(CNN)I think back to 56 years ago: What if? If my father had not been brave and hungry for a better future in America, there would be one fewer public administrator, one fewer third grade teacher and one fewer student in medical school in my family. Had so many young people not given their youth, their energy, their strength and their love for this country, the America we know would not exist. I owe the America I know to my father and the many men that toiled long ago in the fields of our past. I owe my success to my father Herminio, mother Juanita and countless others that dreamed of a better tomorrow. They dreamed of a better tomorrow never knowing if they would reap the slightest of benefits from their hard work. Today I stand as a testimony to that dream. As a teenager, my father left his life of poverty in Mexico for the promise of a new life in the United States in 1959. The hard, physical work of picking crops in the fields of California, Arizona and Texas, earned him less than a dollar a day, once room and board was subtracted. The Braceros program granted him a work visa and when he finished the program, he began his path to citizenship. My father did not complete any formal education past fourth grade. In that era in Mexico, you had to pay for school past a certain grade and my father's family couldn't afford it. He was limited to menial work and low wages. Unlike my father, I wasn't born into a life destined for backbreaking labor. My dad brought us into a world with endless possibilities. The sky was truly the limit and for the first time in his life, my father had hope -- for us. Our upbringing was humble, but my parents provided for all 12 of us children. They taught each and every one of us the importance of education. Our childhood was filled with the joys of love, laughter and belief in God. My father created paradise in a modest, two-bedroom home in the inner city of San Antonio, Texas. Our eggs came fresh every morning from the miniature chickens we raised. We were raised to live off the land, just like our father did as a younger man. We had a goat, a turkey, a potbelly pig, ducks, geese and chickens. Many of my fondest memories were of feeding and tending to our animals. One would assume that we lived on a farm. But balancing a life of dual identities was not an easy feat for either my siblings or me. I recall having to wake up early on Sunday mornings to feed the chickens and collect the eggs, while my friends were going to the zoo, water park or the mall. When Mondays came around, I dreaded talking about what I did that weekend. I didn't want to be judged, so I always made something up. The frustration of not being able to fit in gave way when I started getting positive feedback at school. I was outperforming my peers in English and writing, and I was finally getting recognition by my teachers and classmates. I felt that I finally was doing something like everyone else. I excelled at school. I decided to take a chance and apply for college. I started at the University of Texas at San Antonio in fall 2002 and graduated with a bachelor's degree in English and a Master's in public administration. I was the first in my family to get a college degree -- I'm the seventh out of 12 children. All of my siblings after me went to college and today we have a public administrator, a teacher and a medical school student in the family. Now, I work in an urban school district as a site coordinator for the federal initiative Gaining Early Awareness and Readiness for Undergraduate Programs. The program sets out to make a college education a reality for underrepresented students and communities experiencing high poverty. I work to remove those barriers so that every one of my students has a chance at a life like the one that was given to me by my parents. I have given myself to a life of service. I am now responsible for helping many young children reach their potential and live a life our ancestors could only dream of. I am the dream. I am an American. And I am the proud son of an immigrant. Are you a first-generation American? Share your story with CNN iReport.
Juan Rocha's father came to the U.S. from Mexico on a work visa program .
While his father picked crops, Rocha didn't have a life of backbreaking labor .
One of 12 children, Rocha thanks his father and mother for their sacrifices .
Are you a first-generation American? Share your story with CNN iReport .
