Prince Charles can often be found in his study late at night writing letters to ministers, civil servants and other prominent figures . Long after the servants – and his wife – have retired to their beds at Clarence House, Prince Charles can often be found in his study, a lamp burning on the desk as he scratches away in black ink. At his most productive period, his passionate words have poured out at the rate of 1,000 letters a year to ministers, civil servants and other prominent public figures. To regular recipients, this correspondence is known as the ‘black spider’ memos, which have been thumping on to the desks of successive government members for well over three decades. An underlined phrase here, an exclamation mark there and notes of emphasis in the margins everywhere. This has been the Prince’s modus operandi for tackling the issues of the day for so long now that no one among his staff can remember a time when he was not crafting these often heartfelt missives in the dead of night. He sees it as his constitutional duty to speak his mind about the subjects that matter to him. Indeed, the closer he edges to the throne, the more opinionated he seems to become. He freely admits that he is an ‘inveterate interferer and meddler’. Only last week he made a rare public defence of his interventions during a visit to Washington. Asked why he ‘still cared so much’ about environmental issues, he replied: ‘Well, I’ll turn it round the other way. I think you’d be surprised if I didn’t care about things,’ adding: ‘There’s an awful lot to worry about.’ To some, these regal intrusions have become dangerously parti pris and political – a charge Charles denies. In private, he maintains that because he’s been around so long and meets so many different people his own experiences of many matters are often greater than those of the minister charged with dealing with them. Indeed, there is an argument he would have avoided the controversy over the 27 letters written to seven Whitehall departments in a six-month period between September 2004 and March 2005 – and seized back the initiative – by disclosing them in full himself. One former advisor tells me that he would have urged the Prince to publish them on his website to allow the public to make up its mind about their content. ‘Publish and be damned, because what he was saying was just great common sense that would strike a chord with the public,’ the ex-aide says. Instead, a legal battle has waged for ten years. According to former Attorney General Dominic Grieve, who fought the case all the way to the Supreme Court because he said the notes risked sacrificing the political neutrality of the future king, they reflect the Prince’s ‘most deeply held personal views and beliefs’. Yet not all his views are expressed with sense. Long before these fears surfaced, it was known that Charles was at odds with the then Labour government. In 2002, he was reported to have told Tony Blair that the Government would not dare attack ‘blacks, gays and ethnic minorities’ in the way that supporters of fox-hunting were being persecuted. And to which was added the alarmist point, apparently made by the Prince to a senior politician, that if the Labour government ever did ban fox-hunting, ‘I might as well leave this country and spend the rest of my life skiing’. Former Attorney General Dominic King (left) fought the case all the way to the Supreme