I understand the angst that many Arsenal supporters feel over the future of the club under Arsene Wenger. I understand why a swathe of the club’s support has started to give up hope that Wenger can recreate the success he brought to the club more than a decade ago. I even started to inch in that direction myself last autumn after Arsenal made a poor start to this season. Sometimes, it feels like Wenger is the problem, not the solution. He is a stubborn man and it can be hard to defend the choices he makes. Arsene Wenger is facing increasing calls for his resignation from Arsenal fans after an undulating season . Wenger look despondently as Monaco tear Arsenal side apart in the last 16 first-leg Champions League tie . After the desperately dispiriting defeat by Monaco, Wenger will come under fierce scrutiny again  when Arsenal visit Manchester United to contest an FA Cup quarter-final. Lose and people will say that their season is over. Lose and the ‘Wenger Out’ bandwagon, which is already accelerating, will move up another gear. Well, maybe they should be thinking about slamming the brakes on it instead. Because in the last five months, Arsenal have taken great strides forward. I don’t buy the idea that the club is standing still or even going backwards. The defeat by Monaco notwithstanding, there are real signs of progress at last. Put it this way, if you are an Arsenal fan, which team in the Premier League would you swap places with today? Look around. Which team looks more upwardly mobile or better set for the future than Wenger’s side? Manchester City? I don’t think so. City are creaking. They’re starting to look like a side at the end of an old cycle, not at the start of a new one. Manchester United? Be serious. United may have spent lavishly under Louis van Gaal but they are beset by doubts about Radamel Falcao, Angel di Maria and Robin van Persie. And that’s before we start on their defence and the continuing absence of a dominating central midfield player. Despite all their lavish investment, Manchester City do not look like defending their Premier League crown . Angel di Maria has been a disappointment since joining Manchester United for £60m from Real Madrid . Spurs? Well, Tottenham might well be advancing under Mauricio Pochettino but they’re still a way away from the level they achieved under Harry Redknapp. Liverpool? Liverpool are looking good again under Brendan Rodgers and, like Arsenal, their prospects are improving. OK, so that leaves Chelsea. And everybody would swap with Chelsea at the moment, but the point is that Arsenal’s future looks bright again. It is easy, and valid, to point out the occasional failings of Per Mertesacker, but why not consider Arsenal’s array of attacking talent instead? Alexis Sanchez, Alex Oxlade-Chamberlain, Santi Cazorla, Danny Welbeck, Mesut Ozil, Theo Walcott and, yes, Olivier Giroud are formidable forward- thinking players close to their prime. And that’s before we talk about Jack Wilshere and Mathieu Debuchy, coming back from injury, and the emergence of Francis Coquelin as a holding midfielder. Calum Chambers has not made the strides expected of him since his summer move from Southampton but his qualities are not in doubt. Per Mertesacker winces during the defeat by Monaco, but Arsenal will surely strengthen their defence . Alexis Sanchez is surrounded by an embarrassment of attacking riches in the Arsenal ranks . There is no reason why he should not bolster Arsenal’s defence next season. If Wenger signs another central defender in the summer and perhaps a more experienced central midfielder, there is no reason why they should not challenge for the title next season. It would be a shame if Arsenal lost their nerve on Wenger now just when it feels as if they are on the verge of being real contenders again. Their victory over City at the Etihad in January was the clearest evidence yet of the fact they are casting off the inferiority complex they had developed against the other leading clubs. The tie against United, at the venue where they were humiliated 8-2 in 2011, will be another good test. Arsenal are the FA Cup holders, let’s not forget. There is plenty to suggest that they are about to re-emerge into the light. Defeat by United won’t change that even if it will, inevitably, lead to renewed calls for Wenger’s head. It has got to the stage now where some Arsenal fans behave as if Wenger is the only thing standing between them and the Premier League summit. There seems to be an assumption that, once liberated from