Tikrit, Iraq (CNN)Two men in blue smocks were mopping up blood spilled in the main entrance to the Dijla Hospital south of Tikrit when we arrived there mid-morning Friday. The air shook with outgoing rockets and artillery roaring toward the center of the city. We were escorted by men from the Badr Brigade, the biggest and best-organized Iranian-backed force fighting ISIS. As we got out of our car, a man wearing a vest with the emblem of the Iraqi Red Crescent beckoned urgently to video journalist Mary Rogers to come inside. He led her to a gurney surrounded by four or five men, some wearing blue disposable surgical gowns, others in dark green military fatigues. They were huddled over a man naked to the waist, a thick plastic tube inserted in his side, red with blood, leading to a bottle filling up with more blood. The wounded man -- no one knew his name -- had been shot in the head, the chest and the leg. He was motionless. The head doctor, in dark green combat fatigues, told me the man was in critical condition. All the while, the windows of the building shook from the concussion of the bombardment of central Tikrit. From the sound, it was clear that artillery and rocket launchers were nearby. Several other wounded fighters were in the entrance, but their condition was much less grave. One, who identified himself as Sadiq, had been shot in the upper thigh, but was fully conscious. He told producer Kareem Khadder he had been shot in central Tikrit that morning, recalling at the time he was uncertain whether it was shrapnel or a bullet because the fighting was so intense. While Mary and Kareem were doing that interview, I walked around the hospital to see if there was anything else that might help us put together a report. It was a ramshackle place, it looked like much of the facility had been in a state of neglect for a while, perhaps because until recently it was in no-man's land. When I went back to see where Mary and Kareem were, I was told Mary was down a corridor where an "operation" was about to take place. Mary was invited to film the operation. I found her putting on a surgical gown and blue shoe covers. Several men rolled a gurney through the corridor in our direction. The same critically wounded man was wheeled into a side room. He never made it into the operating theater. A different set of doctors or medics started working on him, pumping air into his lungs, then applying CPR. His chest took a final heave, as the doctors tried to find a pulse, but there was no pulse to find. There was no "operation." This was a last, desperate attempt to stop this unknown man from dying. His face was yellow and waxy. He was dead, but the doctors didn't call time of death, . In the meantime, our escorts were calling us to leave, we needed to move to our next destination, which they had told us was the position from which artillery and rocket launchers were at work. Mary, who was at the far end of the gurney, wedged her way out and we went outside.  She went to the car, I chatted with a pair of Iraqi journalists in the entrance. They had been here for more than two weeks. I bade them farewell, and walked toward our car. And then, everything changed. I heard a commotion behind me, and the doctor I had spoken to before passed me, shouting, "Grab all the cameras! Get the cameras!" "What's the problem?" I asked him. He didn't provide an explanation. "Give us your cameras now!" he barked at me. A group of militiamen had surrounded Kareem, and was insisting he give them his small camera. More militiamen, plus some of the hospital staff gathered around him, shouting angrily that all cameras must be surrendered. Right next to me a tall man with a military shirt over running pants raised his rifle, about to shoot in the air. This is going to get very messy, I thought to myself. Fortunately, cooler heads prevailed and there was no shooting. But everyone was very agitated. Much shouting ensued between our entourage and the local militiamen. Our chief escort, Ma'in Al-Kadhimi, was gesturing wildly and arguing with them to calm down, but he wasn't having much luck. He is a commander of the Badr Organisation, but these men were with the Soldiers of the Imam Brigade (Kataib Jund Al-Imam in Arabic). It's a separate group, and clearly Al-Kadhimi, who was treated with deference by his own men, didn't enjoy the same esteem here. In the meantime, I joined Mary in our car, concerned that too many of us arguing with this large group would only make matters worse. Kareem was busy negotiating outside the hospital. We locked the car doors and did our best to pretend we were simply waiting patiently to move. Soon a group of men armed with AK-47 assault rifles gathered outside the car, knocking on the window and angrily gesturing that we must give them the camera. Mary discreetly pulled out the data card with the footage she had just shot and replaced it with an empty one. It's an old trick that sometimes works in situations like these.  Although I could understand everything this crowd was saying, I feigned ignorance. This went on for about 45 minutes. Some in our entourage were trying to keep the crowd from banging on the car windows and wrenching open the locked doors. Kareem hid his small camera in one of the cars and saw the big camera being taken away by several people. Kareem followed the camera to make sure it was safe. Inside, everyone was shouting, with Kareem refusing to do anything before someone explained what was going on. The armed men wanted the sequence of the dying fighter deleted, and weren't going to take "no" for an answer. Kareem then went inside one of the rooms to carry on negotiations. Armed men barred Kareem from leaving the room. Eventually, Kareem said we should delete the sequence of the dying man, after our Iraqi security guard had said we needed to do just that -- otherwise, we were in trouble. Kareem looked at the camera and noticed the card was missing. A media-savvy member of the Soldiers of the Imam Brigade insisted we were hiding the card with the footage. Finally Kareem returned and said that if we didn't hand over the camera there would be trouble. The atmosphere was such that we realized that not handing over the camera would make matters much worse. So we gave Kareem the camera and waited. A few minutes later, he returned. They know the data card is empty. They want the one with the pictures, he said. So we gave it to him. Soon Kareem was back. "They don't know how to delete the pictures of the dying man," he said. So Mary went with him inside the hospital to delete the footage of the dying man. To cut a long, tense story short, Mary didn't delete the footage. Someone else did, all the footage from the hospital. After about an hour and a half, we finally left the hospital compound. Our escort, Al-Kadhimi, was shaken. He, and we, were reminded that with all the different armed groups fighting on the Tikrit front, there might be unity against ISIS, but that's about where it ends.
