Arsenal, for a change, performed with a trace of discipline. They played with poise. For once, Arsene Wenger’s team refused to be lured into the high-speed pursuit of glory. They went about it all in a sensible manner. That has not always been the case. Perhaps lessons had been learned from the Charge of the Lightweight Brigade three weeks earlier. Fifteen consecutive years of Champions League knockout football and still learning important lessons. Talk about slow on the uptake. Such qualities should be ingrained in the club’s fabric by this point. Arsene Wenger looks on as his side win in Monaco - but it was not quite enough to progress to the last eight . Olivier Giroud gave the Gunners hope, finishing with aplomb to increase the nerves among the home side . Aaron Ramsey stepped off the bench to latch on to a loose ball in the box to level the tie on aggregate . After the debacle at the Emirates Stadium in the first leg, they learned not to repeat their mistakes but it did them no good. Wenger’s team kept a clean sheet and scored twice against a defence which had conceded only once in its previous 12 home games, but it was meaningless. Instead, here was another spectacular near-miss to file away in the collection. There was Robin van Persie’s red card and Nicklas Bendtner’s late chance in Barcelona and that 2-0 win in Munich against Bayern, a carbon copy of this tie, two years ago. There were the Lionel Messi four goals in 2010 when Pep Guardiola’s Barca were at their peak, the penalty conceded by Kolo Toure at Liverpool and a near-miss against AC Milan, when Wenger raged at the referee, having lost by four in the San Siro. Again, there were what-ifs. What if Alexis Sanchez had been awarded a penalty instead of booked for diving? What if Danny Welbeck’s shot had not hit Aymen Abdennour and deflected wide before half-time? What if Danijel Subasic had not clawed that one out of the top corner in the dying minutes? What if Arsenal learned how to cope with two-legged knockout ties against quality opposition? For a team who aspire to win major trophies, they have failed to make it past this stage for five successive years. They have not won a first knockout round tie since beating Porto in 2010. In this sense they have slipped backwards and next season they are likely to lose their privileged status as top seeds. They are not alone. In this last-16 round, it is France 2 England 0. Laurent Koscielny clatted the bar from close range in the first half as Arsenal showed their intent . The Edge, Larry Mullen Jnr and Bono were among the attendees at the Stade Louis II . Sure Monaco wobbled, seemingly petrified by the proximity to such a huge result, but they did just enough to dispel the myth that it takes time to adjust to this competition. The French club are in it for the first time in nine years, having lost key players last summer, and still Leonardo Jardim has forged an effective unit from a few old-timers and some promising youngsters. They seized on Arsenal’s frailties in London and clung to their lead. Little wonder they erupted in triumph at the final whistle. History would not be rewritten. In the Champions League era, no team has recovered from losing at home in the first leg by two or more goals. There would be no Miracle in Monaco, under the terracotta tiles of Stade Louis II, where Irish rock band U2 came to watch on St Patrick’s Day, and might have played Arsenal out with a chorus of Still Haven’t Found What I’m Looking For. Wenger’s selection was typically bold — four at the back, shielded by Francis Coquelin, who was later discarded for Aaron Ramsey. There was no shortage of attacking options, but it would take a night of clinical finishing to get out of this corner. An early goal might have exerted more pressure on a team in unfamiliar territory and made them anxious, but 35 minutes had elapsed when Olivier Giroud struck. To score before the interval was important. Arsenal at last had exposed Monaco’s nerve ends and the Monegasques shifted uneasily. Giroud perhaps epitomises the Arsenal riddle better than anyone. His goals have fuelled an upturn in form since the turn of the year. VIDEO Arsenal paid price for first leg - Wenger . Alexis Sanchez reacts after missing a chance on an ultimately frustrating night for the visitors . The Monaco bench erupts after the full-time whistle after the elimination of Wenger's side . He showed mental strength to overcome the disappointment of missed sitters in the first leg but chances went astray again: a header nodded wide early in the game and another into the goalkeeper’s hands. By the end, he was getting in a muddle with Sanchez as the impossible briefly promised to materialise. Mesut Ozil went close, but not close enough, and the German did not manage to provide an image to eclipse the one of him swapping shirts with Geoffrey Kondogbia on his way off the pitch at half-time. Half-time shirt swaps do not go down well, especially during a defeat. Just ask Andre Santos. Theo Walcott shook the woodwork and substitute Ramsey levelled the tie at 3-3 but this was the stage they reached two years ago, against Bayern Munich. Still more was required. Time ran out on Arsenal. Time runs out on Wenger’s dream of ever winning the Champions League.