the yoke of the professorial tyrant, Arsenal would be free to soar. Free to soar back to the top of the Premier League table as if that were their rightful place, as if that were the position that their history demanded. Wenger celebrates breaking his trophy drought last May... and more could follow if Arsenal hold their nerve . Wenger last won the Premier League title in 2004, and his side may well challenge for the title next season . There is another inconvenient truth here: even in the last 10 years under Wenger that fans like to characterise as a desert of achievement, Arsenal have played at a higher level than they had in the 30 years before he arrived. It may come as a surprise to some of those Arsenal fans who think that football began in 1992 but in the period from 1966 to Wenger’s arrival in 1996, Arsenal’s average position in the league was between sixth and seventh. Their traditional place in English football pre-Wenger was not in the top four. There is no worth in lionising Wenger just because of his longevity. Nor is he entitled to remain in situ because he is the father of the modern Arsenal and his achievements built the Emirates. But he worked stoically through the period of retrenchment that followed the building of the new stadium and kept Arsenal among the elite. It is only now that Wenger has been given the tools to aim for the top again. He has got Arsenal moving forward. He deserves the chance to try to finish the job. Stadiums no longer a haven for bigotry . The defenders of the faith bemoan the fact that you can’t do anything at a football ground these days without attracting sanction. Can’t throw bananas on to the pitch and make monkey chants like we used to because it will upset black supporters. Can’t sing songs about Auschwitz and Belsen or make hissing sounds to mimic gas chambers like we used to because it will upset Jewish supporters. Can’t sing songs using a derogatory term for people who have Down’s Syndrome because it might upset supporters who have kids with disabilities. Can’t even yell abuse at women in the directors’ box or sitting on the bench and sing songs urging them to get their kit off because it might upset female supporters. ‘It’s getting ridiculous,’ the legions of the disaffected say. ‘What has happened to the football we used to know?’ Well, the answer is simple. What has happened is that our society has decided stadiums should no longer be havens for those who wish to vent their bigotry and their ignorance without fear of disapproval or repercussions. What has happened is that we have come to the conclusion that it is wrong for swathes of our population to be made to feel uncomfortable when they go to watch their team play. People can lament that if they wish to. The shame is that it has taken us this long to come to our senses. At least spitting doesn’t threaten careers . I have always found it hard to understand why biting a player on the shoulder during a football match and not even breaking the skin attracts far more opprobrium than snapping the same player’s leg with a terrible tackle, sending him to hospital and putting his entire career in doubt. Up to a point, it is the same with spitting. ‘If a player spat at me,’ Stoke striker Jon Walters said on Thursday, ‘he’d be eating his supper through a straw.’ I wonder if Walters has considered that if an opponent committed the altogether more acceptable offence of deliberately smashing his jaw with a swinging elbow, it would be Walters who would be eating through a straw. Jonny Evans appears to launch spit in the direction of the Newcastle United striker, who then retaliates . Manchester United defender Evans has received a six-match ban from the FA after the ugly incident . ‘There is nothing worse in football than spitting,’ player after player has said after the altercation between Jonny Evans and Papiss Cisse at St James’ Park on Wednesday. I’m sorry but I don’t agree. There is nothing worse in football than depriving another man of his livelihood. Pathetic and unpleasant though it may be, spitting never threatens that.
Many Arsenal fans fear for the future of the club under Arsene Wenger .
Wenger will come under fierce scrutiny once more when Arsenal face Manchester United in the FA Cup on Monday .
Lose and people will say that their season is over. Lose and the ‘Wenger Out’ bandwagon will move up another gear .
Maybe they should be thinking about slamming the brakes on it instead .
Because in the last five months, Arsenal have taken great strides forward...