Court. However, long before his fears surfaced, it was known that Charles was at odds with Tony Blair's (right) Labour government . Much more sensitive was a letter leaked to the Mail that he sent to Lord Irvine, the then Lord Chancellor. In it, the Prince railed about new hygiene laws in care homes that forbade volunteer workers from cooking meals in their own homes and then taking them to residential homes for the elderly or hospices to be reheated and served. Pouring scorn on the legislation, he wrote: ‘Many of these sorts of volunteers are middle-aged ladies who have cooked for their families for 40 years without poisoning anyone. ‘In order to protect the elderly from a tiny but theoretical risk, a whole section of volunteers is in danger of being alienated. These sort of people will not volunteer if they are patronised or if regulation makes it impractical.’ In the same letter, he derided legislation, also affecting the preparation of food in care homes, which made staff throw away wooden chopping boards and replace them with plastic ones colour-coded for meat, vegetables and fish – only to find they had to change them back again because wood turned out to be more hygienic than plastic. Charles also raised the issue of fire safety doors in homes which legislation decreed should be so firmly sprung to ensure they close that many frail old people were unable to open them. And he complained about the ‘passing of ever more proscriptive laws… the blame-culture they can in practice encourage, and the bureaucratic red tape which accompanies new rules. The more I talk to people, the more convinced I am that this cumulative effect has the potential to be deeply corrosive to the fabric of our society.’ He also questioned how new rules and regulations were making people so over-cautious that even the quality of Army training was being affected. Military exercises using live ammunition were so rare because ‘modern safety precautions are so strict’ that he feared for the effectiveness of the training when the soldiers had to face the real thing. Prince Charles is believed to have once confronted Lord Irvine with his concerns over the Human Rights Act . The Prince also raised the extraordinary but all too realistic possibility – one that he had been told was where current trends were leading us – of a soldier suing his superior officer for making a poor decision in battle which results in his being wounded. And he mentioned that he had heard of a case where the surviving member of a two-man military aircraft that crashed faced a possible manslaughter charge, as well as the threat of being sued by the widow of the other pilot. ‘Why should any other pilot in that squadron, knowing there is a risk of litigation if he gets it wrong, take any calculated risk, exercise his professional judgment, push himself to the limits or fly in marginal weather,’ Charles asked. ‘In short, why should individuals continue to operate in the way which has always made our Armed Forces so capable and professional if a different set of rules based on individual rights makes the potential penalties too great? He also confronted Lord Irvine with his concerns over the Human Rights Act. The leaking of the letter caused a political storm and sent Downing Street into meltdown. Royal aides reacted by saying the Prince saw himself as a ‘dissident’ working against the current political opinion. Others said Charles had