A CNN crew finds medical personnel trying to save a wounded fighter in Tikrit .
But when the man dies, demands start for the crew's video footage .
תיכרית, עיראק (CNN) שני גברים בחלוקים כחולים ניגבו דם שנשפך בכניסה הראשית לבית החולים דיילה מדרום לתיכרית כשהגענו לשם באמצע יום שישי בבוקר. האוויר רעד ברקטות יוצאות וארטילריה שואגים לעבר מרכז העיר. ליוו אותנו גברים מחטיבת בדר, הכוח הגדול והמאורגן ביותר בגיבוי איראני הנלחם בדאעש. כשיצאנו מהמכונית שלנו, אדם לבוש באפוד עם סמל הסהר האדום העיראקי סימן בדחיפות לעיתונאית הווידאו מרי רוג'רס להיכנס פנימה. הוא הוביל אותה לאפרונה מוקפת בארבעה או חמישה גברים, חלקם לבושים בחלוקי ניתוח חד פעמיים כחולים, אחרים בלבוש צבאי ירוק כהה. הם היו מצטופפים מעל גבר עירום עד המותניים, צינור פלסטיק עבה הוכנס לצידו, אדום מדם, המוביל לבקבוק שהתמלא בעוד דם. הפצוע - איש לא ידע את שמו - נורה בראשו, בחזהו וברגלו. הוא היה ללא תנועה. הרופא הראשי, בעייפות קרב ירוק כהה, אמר לי שהאיש במצב קשה. כל אותה עת רעדו חלונות הבניין מהזעזוע של הפצצת מרכז תיכרית. מהקול היה ברור כי בקרבת מקום נמצאים משגרי ארטילריה ורקטות. עוד כמה לוחמים פצועים היו בכניסה, אך מצבם היה הרבה פחות חמור. אחד, שהזדהה כסאדיק, נורה בירך העליון, אך היה בהכרה מלאה. הוא אמר למפיק קארים חאדר שהוא נורה במרכז תיכרית באותו בוקר, כשהוא נזכר באותו זמן שהוא לא היה בטוח אם זה רסיס או כדור בגלל שהלחימה הייתה כל כך אינטנסיבית. בזמן שמרי וכרים ערכו את הראיון הזה, הסתובבתי בבית החולים כדי לראות אם יש משהו אחר שעשוי לעזור לנו להרכיב דוח. זה היה מקום רעוע, זה נראה כאילו חלק גדול מהמתקן היה במצב של הזנחה במשך זמן מה, אולי בגלל שעד לא מזמן הוא היה בשטח הפקר. כשחזרתי לראות היכן מרי וכרים, נאמר לי שמרי נמצאת במסדרון שבו עומד להתרחש "מבצע". מרי הוזמנה לצלם את המבצע. מצאתי אותה לובשת חלוק ניתוח וכיסויי נעליים כחולים. כמה גברים גלגלו ארבה דרך המסדרון לכיווננו. אותו פצוע אנוש הוכנס לחדר צדדי. הוא מעולם לא הגיע לחדר הניתוח. קבוצה אחרת של רופאים או חובשים התחילו לעבוד עליו, הזרימו אוויר לריאותיו, ואז החלו לבצע החייאה. החזה שלו לקח תנופה סופית, כשהרופאים ניסו למצוא דופק, אבל לא היה דופק למצוא. לא היה "מבצע". זה היה ניסיון נואש אחרון למנוע מהאדם האלמוני הזה למות. פניו היו צהובות ושעווניות. הוא היה מת, אבל הרופאים לא קראו לזמן המוות. בינתיים, המלווים שלנו קראו לנו לעזוב, אנחנו צריכים לעבור ליעד הבא, שהם אמרו לנו שהוא העמדה שממנה פועלים משגרי ארטילריה ורקטות. מרי, שהייתה בקצה המרוחק של הארון, דחקה את דרכה החוצה ויצאנו החוצה. היא הלכה לאוטו, שוחחתי עם זוג עיתונאים עיראקים בכניסה. הם היו כאן יותר משבועיים. נפרדתי מהם, והלכתי לעבר המכונית שלנו. ואז, הכל השתנה. שמעתי מהומה מאחורי, והרופא שדיברתי איתו קודם חלף על פני, וצעק: "תפוס את כל המצלמות! תביא את המצלמות!" "מה הבעיה?" שאלתי אותו. הוא לא סיפק הסבר. "תן לנו את המצלמות שלך עכשיו!" הוא נבח עליי. קבוצה של אנשי מיליציה הקיפה את קארים והתעקשה לתת להם את המצלמה הקטנה שלו. אנשי