אני מבין את החרדה שחשים רבים מתומכי ארסנל על עתיד המועדון תחת ארסן ונגר. אני מבין מדוע חלק מהתמיכה של המועדון החל לוותר על התקווה שוונגר יוכל לשחזר את ההצלחה שהביא למועדון לפני יותר מעשור. אפילו התחלתי לצעוד בכיוון הזה בסתיו האחרון אחרי שארסנל פתחה גרוע את העונה הזו. לפעמים, זה מרגיש כאילו ונגר הוא הבעיה, לא הפתרון. הוא אדם עקשן ויכול להיות קשה להגן על הבחירות שהוא עושה. ארסן ונגר מתמודד עם קריאות מתגברות להתפטרותו מאוהדי ארסנל לאחר עונה גלית. ונגר נראה מיואש כשמונאקו קורעת את קבוצת ארסנל ב-16 האחרונות במשחק הראשון בליגת האלופות. לאחר התבוסה המייאשת של מונאקו, ונגר יעבור שוב בדיקה עזה כאשר ארסנל תבקר במנצ'סטר יונייטד כדי להתמודד ברבע גמר הגביע האנגלי. תפסידו ואנשים יגידו שהעונה שלהם נגמרה. להפסיד ועגלת 'וונגר אאוט', שכבר מואצת, תעלה הילוך נוסף. ובכן, אולי הם צריכים לחשוב על טריקת הבלמים במקום. כי בחמשת החודשים האחרונים ארסנל עשתה צעדים גדולים קדימה. אני לא קונה את הרעיון שהמועדון עומד במקום או אפילו הולך אחורה. למרות התבוסה של מונאקו, יש סוף סוף סימנים אמיתיים להתקדמות. ניסוח זאת כך, אם אתה אוהד ארסנל, עם איזו קבוצה בפרמיירליג היית מחליף מקומות היום? תסתכל מסביב. איזו קבוצה נראית יותר ניידת כלפי מעלה או ערוכה יותר לעתיד מהצד של ונגר? מנצ'סטר סיטי? אני לא חושב כך. העיר חורקת. הם מתחילים להיראות כמו צד בסוף מחזור ישן, לא בתחילתו של חדש. מנצ'סטר יונייטד? תהיה רציני. יונייטד אולי בילתה בשפע תחת לואי ואן חאל, אבל הם מוטרדים בספקות לגבי רדאמל פלקאו, אנחל די מריה ורובין ואן פרסי. וזה עוד לפני שהתחלנו בהגנה שלהם והיעדר מתמשך של שחקן מרכז שדה דומיננטי. למרות כל ההשקעה המפוארת שלהם, מנצ'סטר סיטי לא נראית כמו הגנה על כתר הפרמיירליג שלה. אנחל די מריה היה אכזבה מאז שהצטרף למנצ'סטר יונייטד תמורת 60 מיליון פאונד מריאל מדריד. ספרס? טוב, טוטנהאם אולי מתקדמת תחת מאוריסיו פוצ'טינו, אבל היא עדיין רחוקה מהרמה שהשיגו תחת הארי רדנאפ. ליברפול? ליברפול נראית טוב שוב תחת ברנדן רודג'רס, וכמו ארסנל, הסיכויים שלה משתפרים. בסדר, אז זה משאיר את צ'לסי. וכולם היו מחליפים עם צ'לסי כרגע, אבל הנקודה היא שהעתידה של ארסנל שוב נראה מזהיר. קל ותקף להצביע על הכשלים המזדמנים של פר מרטסאקר, אבל למה לא לשקול את מערך הכישרון ההתקפי של ארסנל במקום זאת? אלכסיס סאנצ'ס, אלכס אוקסלייד-צ'מברליין, סאנטי קאזורלה, דני וולבק, מסוט אוזיל, תיאו וולקוט וכן, אוליבייה ז'ירו הם שחקנים בעלי חשיבה קדימה אדירה שקרובים לשיא שלהם. וזה עוד לפני שדיברנו על ג'ק ווילשר ומתיאו