Boston (CNN)Bill Richard knew his son wasn't going to make it. But the father of three told his wife he couldn't stay by 8-year-old Martin's side. The boy's body was torn apart by an explosion near the finish line of the Boston Marathon. His skin had changed color. A crowd hovered over him, frantically trying to help, but he was dying. Speaking from the witness stand at Dzhokhar Tsarnaev's trial on Thursday, Richard told jurors he was faced with a heartbreaking choice. "I knew in my head that I needed to act quickly, or we might not only lose Martin," he said. "We might lose Jane, too." Moments after the blast, Richard had stumbled toward Jane, his 7-year-old daughter. His pants and sneakers were torn apart. His legs felt like they were on fire. He could barely hear. And the air smelled "vile," he said, like gunpowder, sulfur and burned hair. But he soon realized the situation was much worse for his daughter. "She tried to get up and she fell. That was when I noticed her leg," he said. "She didn't have it. It was blown off." So Richard left one son to die near the marathon finish line, and shielded his other son's eyes from the carnage as they raced to the hospital, hoping that doctors could save his daughter's life. "It was," Richard said Thursday, "the last time I saw my son alive -- barely." Richard's description of the explosion's horrifying aftermath capped a day of dramatic testimony as survivors shared their stories in the second day of the high-profile trial. Tsarnaev's attorneys admit that he carried out the 2013 attacks, which killed three people and injured more than 260 others at the marathon. A fourth person, an MIT police officer, was ambushed and killed in his patrol car three days after the bombings as Tsarnaev and his brother, Tamerlan, allegedly ran from police. Tamerlan Tsarnaev, 26, was killed after a gunbattle with police. And now, his younger brother sits in court facing 30 federal charges related to the bombings. His attorneys say he was influenced by his slain brother to participate in the attacks. They argued Thursday that now isn't the right time for jurors to hear the string of harrowing stories from survivors of the explosions, arguing that testimony should be part of a later phase of the trial, when jurors will decide what penalty Tsarnaev should face. But the judge sided with prosecutors, who argued the testimony was necessary to support their indictment. On Thursday, jurors relived the moments after the marathon bombings through the eyes of some of the people most affected by the blasts. Defense attorneys didn't ask them any questions. Jeff Bauman was suspicious as soon as he noticed a black backpack on the ground near the finish line. "I thought it was weird," he said Thursday. "If you are at the airport, if you see any unattended luggage, you notify authorities." But this was Boston, he thought, where stuff like that doesn't happen. Still, he told a friend they should move. An explosion came two seconds later. "I saw a flash, heard like three pops and I was on the ground," Bauman said from the witness stand Thursday. "At first I opened my eyes and saw the sky. The first thought was, that was a big firework." Bauman's ears were ringing, and everything was muffled, but he heard the screams. The first bomb had exploded. "I looked down and saw my legs, and it was pure carnage," he told jurors. "I could see my bone." Bauman testified about becoming aware of his injuries -- burns, wounds on his back, and his legs. "I knew my legs were gone. I know that instantly," he said. He kept repeating to himself, "This is messed up, this is messed up, this is messed up." Then the second explosion. "We are under attack," he thought to himself. All he wanted to do was call his mom. When Boston Police Officer Lauren Woods saw people running by, screaming, she ran against the grain, toward Boylston Street, the last leg on the marathon route. One of the first victims Woods came across was Lu Lingzi, a graduate student at Boston University. Lu was vomiting profusely, Woods recalled Thursday. Others were already performing CPR on her, and the officer attempted to clear Lu's airway. "I smelled the residue of smoke," Woods said. "Smelled like fireworks, cannons." Paramedics arrived, and eventually told Woods the young woman was not going to make it and they had to move on to other people. Lu became one of the three fatalities at the scene. It smelled like gunpowder, Alan Hern told the jury, and "kind of felt like we were underwater." Hern's wife -- who was pregnant -- was running the race. He found her uninjured, but hysterical from the explosions and ensuing chaos, he said. There were powder marks on her jacket. Hern, a high school football coach, then went searching for his 11-year-old son, Aaron. A figure covered in black soot and hair standing straight up caught Hern's eye, and he knew it was Aaron, he testified. His son's left thigh was cratered, mangled flesh and blood, Hern said. "It was like something you'd see in a war movie," he said. "His eyebrows were singed and his hair was sticking straight up." Another of Thursday's witnesses, Roseann Sdoia, also referred to it as something out of a movie. Before she hit the ground from the blast, she said, it registered in her mind that she had lost her leg. "When I looked down, my leg was tucked under me, but blood was pouring out," she told jurors. In front of her lay a socked foot. She started thinking -- Did I wear socks today? She decided she hadn't worn socks that day. It was someone else's foot. "It was almost like I was starring in a horror movie," she said, "as was everybody else around me." Doctors had to amputate her leg below the knee. Traveling from the marathon finish line to the hospital, Bill Richard went from one terrifying scene to another. "You know it's not going to be good when you see the look of horror on doctors' faces," he told the court Thursday. "Jane was devastatingly injured." Doctors amputated her left leg below the knee and removed more than 20 shrapnel pieces from her body, he said. Richard soon learned that, as he'd feared, Martin didn't survive the bombing. His wife, Denise, was also hospitalized after the attack. She lost sight in one eye. The father said his own injuries were much less severe than the wounds many other victims suffered. The ringing in his ears never stops, and he lost some of his hearing. But Richard said he could still hear the lawyer questioning him at Thursday's trial. He can still hear music. And the most important thing. "I can still hear," he said, "the beautiful voices of my family."​ . CNN's Ann O'Neill reported from Boston. Mariano Castillo and Catherine E. Shoichet wrote the story in Atlanta.
