהיא סובלת מהתקפי פאניקה.
לאם לשניים נרשמו תרופות נוגדות דיכאון וניסתה טיפולים מדברים.
שום דבר לא עזר כי היא למעשה סבלה מהתקפי אפילפסיה.