מיליציה נוספים, בתוספת חלק מצוות בית החולים, התאספו סביבו, וצעקו בכעס שצריך למסור את כל המצלמות. ממש לידי גבר גבוה עם חולצה צבאית מעל מכנסי ריצה הרים את הרובה שלו, עומד לירות באוויר. זה הולך להיות מאוד מבולגן, חשבתי לעצמי. למרבה המזל, ראשים קרירים יותר ניצחו ולא היה ירי. אבל כולם היו נסערים מאוד. צעקות רבות התפתחו בין הפמליה שלנו לבין אנשי המיליציה המקומית. המלווה הראשי שלנו, מעין אלקדימי, סימן בפראות והתווכח איתם כדי להירגע, אבל לא היה לו הרבה מזל. הוא מפקד ארגון בדר, אבל האנשים האלה היו עם חיילי חטיבת האימאם (קטאיב ג'ונד אל-אימאם בערבית). זו קבוצה נפרדת, וברור שאל-קדימי, שאנשיו התייחסו אליו בכבוד, לא נהנה כאן מאותה הערכה. בינתיים, הצטרפתי למרי במכונית שלנו, מודאגת שרבים מדי מאיתנו מתווכחים עם הקבוצה הגדולה הזו רק יחמיר את המצב. קארים היה עסוק במשא ומתן מחוץ לבית החולים. נעלנו את דלתות המכונית ועשינו כמיטב יכולתנו להעמיד פנים שאנחנו פשוט מחכים בסבלנות לזוז. עד מהרה התאספה מחוץ למכונית קבוצת גברים חמושים ברובי סער AK-47, דפקו על החלון וסימנו בכעס שעלינו לתת להם את המצלמה. מרי שלפה בדיסקרטיות את כרטיס הנתונים עם הצילומים שזה עתה צילמה והחליפה אותו בכרטיס ריק. זה טריק ישן שעובד לפעמים במצבים כאלה. למרות שיכולתי להבין את כל מה שהקהל הזה אומר, העמדתי פנים בבורות. זה נמשך בערך 45 דקות. חלק מהפמליה שלנו ניסו למנוע מהקהל לדפוק בחלונות המכונית ולפתוח את הדלתות הנעולות. קארים החביא את המצלמה הקטנה שלו באחת המכוניות וראה את המצלמה הגדולה נלקחת משם על ידי כמה אנשים. קארים עקב אחרי המצלמה כדי לוודא שהיא בטוחה. בפנים כולם צעקו, וכרים סירב לעשות משהו לפני שמישהו הסביר מה קורה. החמושים רצו למחוק את הרצף של הלוחם הגוסס, ולא התכוונו לקבל "לא" כתשובה. לאחר מכן נכנס קארים לאחד החדרים כדי להמשיך במשא ומתן. גברים חמושים אסרו על קארים לעזוב את החדר. בסופו של דבר, קארים אמר שעלינו למחוק את הרצף של הגוסס, לאחר שהמאבטח העיראקי שלנו אמר שאנחנו צריכים לעשות בדיוק את זה -- אחרת, היינו בצרות. קארים הביט במצלמה והבחין שהכרטיס חסר. איש תקשורת מיומן של חיילי חטיבת האימאם התעקש שאנחנו מסתירים את הכרטיס עם הצילומים. לבסוף חזר קארים ואמר שאם לא נמסור את המצלמה יהיו צרות. האווירה הייתה כזו שהבנו שאי מסירת המצלמה יחמיר את המצב הרבה יותר. אז נתנו לקארם את המצלמה וחיכינו. כעבור כמה דקות הוא חזר. הם יודעים שכרטיס הנתונים ריק. הם רוצים את זה עם התמונות, הוא אמר. אז נתנו לו. עד מהרה חזר קארים. "הם לא יודעים איך למחוק את התמונות של הגוסס", אמר. אז מרי נכנסה איתו לבית החולים כדי למחוק את הצילומים של הגוסס. כדי לקצר סיפור ארוך ומתוח, מרי לא מחקה את הצילומים. מישהו אחר עשה זאת, כל הצילומים מבית החולים. לאחר כשעה וחצי יצאנו סוף סוף ממתחם בית החולים. המלווה שלנו, אלקדימי, היה מזועזע. הוא, ואנחנו, נזכרנו שעם כל הקבוצות החמושות השונות שנלחמות בחזית תיכרית, אולי תהיה אחדות נגד דאעש, אבל בערך שם זה נגמר.
צוות של CNN מוצא צוות רפואי שמנסה להציל לוחם פצוע בתיכרית.
אבל כשהאיש מת, מתחילות דרישות לצילומי הווידאו של הצוות.