Father describes the moment when he realized 8-year-old Martin Richard wouldn't survive .
The second day of the Boston Marathon bombings trial is underway .
Survivor Jeff Bauman recounts how he lost his legs in the attack .
בוסטון (CNN) ביל ריצ'רד ידע שבנו לא יצליח. אבל אב לשלושה אמר לאשתו שהוא לא יכול להישאר לצדו של מרטין בן ה-8. גופתו של הילד נקרעה בפיצוץ סמוך לקו הסיום של מרתון בוסטון. העור שלו שינה את צבעו. קהל ריחף מעליו, ניסה בטירוף לעזור, אבל הוא היה גוסס. ריצ'רד דיבר על דוכן העדים במשפטו של דז'וקר צארנייב ביום חמישי, ואמר למושבעים שהוא עומד בפני בחירה קורעת לב. "ידעתי בראש שאני צריך לפעול מהר, אחרת אולי לא רק נאבד את מרטין", אמר. "גם אנחנו עלולים לאבד את ג'יין." רגעים ספורים לאחר הפיצוץ, ריצ'רד מעד לעבר ג'יין, בתו בת ה-7. המכנסיים ונעלי הספורט שלו נקרעו לגזרים. רגליו הרגישו כאילו הן בוערות. הוא בקושי שמע. והאוויר הדיף ריח "שפל", הוא אמר, כמו אבק שריפה, גופרית ושיער שרוף. אבל עד מהרה הבין שהמצב הרבה יותר גרוע עבור בתו. "היא ניסתה לקום והיא נפלה. זה היה כשהבחנתי ברגל שלה", אמר. "לא היה לה את זה. זה התפוצץ". אז ריצ'רד השאיר בן אחד למות ליד קו הסיום של המרתון, והגן על עיניו של בנו השני מהקטל כשהם מיהרו לבית החולים, בתקווה שהרופאים יוכלו להציל את חיי בתו. "זו הייתה", אמר ריצ'רד ביום חמישי, "הפעם האחרונה שראיתי את הבן שלי בחיים - בקושי." תיאורו של ריצ'רד על ההשלכות המחרידות של הפיצוץ חתם על יום של עדות דרמטית כאשר הניצולים שיתפו את סיפוריהם ביום השני של המשפט המתוקשר. פרקליטיו של צרנייב מודים שהוא ביצע את הפיגועים ב-2013, שבהם נהרגו שלושה בני אדם ונפצעו יותר מ-260 אחרים במרתון. אדם רביעי, קצין משטרה ב-MIT, ארב ונהרג בניידת הסיור שלו שלושה ימים לאחר ההפצצות, כאשר צרנייב ואחיו, טמרלן, נמלטו לכאורה מהמשטרה. טמרלן צרנייב, בן 26, נהרג לאחר קרב יריות עם המשטרה. ועכשיו, אחיו הצעיר יושב בבית המשפט מול 30 אישומים פדרליים הקשורים להפצצות. פרקליטיו אומרים שהוא הושפע מאחיו ההרוג להשתתף בפיגועים. הם טענו ביום חמישי שעכשיו זה לא הזמן המתאים למושבעים לשמוע את רצף הסיפורים המטרידים של ניצולי הפיצוצים, בטענה שהעדות צריכה להיות חלק משלב מאוחר יותר של המשפט, כאשר המושבעים יחליטו באיזה עונש צריך לעמוד לצארנייב. אבל השופט צידד בתובעים, שטענו שהעדות נחוצה כדי לתמוך בכתב האישום שלהם. ביום חמישי, מושבעים חיו מחדש את הרגעים שלאחר פיגועי המרתון דרך עיניהם של כמה מהאנשים שנפגעו יותר מכל מהפיצוצים. הסנגורים לא שאלו אותם שאלות. ג'ף באומן היה חשדן ברגע שהבחין בתרמיל שחור על הקרקע ליד קו הסיום. "חשבתי שזה מוזר", אמר ביום חמישי. "אם אתה בשדה התעופה, אם אתה רואה מטען ללא השגחה, אתה מודיע לרשויות." אבל זו הייתה בוסטון, חשב, שבה דברים כאלה לא קורים. ובכל זאת, הוא אמר לחבר שהם צריכים לעבור. פיצוץ הגיע שתי שניות לאחר מכן. "ראיתי הבזק, שמעתי כמו שלושה קופצים והייתי על הקרקע", סיפר באומן על דוכן העדים ביום חמישי. "בהתחלה פקחתי את עיני וראיתי את השמים. המחשבה הראשונה הייתה שזה היה זיקוקים גדול". אוזניו של באומן צלצלו, והכל היה עמום, אבל הוא שמע את הצרחות. הפצצה הראשונה התפוצצה. "הסתכלתי למטה