become the only effective opposition to the then all-powerful Labour government. So will Charles now go quiet? It seems highly unlikely. The Prince has received backing from the Prime Minister to continue writing. Freedom of Information laws have already been amended to give him absolute exemption to his future contacts with ministers and David Cameron has indicated they could be tightened further to prevent this week’s ruling from the Supreme Court. It would certainly be out of character if he were to go quiet. Certainly his enthusiasms – and, let’s face it, some prejudices – are undimmed, and for as long as he is Prince of Wales he believes he has carte blanche to interfere as much as he wishes.
Prince Charles often writes to ministers, civil servants and public figures .
At his most productive period, Charles has written 1,000 letters a year .
To regular recipients, these letters are known as the 'black spider' memos .
However, previously leaked letters reveal a snapshot of his political views .
לעתים קרובות ניתן למצוא את הנסיך צ'ארלס בחדר העבודה שלו מאוחר בלילה כותב מכתבים לשרים, עובדי מדינה ודמויות בולטות אחרות. הרבה אחרי שהמשרתים - ואשתו - פרשו למיטותיהם בבית קלרנס, לעתים קרובות ניתן למצוא את הנסיך צ'ארלס בחדר העבודה שלו, מנורה בוערת על השולחן כשהוא מגרד בדיו שחורה. בתקופה היצרנית ביותר שלו, דבריו הנלהבים נשפכו בקצב של 1,000 מכתבים בשנה לשרים, עובדי מדינה ואישי ציבור בולטים אחרים. לנמענים רגילים, התכתבות זו ידועה בתור תזכירי 'העכביש השחור', שדופקים על שולחנותיהם של חברי ממשלה רצופים כבר יותר משלושה עשורים. כאן ביטוי עם קו תחתון, סימן קריאה שם והערות הדגשה בשוליים בכל מקום. זה היה שיטת הפעולה של הנסיך להתמודדות עם סוגיות היום במשך זמן רב כל כך, שאיש מאנשי הצוות שלו לא זוכר תקופה שבה הוא לא יצר את ההודעות הנוגעות ללב באישון לילה. הוא רואה את חובתו החוקתית לומר את דעתו על הנושאים החשובים לו. ואכן, ככל שהוא מתקרב לכס המלכות, כך הוא נראה יותר דעתן. הוא מודה בחופשיות שהוא 'מתערב ומתערב'. רק בשבוע שעבר הוא עשה הגנה ציבורית נדירה על התערבויותיו במהלך ביקור בוושינגטון. כשנשאל מדוע 'עדיין אכפת לו' בנושאי איכות הסביבה, הוא ענה: 'טוב, אני אהפוך את זה לכיוון השני. אני חושב שתופתע אם לא היה אכפת לי מהדברים,' והוסיף: 'יש הרבה ממה לדאוג'. עבור חלקם, הפרעות המלכותיות הללו הפכו לפרטניות ופוליטיות בצורה מסוכנת - האשמה שצ'רלס מכחיש. בפרטיות, הוא טוען שמכיוון שהוא נמצא בסביבה כל כך הרבה זמן ופוגש כל כך הרבה אנשים שונים, החוויות שלו בעניינים רבים הרבה יותר גדולות מאלו של השר הממונה על הטיפול בהם. אכן, יש טענה שהוא היה נמנע מהמחלוקת על 27 המכתבים שנכתבו לשבע מחלקות וויטהול בתקופה של שישה חודשים בין ספטמבר 2004 למרץ 2005 - ותופס את היוזמה - על ידי חשיפתם במלואם בעצמו. יועץ לשעבר אחד אומר לי שהוא היה מפציר בנסיך לפרסם אותם באתר האינטרנט שלו כדי לאפשר לציבור להחליט לגבי התוכן שלהם. "פרסם ותארור, כי מה שהוא אמר היה פשוט הגיון בריא שיצליח להשפיע על הציבור", אומר העוזר לשעבר. במקום זאת, מתנהל מאבק משפטי כבר עשר שנים. לדברי התובע הכללי לשעבר, דומיניק גרייב, שנלחם בתיק עד לבית המשפט העליון, משום שלדבריו הפתקים מסתכנים בהקרבת הניטרליות הפוליטית של המלך לעתיד, הם משקפים את "הדעות והאמונות האישיות העמוקות ביותר של הנסיך". אולם לא כל דעותיו באות לידי ביטוי בהיגיון. הרבה לפני שהחששות האלה צצו, היה ידוע שצ'ארלס היה מסוכסך עם ממשלת הלייבור דאז. ב-2002 דווח כי אמר לטוני בלייר שהממשלה לא תעז לתקוף "שחורים, הומואים ומיעוטים אתניים" באופן שבו נרדפים תומכי ציד שועלים. ואליו נוספה הנקודה המדאיגה, שככל הנראה העלה הנסיך בפני פוליטיקאי בכיר, שאם ממשלת הלייבור אי פעם תאסור על ציד שועלים, "גם אני יכול לעזוב את