(CNN)Whoever wins the general election on May 7 will face international challenges reaching to the heart of a question that has bedevilled every London government since 1945: what is, or should be, Britain's role in the world? As one of World War II's victor countries, Britain helped shape the post-war international architecture. Notably, it gained a permanent seat, plus veto power, in the U.N. Security Council, which it retains to this day. But these battlefield laurels disguised fundamental weakness. The two world wars severely depleted Britain's human and material resources. The heyday of the world's largest-ever empire and of London and Liverpool's control of a vast maritime trading network had passed. As the Cold War took global grip, the United States purposefully pushed Britain aside. The U.S. took over its military bases, its spheres of influence, and its markets. Conscious of its decline, London clung, slightly pathetically, to what it termed its "special relationship" with Washington. Maintaining this key U.S. relationship is the most important foreign policy challenge facing Britain's prime minister after May 7. Whether that person is the Conservative party's David Cameron or the opposition Labour party's Ed Miliband makes no difference. Barack Obama's arrival in the White House now looks like a watershed for bilateral relations. Unlike many of his post-war predecessors, Obama was no Anglophile. Indeed, his grandfather's unhappy experience in colonial-era Kenya gave him reason to dislike the English. Obama the dispassionate analyst also found scant objective reason to prioritize the British alliance or Europe generally. Looking at the EU, he saw one dominant, friendly power -- and its capital was Berlin, not London. Looking the other way, to Asia, Obama saw opportunities and threats of far greater moment, centered on rising powers such as China and India -- hence his subsequent "tilt" to Asia. Britain's principal value to the U.S. lies with its defense capabilities. It proved a loyal if not especially effective ally in Afghanistan and Iraq. Although capacity has steadily declined in the past 30 years, Britain was seventh in the world in 2013 in terms of military spending and remains a dependable U.S. deputy within NATO. But the pre-election consensus is that the next British government will be obliged to slash defense spending again, probably below the 2% of GDP threshold to which NATO members are pledged to maintain. Big cuts in army and air force numbers are in prospect. Maintaining even one modern aircraft carrier has become a real struggle. It is likely, on these trends, that Britain would be unable to contribute separately to any new international campaign, but would be obliged to place its troops under U.S. command, as General Raymond Odierno, U.S. army chief of staff, recently suggested. America's top politicians, soldiers and diplomats, such as U.N. ambassador Samantha Power, are applying increasing pressure on Britain over defense expenditure, but with little joy so far. In time, this impasse could lead to a permanent rift. Worse still, in the U.S. view, is the possibility that a Labour-led government, potentially beholden to the unilateral nuclear disarmers of the Scottish National party, could slacken its commitment to Trident, the UK's nuclear missile submarine fleet. The SNP says the country can no longer afford a nuclear deterrent, morally or financially. Washington's worries about Britain's role have been exacerbated by the lack of fight, as some see it, displayed by London when faced with the prospect of Scottish independence and the inevitable break-up of the United Kingdom. Similar concerns apply to Britain's EU membership, which Cameron has placed in doubt by promising a national referendum by 2017. The U.S. greatly values Britain as an informal, surrogate voice within the EU. But Washington's interests aside, the EU is Britain's biggest trading partner and a natural ally in terms of democratic values, and legal, social and cultural norms. An exit from the EU would satisfy minority hardline nationalists in the UK Independence party. But it would seriously undermine Britain's standing in the world, in relation to Europe and to the emerging Brics powers. All this matters more than ever because, amid the developing disorder of the post-Cold War world, old certainties are being uprooted and new or revived threats are multiplying. The aggressive behavior of Vladimir Putin's Russia is one obvious example. Another is the rise of international terrorism, most recently in the form of ISIS, also known as the Islamic State. Another is China's hegemonic ambitions in the East China and South China seas, at the expense of neighbors such as Japan, the Philippines and Vietnam. On these issues, it seems that Britain, by design or not, has little concrete to contribute. London allowed Germany and France to take the lead on Ukraine diplomacy. Embarrassed by public criticism, Cameron belatedly sent a few army advisers to help train Kiev's forces. Similarly, London's military contribution to the fight against ISIS has been minimal, and confined to Iraq. Members of Parliament recently expressed strong dismay that Britain was doing so little. And as for Japan, ostensibly an important British ally, recent defense cooperation agreements do not disguise the likely infeasibility of sharp-end assistance. Indeed, as some see it, there is far too much British kow-towing to China. Disturbed by this evidence of decline, Britain's political class comforts itself by arguing the country still leads by example. It still maintains a generous overseas aid budget, it mounts successful humanitarian missions such as in Sierra Leone during the Ebola outbreak, it remains a top five world economic power, and sometimes (though not always) it uses its U.N. and other platforms to stand up for democratic values and human rights. All this is true. But it is small consolation for a country that, 100 years ago, was a superpower with truly global reach. In the election campaign, foreign policy and the key 21st century international issues, such as climate change, have barely got a mention so far. This is not an accident. Britain's horizons are narrowing. Its strength and global ambitions are fading. Its post-imperial destiny is that of a second-tier power. The trick is not to appear second rate.