דבושי, שחזרו מפציעה, ועל הופעתו של פרנסיס קוקלין כקשר מחזיק. קאלום צ'יימברס לא עשה את הצעדים הצפויים ממנו מאז המעבר שלו בקיץ מסאות'המפטון, אבל איכויותיו אינן מוטלות בספק. פר מרטסאקר מכווץ במהלך התבוסה מול מונאקו, אבל ארסנל בוודאי תחזק את ההגנה שלה. אלכסיס סאנצ'ס מוקף במבוכה של עושר התקפי בשורות ארסנל. אין שום סיבה שהוא לא יחזק את ההגנה של ארסנל בעונה הבאה. אם ונגר יחתום בקיץ מגן מרכזי נוסף ואולי קשר מרכזי מנוסה יותר, אין סיבה שהם לא יתמודדו על התואר בעונה הבאה. זה יהיה חבל אם ארסנל איבדה את העצבים על ונגר עכשיו בדיוק כשזה מרגיש כאילו היא על סף להיות שוב מתמודדים אמיתיים. הניצחון שלהם על סיטי באתיהאד בינואר היה העדות הברורה ביותר עד כה לעובדה שהם משליכים את תסביך הנחיתות שפיתחו מול המועדונים המובילים האחרים. השוויון מול יונייטד, במקום בו הושפלו 8-2 ב-2011, יהיה עוד מבחן טוב. ארסנל היא מחזיקת הגביע האנגלי, בואו לא נשכח. יש הרבה המצביעים על כך שהם עומדים להגיח מחדש אל האור. תבוסה על ידי יונייטד לא תשנה את זה גם אם היא תוביל, בהכרח, לקריאות מחודשות לראשו של ונגר. זה הגיע לשלב עכשיו שכמה מאוהדי ארסנל מתנהגים כאילו ונגר הוא הדבר היחיד שעומד בינם לבין פסגת הפרמיירליג. נראה שיש הנחה שברגע שתשתחרר מעול העריץ הפרופסורי, ארסנל תהיה חופשית להמריא. חופשי להמריא חזרה לראש טבלת ליגת העל כאילו זה המקום הראוי שלהם, כאילו זה המיקום שההיסטוריה שלהם דרשה. ונגר חוגג את שבירת בצורת הגביע שלו במאי האחרון... ועוד עלולים לעקוב אחריו אם ארסנל תחזיק מעמד. ונגר זכה בפעם האחרונה בתואר הפרמיירליג ב-2004, וקבוצתו עשויה בהחלט לאתגר את התואר בעונה הבאה. יש כאן עוד אמת לא נוחה: גם ב-10 השנים האחרונות בהדרכת ונגר שאוהדים אוהבים לאפיין כמדבר של הישג, ארסנל שיחקה ברמה גבוהה יותר ממה ששיחקה ב-30 השנים שלפני הגעתו. זה עשוי להפתיע כמה מאותם אוהדי ארסנל שחושבים שהכדורגל התחיל ב-1992, אבל בתקופה שבין 1966 ועד הגעתו של ונגר ב-1996, המיקום הממוצע של ארסנל בליגה היה בין השישי לשביעי. מקומם המסורתי בכדורגל האנגלי לפני ונגר לא היה בארבע הראשונות. אין שום ערך בלאושש את ונגר רק בגלל אריכות ימיו. הוא גם לא זכאי להישאר באתר כי הוא אביה של ארסנל המודרנית והישגיו בנו את האמירויות. אבל הוא עבד בצורה סטואית במהלך תקופת ההתנתקות שלאחר בניית האצטדיון החדש ושמר את ארסנל בין העילית. רק עכשיו קיבל ונגר את הכלים לכוון שוב לפסגה. הוא הביא את ארסנל להתקדם. מגיעה לו ההזדמנות לנסות לסיים את העבודה. איצטדיונים כבר לא מקום מפלט לקנאות. מגיני האמונה מתאבלים על העובדה שאי אפשר לעשות