המדינה הזו ולבלות את שארית חיי בסקי". התובע הכללי לשעבר דומיניק קינג (משמאל) נאבק בתיק עד לבית המשפט העליון. עם זאת, הרבה לפני שחששותיו צצו, היה ידוע שצ'ארלס היה מסוכסך עם ממשלת הלייבור (הימנית) של טוני בלייר. הרבה יותר רגיש היה מכתב שהודלף למייל ששלח ללורד אירווין, הלורד צ'נצלר דאז. בו, הנסיך התרעם על חוקי היגיינה חדשים בבתי אבות שאסרו על עובדים מתנדבים לבשל ארוחות בבתיהם ולאחר מכן לקחת אותם לבתי מגורים לקשישים או להוספיס לחימום והגשה. בוז על החקיקה, הוא כתב: "רבים מסוגי המתנדבים האלה הם נשים בגיל העמידה שבישלו למשפחותיהן במשך 40 שנה מבלי להרעיל אף אחד. "כדי להגן על הקשישים מפני סיכון זעיר אך תיאורטי, חלק שלם של מתנדבים נמצא בסכנת ניכור. אנשים מסוג זה לא יתנדבו אם הם מטופלים או אם הרגולציה הופכת את זה לבלתי מעשי.' באותו מכתב הוא לעג לחקיקה, שהשפיעה גם על הכנת האוכל בבתי אבות, שגרמה לצוות לזרוק קרשי חיתוך מעץ ולהחליף אותם ב אלה מפלסטיק עם קידוד צבע לבשר, ירקות ודגים - רק כדי לגלות שהם נאלצו להחליף אותם שוב כי העץ התגלה כהיגייני יותר מפלסטיק. צ'ארלס גם העלה את הנושא של דלתות בטיחות אש בבתים שהחקיקה שקבעה צריכה להיות כה נחרצת כדי להבטיח שהן נסגרות, עד שזקנים חלשים רבים לא היו מסוגלים לפתוח אותן. והוא התלונן על 'העברת חוקים מונעים יותר ויותר... על תרבות האשמה שהם יכולים לעודד בפועל, ועל הבירוקרטיה הבירוקרטית שמתלווה לכללים חדשים. ככל שאני מדבר יותר עם אנשים, כך אני משוכנע יותר שלאפקט המצטבר הזה יש פוטנציאל להיות מאכל מאוד למרקם החברה שלנו.״ הוא גם שאל כיצד כללים וכללים חדשים גורמים לאנשים להיות זהירים מדי שאפילו האיכות האימונים של הצבא הושפעו. תרגילים צבאיים תוך שימוש בתחמושת חיה היו כה נדירים מכיוון ש'אמצעי הבטיחות המודרניים כל כך קפדניים' שהוא חשש ליעילות האימונים כאשר החיילים נאלצו להתמודד עם הדבר האמיתי. על פי ההערכות, הנסיך צ'ארלס התעמת פעם עם לורד אירווין עם דאגותיו בנוגע לחוק זכויות האדם. הנסיך גם העלה את האפשרות יוצאת הדופן אך המציאותית מדי - אחת שאמרו לו היא לאן הובילו אותנו המגמות הנוכחיות - של חייל שיתבע את הקצין הממונה עליו על קבלת החלטה גרועה בקרב, שגורמת לפציעתו. והוא הזכיר ששמע על מקרה שבו החבר שנותר בחיים של כלי טיס צבאי של שני אנשים שהתרסק עמד בפני אישום אפשרי להריגה, כמו גם איום להיתבע על ידי אלמנתו של הטייס השני. "מדוע צריך כל טייס אחר בטייסת ההיא, מתוך ידיעה שיש סיכון להתדיינות אם הוא טועה, לקחת כל סיכון מחושב, להפעיל את שיקול הדעת המקצועי שלו, לדחוף את עצמו לגבולות או לטוס במזג אוויר שולי", שאל צ'ארלס. "בקיצור, מדוע אנשים צריכים להמשיך לפעול בדרך שתמיד הפכה את הכוחות המזוינים שלנו לכל כך מסוגלים ומקצועיים אם מערכת כללים שונה המבוססת על זכויות הפרט הופכת את העונשים הפוטנציאליים לגדולים מדי?" הוא גם התעמת עם לורד אירווין עם חששותיו לגבי חוק זכויות האדם. הדלפת המכתב עוררה סערה פוליטית ושלחה את רחוב דאונינג להתמוטטות. עוזרים מלכותיים הגיבו באומרו שהנסיך ראה את עצמו כ'דיסידנט' הפועל נגד הדעה הפוליטית הנוכחית. אחרים אמרו שצ'ארלס הפך לאופוזיציה האפקטיבית היחידה לממשלת הלייבור הכול יכולה דאז. אז האם צ'ארלס ישתוק עכשיו? זה נראה מאוד לא סביר. הנסיך קיבל גיבוי מראש הממשלה להמשיך לכתוב. חוקי חופש המידע כבר תוקנו כדי לתת לו פטור מוחלט למגעיו העתידיים עם שרים ודיוויד קמרון הצביע על כך שניתן להחמיר אותם עוד יותר כדי למנוע את פסיקת השבוע מבית המשפט העליון. זה בהחלט לא יהיה אופי אם הוא ישתוק. אין ספק שההתלהבות שלו - ובואו נודה באמת, כמה דעות קדומות - אינן מעומעמות, וכל עוד הוא נסיך ויילס הוא מאמין שיש לו קארט בלאנש להתערב כמה שירצה.
הנסיך צ'ארלס כותב לעתים קרובות לשרים, עובדי מדינה ואישי ציבור.
בתקופה הפורה ביותר שלו, צ'ארלס כתב 1,000 מכתבים בשנה.
לנמענים רגילים, מכתבים אלה ידועים בתור תזכירי 'עכביש שחור'.
עם זאת, מכתבים שהודלפו בעבר חושפים תמונת מצב של דעותיו הפוליטיות.