(CNN) אני חושב אחורה לפני 56 שנים: מה אם? אם אבי לא היה אמיץ ורעב לעתיד טוב יותר באמריקה, היו במשפחתי מנהל ציבורי אחד פחות, מורה בכיתה ג' ותלמיד אחד פחות בבית הספר לרפואה. אילו כל כך הרבה צעירים לא היו נותנים את הנעורים שלהם, את האנרגיה שלהם, את הכוח שלהם ואת האהבה שלהם לארץ הזאת, אמריקה שאנחנו מכירים לא הייתה קיימת. אני חייב את אמריקה שאני מכיר לאבי ולגברים הרבים שעמלו לפני זמן רב בשדות העבר שלנו. אני חייב את הצלחתי לאבי הרמיניו, לאמא חואניטה ולאינספור אחרים שחלמו על מחר טוב יותר. הם חלמו על מחר טוב יותר מבלי לדעת אם הם יקצרו את היתרונות הקלים ביותר מעבודתם הקשה. היום אני עומד כעדות לחלום הזה. כנער, אבי עזב את חיי העוני שלו במקסיקו עבור הבטחה לחיים חדשים בארצות הברית בשנת 1959. העבודה הקשה והפיזית של קטיף יבולים בשדות קליפורניה, אריזונה וטקסס, העניקה לו פחות מ- דולר ליום, פעם אחת הורידו חדר ופנסיון. תכנית בראסרוס העניקה לו אשרת עבודה וכשסיים את התכנית החל את דרכו לאזרחות. אבי לא השלים השכלה פורמלית לאחר כיתה ד'. בתקופה ההיא במקסיקו, היית צריך לשלם עבור בית ספר שעבר כיתה מסוימת ומשפחתו של אבי לא יכלה להרשות זאת לעצמה. הוא הוגבל לעבודה בשכר ושכר נמוך. בניגוד לאבי, לא נולדתי לחיים שנועדו לצירים שוברים. אבא שלי הביא אותנו לעולם עם אינסוף אפשרויות. השמיים היו באמת הגבול ובפעם הראשונה בחייו, לאבי הייתה תקווה - עבורנו. החינוך שלנו היה צנוע, אבל ההורים שלי פרנסו את כל 12 הילדים שלנו. הם לימדו כל אחד ואחת מאיתנו את חשיבות החינוך. ילדותנו הייתה מלאה בשמחות של אהבה, צחוק ואמונה באלוהים. אבי יצר את גן העדן בבית צנוע עם שני חדרי שינה בעיר הפנימית של סן אנטוניו, טקסס. הביצים שלנו הגיעו טריות מדי בוקר מהתרנגולות המיניאטוריות שגידלנו. חונכנו לחיות מהאדמה, בדיוק כמו שאבינו עשה כאדם צעיר יותר. היו לנו עז, הודו, חזיר בטן, ברווזים, אווזים ותרנגולות. רבים מהזיכרונות היפים ביותר שלי היו מהאכלה וטיפול בבעלי החיים שלנו. אפשר היה להניח שגרנו בחווה. אבל האיזון בין חיים של זהויות כפולות לא היה הישג קל לא לאחים שלי ולא לי. אני זוכר שנאלצתי להתעורר מוקדם בימי ראשון בבוקר כדי להאכיל את התרנגולות ולאסוף את הביצים, בזמן שחברי הלכו לגן החיות, לפארק המים או לקניון. כשהגיעו ימי שני, פחדתי לדבר על מה שעשיתי באותו סוף שבוע. לא רציתי שישפטו אותי, אז תמיד המצאתי משהו. התסכול מחוסר היכולת להשתלב פיתר כשהתחלתי לקבל משוב חיובי בבית הספר. התגברתי על חבריי באנגלית ובכתיבה, וסוף סוף קיבלתי הכרה מצד המורים והחברים שלי לכיתה. הרגשתי שסוף סוף אני עושה משהו כמו כולם. הצטיינתי בבית הספר. החלטתי לקחת סיכון ולהגיש מועמדות לקולג'. התחלתי באוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו בסתיו 2002 וסיימתי תואר ראשון באנגלית ותואר שני במנהל ציבורי. הייתי הראשון במשפחתי שקיבל תואר אקדמי -- אני השביעי מתוך 12 ילדים. כל האחים שלי אחרי הלכו לקולג' והיום יש לנו מנהל ציבורי, מורה וסטודנטית לבית ספר לרפואה במשפחה. כעת, אני עובד במחוז בית ספר עירוני כרכז אתר עבור היוזמה הפדרלית השגת מודעות מוקדמת ומוכנות לתוכניות לתואר ראשון. התוכנית שמה לה למטרה להפוך את לימודי המכללה למציאות עבור סטודנטים וקהילות חסרות ייצוג שחווים עוני גבוה. אני פועל להסרת המחסומים האלה כדי שלכל אחד מהתלמידים שלי יהיה סיכוי לחיים כמו אלה שניתנו לי על ידי ההורים שלי. נתתי את עצמי לחיים של שירות. כעת אני אחראי לעזור לילדים צעירים רבים למצות את הפוטנציאל שלהם ולחיות חיים שאבותינו יכלו רק לחלום עליהם. אני החלום. אני אמריקאי. ואני הבן הגאה של מהגר. האם אתה דור ראשון אמריקאי? שתף את הסיפור שלך עם CNN iReport.
אביו של חואן רושה הגיע לארה"ב ממקסיקו על תוכנית אשרת עבודה.
בזמן שאביו קטף יבולים, לרוצ'ה לא היו חיים של עבודה שוברת גב.
רושה, אחד מ-12 ילדים, מודה לאביו ולאמו על ההקרבה שלהם.
האם אתה דור ראשון אמריקאי? שתף את הסיפור שלך עם CNN iReport.