וראיתי את הרגליים שלי, וזה היה קטל טהור", אמר למושבעים. "יכולתי לראות את העצם שלי." באומן העיד על כך שנודע לפציעותיו - כוויות, פצעים בגבו וברגליו. "ידעתי שהרגליים שלי נעלמו. אני יודע את זה מיד", אמר. הוא חזר ואמר לעצמו, "זה מבולגן, זה מבולגן, זה מבולגן". ואז הפיצוץ השני. "אנחנו מותקפים", חשב לעצמו. כל מה שהוא רצה לעשות זה להתקשר לאמא שלו. כששוטרת בוסטון, לורן וודס, ראתה אנשים רצים, צורחים, היא רצה נגד התבואה, לכיוון רחוב בוילסטון, השלב האחרון במסלול המרתון. אחד הקורבנות הראשונים שוודס נתקל בו היה לו לינגזי, סטודנט לתואר שני באוניברסיטת בוסטון. לו הקיא בשפע, נזכר וודס ביום חמישי. אחרים כבר ביצעו בה החייאה, והשוטר ניסה לנקות את דרכי הנשימה של לו. "הרחתי את שאריות העשן", אמר וודס. "היה ריח של זיקוקים, תותחים." פרמדיקים הגיעו, ובסופו של דבר אמרו לוודס שהאישה הצעירה לא תצליח והם נאלצו לעבור לאנשים אחרים. לו הפך לאחד משלושת ההרוגים במקום. זה הריח כמו אבק שריפה, אמר אלן הרן לחבר המושבעים, ו"די הרגשנו כאילו אנחנו מתחת למים". אשתו של הרן - שהייתה בהריון - ניהלה את המירוץ. לדבריו, הוא מצא אותה ללא פציעה, אך היסטרית מהפיצוצים והכאוס שנוצר. היו סימני אבקה על הז'קט שלה. הרן, מאמן כדורגל בתיכון, הלך אחר כך לחפש את בנו בן ה-11, אהרון. דמות מכוסה פיח שחור ושיער זקוף משכה את עינו של הרן, והוא ידע שזה אהרון, הוא העיד. ירכו השמאלית של בנו הייתה מחורצת, בשר ודם מעוותים, אמר הרן. "זה היה כמו משהו שהיית רואה בסרט מלחמה", אמר. "הגבות שלו היו שרועות והשיער שלו היה זקוף למעלה". עדה נוספת של יום חמישי, רוזאן סדויה, התייחסה אליו גם כאל משהו מתוך סרט. לפני שפגעה בקרקע מהפיצוץ, לדבריה, רשם במוחה שאיבדה את רגלה. "כשהסתכלתי למטה, הרגל שלי הייתה תחובה מתחתי, אבל דם נשפך החוצה", אמרה למושבעים. מולה שכבה רגל גרב. היא התחילה לחשוב -- האם לבשתי גרביים היום? היא החליטה שלא לבשה גרביים באותו יום. זו הייתה רגל של מישהו אחר. "זה היה כמעט כאילו שיחקתי בסרט אימה", היא אמרה, "כמו כולם סביבי". הרופאים נאלצו לקטוע את רגלה מתחת לברך. בנסיעה מקו הסיום של המרתון לבית החולים, ביל ריצ'רד עבר מסצנה מפחידה אחת לאחרת. "אתה יודע שזה לא הולך להיות טוב כשאתה רואה את מבט האימה על פניהם של הרופאים", אמר ביום חמישי בבית המשפט. "ג'יין נפצעה בצורה הרסנית". לדבריו, הרופאים קטעו את רגלה השמאלית מתחת לברך והוציאו יותר מ-20 רסיסים מגופה. ריצ'רד למד עד מהרה שכפי שחשש, מרטין לא שרד את ההפצצה. גם אשתו, דניס, אושפזה בבית החולים לאחר התקיפה. היא איבדה את הראייה בעין אחת. האב אמר שפציעותיו שלו היו הרבה פחות חמורות מהפצעים שסבלו קורבנות רבים אחרים. הצלצולים באוזניו לא מפסיקים, והוא איבד חלק משמיעתו. אבל ריצ'רד אמר שהוא עדיין יכול לשמוע את עורך הדין חוקר אותו במשפט של יום חמישי. הוא עדיין יכול לשמוע מוזיקה. והדבר הכי חשוב. "אני עדיין יכול לשמוע," הוא אמר, "את הקולות היפים של המשפחה שלי." . אן אוניל מ-CNN דיווחה מבוסטון. מריאנו קסטילו וקתרין א' שויצ'ט כתבו את הסיפור באטלנטה.
אבא מתאר את הרגע שבו הבין שמרטין ריצ'רד בן ה-8 לא ישרוד.
היום השני של משפט ההפצצות במרתון בוסטון יוצא לדרך.
השורד ג'ף באומן מספר כיצד איבד את רגליו בהתקפה.