Whoever wins May 7 election must answer this question, says Simon Tisdall: What is, or should be, Britain's role in the world?
Tisdall: Maintaining U.S. relationship is most important foreign policy challenge facing Britain's PM after May 7 .
But foreign policy and key 21st century issues, such as climate change, have barely been mentioned, he writes .
(CNN) מי שינצח בבחירות הכלליות ב-7 במאי יתמודד עם אתגרים בינלאומיים שיגיעו ללב שאלה שהטרידה כל ממשלת לונדון מאז 1945: מה תפקידה של בריטניה בעולם, או צריך להיות? כאחת המדינות המנצחות של מלחמת העולם השנייה, בריטניה עזרה לעצב את האדריכלות הבינלאומית שלאחר המלחמה. יש לציין כי היא זכתה במושב קבוע, בתוספת כוח וטו, במועצת הביטחון של האו"ם, שאותה היא שומרת עד היום. אבל זרי הדפנה האלה בשדה הקרב הסתירו חולשה בסיסית. שתי מלחמות העולם דללו קשות את המשאבים האנושיים והחומריים של בריטניה. חלפו ימי הזוהר של האימפריה הגדולה ביותר בעולם ושליטת לונדון וליברפול ברשת מסחר ימית עצומה. כשהמלחמה הקרה תפסה אחיזה עולמית, ארצות הברית דחקה בכוונה את בריטניה הצידה. ארה"ב השתלטה על הבסיסים הצבאיים שלה, על תחומי ההשפעה שלה ועל השווקים שלה. בהיותה מודעת לדעיכתה, לונדון דבקה, באופן מעט פתטי, למה שהיא כינתה "מערכת היחסים המיוחדת" שלה עם וושינגטון. שמירה על מערכת יחסים מרכזית זו של ארה"ב היא האתגר החשוב ביותר של מדיניות החוץ העומד בפני ראש ממשלת בריטניה לאחר ה-7 במאי. אם אותו אדם הוא דייוויד קמרון של המפלגה השמרנית או אד מיליבנד של מפלגת הלייבור מהאופוזיציה אין זה משנה. הגעתו של ברק אובמה לבית הלבן נראית כעת כמו קו פרשת מים ליחסים בילטרליים. בניגוד לרבים מקודמיו לאחר המלחמה, אובמה לא היה אנגלופיל. ואכן, הניסיון האומלל של סבו בקניה של התקופה הקולוניאלית נתן לו סיבה לא לאהוב את האנגלים. אובמה, האנליסט חסר התשוקה, מצא גם סיבה אובייקטיבית מועטה לתת עדיפות לברית הבריטית או לאירופה בכלל. כשהסתכל על האיחוד האירופי, הוא ראה מעצמה אחת דומיננטית וידידותית - ובירתה הייתה ברלין, לא לונדון. במבט מהצד השני, לאסיה, אובמה ראה הזדמנויות ואיומים של רגע גדול בהרבה, שבמרכזם מעצמות עולות כמו סין והודו - ומכאן "הטייתו" לאחר מכן לאסיה. הערך העיקרי של בריטניה לארה"ב טמון ביכולות ההגנה שלה. היא התגלתה כבעלת ברית נאמנה אם לא יעילה במיוחד באפגניסטן ובעיראק. למרות שהיכולת ירדה בהתמדה ב-30 השנים האחרונות, בריטניה הייתה במקום השביעי בעולם ב-2013 במונחים של הוצאות צבאיות ונשארה סגנית אמריקאית מהימנה בתוך נאט"ו. אבל הקונצנזוס שלפני הבחירות הוא שהממשלה הבריטית הבאה תהיה מחויבת לקצץ שוב בהוצאות הביטחון, כנראה מתחת לרף 2% מהתמ"ג אליו מתחייבות חברות נאט"ו לשמור. צפוי קיצוץ גדול במספר הצבא ובחיל האוויר. שמירה על נושאת מטוסים מודרנית אחת הפכה למאבק אמיתי. סביר להניח, על פי מגמות אלה, שבריטניה לא תוכל לתרום בנפרד למערכה בינלאומית חדשה כלשהי, אך תיאלץ להציב את חייליה תחת פיקוד ארה"ב, כפי שהציע לאחרונה גנרל ריימונד אודיירנו, ראש המטה של ​​צבא ארה"ב. הפוליטיקאים, החיילים והדיפלומטים הבכירים של אמריקה, כמו שגרירת האו"ם סמנתה פאוור, מפעילים לחץ הולך וגובר על בריטניה בנוגע להוצאות ההגנה, אך עד כה בשמחה קטנה. עם הזמן, המבוי הסתום הזה עלול להוביל לקרע קבוע. גרוע מכך, לדעת ארה"ב, היא האפשרות שממשלה