שום דבר במגרש כדורגל בימים אלה מבלי למשוך סנקציות. לא יכול לזרוק בננות למגרש ולהשמיע קריאות קופים כמו פעם כי זה ירגיז את התומכים השחורים. לא יכול לשיר שירים על אושוויץ ובלזן או להשמיע קולות שריקה כדי לחקות תאי גזים כמו פעם כי זה ירגיז תומכים יהודים. לא יכול לשיר שירים באמצעות כינוי גנאי לאנשים שיש להם תסמונת דאון כי זה עלול להרגיז תומכים שיש להם ילדים עם מוגבלויות. לא יכולה אפילו לצעוק התעללות על נשים בקופסת הבמאים או יושבות על הספסל ולשיר שירים שקוראים להן להוריד את הערכה שלהן כי זה עלול להרגיז את התומכות. 'זה נהיה מגוחך', אומרים הלגיונות של חסרי המחלוקת. 'מה קרה לכדורגל שהכרנו פעם?' ובכן, התשובה פשוטה. מה שקרה הוא שהחברה שלנו החליטה שאצטדיונים לא צריכים להיות עוד מקלטים למי שרוצה לפרוק את הקנאות שלהם ואת בורותם מבלי לחשוש מחוסר הסכמה או השלכות. מה שקרה הוא שהגענו למסקנה שזה לא בסדר שחלקים מהאוכלוסייה שלנו יגרמו לתחושת אי נוחות כשהם הולכים לראות את הקבוצה שלהם משחקת. אנשים יכולים לבכות על כך אם הם רוצים. הבושה היא שלקח לנו כל כך הרבה זמן להתעשת. לפחות יריקה לא מאיימת על הקריירה. תמיד התקשיתי להבין מדוע לנשוך שחקן בכתף ​​במהלך משחק כדורגל ואפילו לא לשבור את העור מושך הרבה יותר חשש מאשר לחטוף את רגלו של אותו שחקן עם תיקול נוראי, לשלוח אותו לבית חולים ולהשקיע את כל הקריירה שלו. ספק. עד לנקודה מסוימת, זה אותו דבר עם יריקה. "אם שחקן ירק עליי", אמר חלוץ סטוק, ג'ון וולטרס ביום חמישי, "הוא היה אוכל את ארוחת הערב שלו דרך קשית." אני תוהה אם וולטרס שקל את זה אם יריב יבצע את העבירה המקובלת יותר של לנפץ את שלו בכוונה. לסת עם מרפק מתנדנד, וולטרס יהיה זה שיאכל דרך קשית. נראה שג'וני אוונס משגר יריקה לכיוונו של חלוץ ניוקאסל יונייטד, שלאחר מכן נקם. מגן מנצ'סטר יונייטד אוונס קיבל הרחקה של שישה משחקים מה-FA לאחר התקרית המכוערת. "אין דבר גרוע יותר בכדורגל מאשר לירוק", אמר שחקן אחר שחקן לאחר המריבה בין ג'וני אוונס לפפיס סיסה בסנט ג'יימס פארק ביום רביעי. אני מצטער אבל אני לא מסכים. אין דבר גרוע יותר בכדורגל מאשר לשלול את פרנסתו מאדם אחר. פתטי ולא נעים למרות שזה יהיה, יריקות אף פעם לא מאיימות על כך.
אוהדים רבים של ארסנל חוששים לעתיד המועדון תחת ארסן ונגר.
ונגר יעבור בדיקה עזה פעם נוספת כאשר ארסנל תפגוש את מנצ'סטר יונייטד בגביע האנגלי ביום שני.
תפסידו ואנשים יגידו שהעונה שלהם נגמרה. להפסיד ועגלת 'וונגר אאוט' תעלה הילוך נוסף.
אולי הם צריכים לחשוב על טריקת הבלמים על זה במקום.
כי בחמשת החודשים האחרונים ארסנל עשתה צעדים גדולים קדימה...