For a change, Arsenal performed with a trace of discipline. They played with poise .
For once, Arsene Wenger’s team refused to be lured into the high-speed pursuit of glory .
Wenger’s players proved they have more maturity than in evidence during the pathetic first-leg .
Olivier Giroud, too, proved that night of missed opportunities was something of an aberration amid a hot streak of form .
ארסנל, לשם שינוי, הופיעה עם שמץ של משמעת. הם שיחקו עם שיווי משקל. פעם אחת, הקבוצה של ארסן ונגר סירבה להתפתות למרדף המהיר אחר התהילה. הם התמודדו עם הכל בצורה הגיונית. זה לא תמיד היה המצב. אולי נלמדו לקחים ממפקדת החטיבה הקלה שלושה שבועות קודם לכן. חמש עשרה שנים רצופות של כדורגל נוקאאוט בליגת האלופות ועדיין לומדים לקחים חשובים. מדברים על איטי בקליטה. תכונות כאלה צריכות להיות טבועות במרקם המועדון עד שלב זה. ארסן ונגר נראה כניצחון הצד שלו במונאקו - אבל זה לא היה מספיק כדי להתקדם לשמינית הגמר. אוליבייה ז'ירו נתן לתותחנים תקווה, וסיים באכפתיות להגביר את העצבים בבית. אהרון רמזי עלה מהספסל כדי להיצמד לכדור משוחרר ברחבה כדי ליישר את השוויון במצטבר. אחרי המחדל באצטדיון האמירויות במשחק הראשון, הם למדו לא לחזור על הטעויות שלהם אבל זה לא עשה להם טוב. הקבוצה של ונגר שמרה על שער נקי וכבשה פעמיים מול הגנה שספגה רק פעם אחת ב-12 משחקי הבית הקודמים שלה, אבל זה היה חסר משמעות. במקום זאת, הנה עוד כמעט פספוס מרהיב להגיש באוסף. היה הכרטיס האדום של רובין ואן פרסי וההזדמנות המאוחרת של ניקלאס בנדטנר בברצלונה והניצחון ה-2-0 הזה במינכן מול באיירן, העתק של התיקו הזה, לפני שנתיים. היו לליונל מסי ארבעה שערים ב-2010 כשבארסה של פפ גווארדיולה הייתה בשיאה, הפנדל שספגה קולו טורה בליברפול וכמעט החמצה מול מילאן, כאשר ונגר השתולל על השופט, לאחר שהפסיד בארבעה בסן סירו. . שוב, היו מה-אם. מה אם אלכסיס סאנצ'ס היה מקבל פנדל במקום על צלילה? מה אם הנגיחה של דני וולבק לא הייתה פגעה באימן אבדנור והדיחה רוחב לפני המחצית? מה אם דניאל סובאסיץ' לא הוציא את זה מהפינה העליונה בדקות הגוססות? מה אם ארסנל למדה איך להתמודד עם קשרי נוקאאוט על שתי רגליים מול אופוזיציה איכותית? עבור קבוצה ששואפת לזכות בגביעים גדולים, היא לא הצליחה לעבור את השלב הזה במשך חמש שנים ברציפות. הם לא ניצחו בסיבוב נוקאאוט ראשון מאז שניצחו את פורטו ב-2010. במובן הזה הם גלשו אחורה ובעונה הבאה הם צפויים לאבד את מעמדם הפריבילגי בתור מובילים. הם לא לבד. במחזור 16 האחרונות זה, צרפת 2 אנגליה 0. לורן קוסיילני תקף את השער מקרוב במחצית הראשונה כשארסנל הראתה את כוונתה. האדג', לארי מולן ג'וניור ובונו