בראשות הלייבור, שעלולה להיות מחוייבת למפרקי הנשק הגרעיניים החד-צדדיים של המפלגה הלאומית הסקוטית, עלולה להרגיע את מחויבותה ל-Trident, צי צוללות הטילים הגרעיניים של בריטניה. ה-SNP אומר שהמדינה כבר לא יכולה להרשות לעצמה אמצעי הרתעה גרעיני, מוסרית או כלכלית. דאגותיה של וושינגטון לגבי תפקידה של בריטניה החריפו בשל חוסר הלחימה, כפי שחלק רואים זאת, שהפגין לונדון כשהיא מתמודדת עם הסיכוי לעצמאות סקוטית והתפרקותה הבלתי נמנעת של הממלכה המאוחדת. חששות דומים חלים על חברותה של בריטניה באיחוד האירופי, שקמרון הטיל ספק בהבטחה למשאל עם לאומי עד 2017. ארה"ב מעריכה מאוד את בריטניה כקול לא רשמי ופונדקאי בתוך האיחוד האירופי. אבל מלבד האינטרסים של וושינגטון, האיחוד האירופי הוא שותף הסחר הגדול ביותר של בריטניה ובעל ברית טבעי במונחים של ערכים דמוקרטיים ונורמות משפטיות, חברתיות ותרבותיות. יציאה מהאיחוד האירופי תספק לאומנים קשוחים במיעוט במפלגת העצמאות של בריטניה. אבל זה יפגע ברצינות במעמדה של בריטניה בעולם, ביחס לאירופה ולמעצמות הבריקס המתעוררות. כל זה חשוב יותר מתמיד כי בתוך אי-הסדר המתפתח של העולם שלאחר המלחמה הקרה, ודאויות ישנות נעקרות מהשורש ואיומים חדשים או מתחדשים מתרבים. ההתנהגות התוקפנית של רוסיה של ולדימיר פוטין היא דוגמה ברורה אחת. אחר הוא עליית הטרור הבינלאומי, לאחרונה בדמות דאעש, הידוע גם בשם המדינה האסלאמית. אחרת היא השאיפות ההגמוניות של סין בים מזרח סין ודרום סין, על חשבון שכנות כמו יפן, הפיליפינים ווייטנאם. בנושאים אלה, נראה שלבריטניה, בתכנון או לא, יש מעט קונקרטיים לתרום. לונדון אפשרה לגרמניה ולצרפת להוביל את הדיפלומטיה של אוקראינה. נבוך מביקורת ציבורית, קמרון שלח באיחור כמה יועצי צבא לעזור לאמן את כוחות קייב. באופן דומה, התרומה הצבאית של לונדון למאבק בדאעש הייתה מינימלית, והוגבלה לעיראק. חברי הפרלמנט הביעו לאחרונה חרדה עזה מכך שבריטניה עושה כל כך מעט. ובאשר ליפן, לכאורה בעלת ברית חשובה בריטית, הסכמי שיתוף הפעולה הביטחוניים האחרונים אינם מסווים את חוסר ההיתכנות הסביר של סיוע חד. ואכן, כפי שרואים זאת, יש הרבה יותר מדי גרירת קאו בריטית לסין. מוטרדים מהעדויות הללו לדעיכה, המעמד הפוליטי של בריטניה מנחם את עצמו בטענה שהמדינה עדיין מובילה דוגמה. היא עדיין שומרת על תקציב סיוע נדיב לחו"ל, היא מבצעת משימות הומניטריות מוצלחות כמו בסיירה לאון במהלך התפרצות האבולה, היא נותרה חמש מעצמה כלכלית עולמית מובילה, ולפעמים (אם כי לא תמיד) היא משתמשת באו"ם ובפלטפורמות אחרות שלה כדי להתייצב. לערכים דמוקרטיים וזכויות אדם. כל זה נכון. אבל זו נחמה קטנה למדינה שלפני 100 שנה הייתה מעצמת-על עם טווח עולמי אמיתי. במערכת הבחירות, מדיניות החוץ והנושאים הבינלאומיים המרכזיים של המאה ה-21, כמו שינויי אקלים, בקושי זכו להתייחסות עד כה. זו לא תאונה. האופקים של בריטניה מצטמצמים. כוחו והשאיפות העולמיות שלו הולכים ומתפוגגים. ייעודו הפוסט-אימפריאלי הוא של כוח מדרגה שנייה. החוכמה היא לא להופיע מדרגה שנייה.
מי שינצח בבחירות ב-7 במאי חייב לענות על השאלה הזו, אומר סיימון טיסדל: מה תפקידה של בריטניה בעולם, או צריך להיות?
טיסדל: שמירה על מערכת היחסים בארה"ב היא האתגר החשוב ביותר במדיניות החוץ שעומד בפני ראש ממשלת בריטניה לאחר ה-7 במאי.
אבל מדיניות חוץ וסוגיות מפתח של המאה ה-21, כמו שינויי אקלים, בקושי הוזכרו, הוא כותב.