היו בין המשתתפים באצטדיון לואי השני. מונקו בטח התנודדה, לכאורה מאובנת מהקרבה לתוצאה כה ענקית, אבל הם עשו מספיק כדי להפריך את המיתוס שלוקח זמן להסתגל לתחרות הזו. המועדון הצרפתי נמצא בו לראשונה מזה תשע שנים, לאחר שאיבד בקיץ האחרון שחקני מפתח, ועדיין ליאונרדו ג'ארדים יצר יחידה יעילה מכמה ותיקים וכמה צעירים מבטיחים. הם תפסו את החולשות של ארסנל בלונדון ונאחזו בהובלתם. לא פלא שהם פרצו בניצחון בשריקת הסיום. ההיסטוריה לא תיכתב מחדש. בעידן ליגת האלופות, אף קבוצה לא התאוששה מהפסד ביתי במשחק הראשון בהפרש של שני שערים או יותר. לא יהיה נס במונקו, מתחת לאריחי הטרקוטה של ​​סטאד לואי השני, לשם הגיעה להקת הרוק האירית U2 לצפות ביום פטריק הקדוש, ואולי הייתה מנגנת את ארסנל עם מקהלה של "עדיין לא מצאתי מה אני מחפש". ל. הבחירה של ונגר הייתה נועזת בדרך כלל - ארבעה מאחור, מוגן על ידי פרנסיס קוקלין, שלימים נזרק עבור אהרון רמזי. לא חסרו אפשרויות התקפה, אבל ייקח לילה של סיום קליני כדי לצאת מהפינה הזו. שער מוקדם אולי היה מפעיל יותר לחץ על קבוצה בשטח לא מוכר וגרם לה לחרדה, אבל 35 דקות חלפו כאשר אוליבייה ז'ירו נגח. להבקיע לפני ההפסקה היה חשוב. ארסנל סוף סוף חשפה את קצוות העצבים של מונאקו והמונגסקים זזו בחוסר נוחות. ז'ירו אולי מייצג את חידת ארסנל טוב יותר מכל אחד. המטרות שלו הזינו עלייה בכושר מאז תחילת השנה. סרטון ארסנל שילמה מחיר עבור משחק ראשון - ונגר. אלכסיס סאנצ'ס מגיב לאחר שהחמיץ הזדמנות בערב מתסכל בסופו של דבר עבור האורחים. הספסל של מונאקו מתפרץ לאחר השריקה המלאה לאחר חיסול החבורה של ונגר. הוא הראה כוחות מנטאליים כדי להתגבר על האכזבה של יושבים שהוחמצו במשחק הראשון, אבל ההזדמנויות שוב השתבשו: ראש הדף בראשו בתחילת המשחק ועוד אחד לידיו של השוער. עד הסוף, הוא הסתבך עם סאנצ'ס כשהבלתי אפשרי הבטיח לזמן קצר יתממש. מסוט אוזיל התקרב, אבל לא מספיק קרוב, והגרמני לא הצליח לספק תמונה כדי להאפיל על זה שמחליף חולצות עם ג'פרי קונדוגביה בדרכו מהמגרש במחצית. חילופי חולצות במחצית לא הולכים טוב, במיוחד בזמן תבוסה. פשוט תשאל את אנדרה סנטוס. תיאו וולקוט ניער את העץ וראמזי המחליף השווה את השוויון ל-3:3 אבל זה היה השלב אליו הגיעו לפני שנתיים, מול באיירן מינכן. עדיין נדרשו יותר. הזמן אזל על ארסנל. הזמן אוזל על החלום של ונגר לזכות אי פעם בליגת האלופות.
לשם שינוי, ארסנל הופיעה עם שמץ של משמעת. הם שיחקו עם שיווי משקל.
פעם אחת, הצוות של ארסן ונגר סירב להתפתות למרדף המהיר אחר התהילה.
השחקנים של ונגר הוכיחו שיש להם יותר בגרות מאשר עדות במהלך המשחק הראשון הפתטי.
גם אוליבייה ז'ירו הוכיח שאותו לילה של החמצת הזדמנויות היה סוג של סטייה בתוך רצף צורה לוהט.