The need to anoint Lionel Messi the greatest player there has ever been every time he has a good game is becoming rather tedious. Yes, Messi is a genius. Every time I see him play live, it is a privilege. I try to make sure the memories are burned into my consciousness. He is the kind of player who lifts the spirit with everything he does. He is a quite prodigious goalscorer, a wizard of a dribbler and a provider for others. And yes, he was mesmerising against Manchester City at the Nou Camp on Wednesday night. The way he nutmegged James Milner, the way he turned Bacary Sagna before Joe Hart saved from him at point-blank range, the caressed curling ball to Ivan Rakitic for the Barcelona winner. It was all magical. It is normal for people to want to believe that what they are witnessing has never been matched before. ‘Everyone thinks they have the prettiest wife at home,’ said Arsene Wenger once, and now everybody believes there has never been a footballer as pretty as Messi. Lionel Messi showcases his magnificent ball control with an audacious nutmeg of James Milner . Messi renders Bacary Sagna to the status of an open-mouthed ball-watcher during another masterclass . Messi awaits the ball as he inspired the Catalan club to reach another Champions Leauge last eight . Messi forces his way past Aleksandar Kolarov and Fernandinho during Barcelona's cruise against City . What saddens me about the relentless championing of Messi, though, is that the idea there has never been anyone to match him has become such an aggressive orthodoxy. Any dissent is met with untrammelled scorn and dismissive disbelief. It is as though Messi has become a god and the idea that he might have a rival is sacrilege. As a football fan, I worship Messi, too, but I don’t think he’s the best there’s ever been. It’s too early for that. He’s only 27 but he has not yet achieved what many of the other greats of the game achieved, either for club or country. A graphic circulated on social media recently that showed all the records Messi had broken. La Liga top goal-scorer, Barcelona top goalscorer, Champions League top goalscorer. The list goes on. It’s breathtaking. But individual stats are not everything. Sport, ultimately, is about winning things. If you are a great individual player, there is a wider test of greatness in inspiring your team to win trophies. In the argument about football’s best ever, Messi is vulnerable here. Pele, for instance, scored 1,000 goals in his career. But the test of his greatness was that he won the World Cup three times with Brazil. Three times over a 12-year span. It might have been four if he had not been hacked out of the 1966 tournament. Messi has never been able to lift Argentina to a World Cup victory as Diego Maradona, another rival for the ‘best ever’, did in 1986. At last year’s tournament in Brazil, where Argentina made the final, Messi produced some wonderful moments but he was not even his team’s best player. Javier Mascherano and Angel di Maria shared that honour. Pele is hoisted aloft after winning his third World Cup in 1970 with that peerless Brazil side . Diego Maradona lifted Argentina to their second World Cup in eight years with his tour de force in Mexico . Messi reached the World Cup final with Argentina but was unable to grab the game by the scruff of the neck . Messi and Pep Guardiola embrace after winning the Champions League in Rome against Manchester United . Messi’s zealous champions point out, with some justification, that international football is not as prestigious or as important as it was a few decades ago. That ignores the fact that most players would still consider winning the World Cup the pinnacle of their careers. But it is true that the club game has risen in influence and players’ priorities have changed. Messi is vulnerable in this regard, too, though. He has played for Barcelona, the team almost universally regarded as the outstanding side of the last decade and yet, remind me, how many Champions League titles has he won? That’s right. Two. The Champions League is now seen as the ultimate test of a player’s greatness and Messi has only won it twice. It is still a fantastic achievement but it seems like an anomaly for someone who is supposed to be the best ever, especially when you consider the achievements of others. Paolo Maldini won it five times, Raul won it three times, Clarence Seedorf won it four times with three different clubs. In its incarnation as the European Cup, other greats like Franz Beckenbauer and Johan Cruyff won it three times. Ferenc Puskas and Alfredo di Stefano, two more players that some old fuddy-duddies think were the best they ever saw, won the European Cup eight times between them. Real Madrid's Raymond Kopa (left) holds the European Cup as team-mate Alfredo Di Stefano looks on . Johan Cruyff, Barry Hulshoff and Johan Neeskens are in jubilant form after Ajax's 1973 win over Juventus . A fresh-faced Raul aped a matador's passes with a large Spanish flag following Real Madrid's win at Hampden . Clarence Seedorf flashes a trademark grin as he celebrates his second Champions League win with AC Milan . Carlo Ancelotti's side arrive back in Milan with Paolo Maldini (right) getting his hands on a fifth European Cup . We all have our own ideas of what constitutes beauty in football and Messi fits all of mine. But if I had to single out the most beautiful thing I have seen in the game, it would be Brazil’s fourth goal in the 1970 World Cup final. In particular, it would be Pele’s part in it. The way he stops the ball from Jairzinho, waits and then strokes it into the path of Carlos Alberto. It was the stunning simplicity of it. It epitomised the way a man who was also a genius was ready to subvert himself to the team ethic. Pele’s the best for me but I won’t pour scorn on you if you stick with Messi. Just remember that in the same way English football did actually exist before the Premier League, great players populated our game long before Lionel Messi walked this earth. Red Bull should stop moaning and build a better car . When McLaren won 15 of the 16 races in the 1988 Formula One season, I don’t remember Frank Williams bleating about how unfair it was. I don’t remember Williams demanding instant redress when Alain Prost won the first race for McLaren at Jacarepaguá in Brazil. I don’t remember Williams saying that because McLaren’s Honda engine was so powerful, it should be hobbled in some way. I don’t remember him demanding that the FIA do something about it because he hadn’t done as good a job as McLaren had. The preponderant McLaren team celebrate Ayrton Senna's title in 1988 after an utterly dominant season . Williams was always a bit of a stoic like that. He usually worked on the basis that he didn’t get mad, he got even. How outdated that kind of attitude seems in the sport now after Red Bull’s astonishing reaction to Lewis Hamilton’s victory for Mercedes at the Australian Grand Prix in Melbourne last weekend. We have grown used to Premier League managers throwing their toys out of their prams after a defeat, but what happened in Australia really was a spectacular tantrum. Red Bull team principal Christian Horner is an intelligent man but his suggestion that the Mercedes’ engine should be ‘equalised’ in some way did him few favours. And the threat of Red Bull owner Dietrich Mateschitz that he might quit the sport was laughably petulant. This is a team, don’t forget, who exerted their own stranglehold on F1 for four years. They won 13 of 19 races two seasons ago. Christian Horner (left) and Dietrich Mateschitz were not so stony-faced when Red Bull were won every race . Now they have discovered they do not have a monopoly on winning, they want to walk away. It’s pathetic. Fortunes fluctuate in sport. Look at McLaren Honda now. The days of Prost and Ayrton Senna sweeping all before them are a distant memory. So good luck to Mercedes. They have done a brilliant job and now they are reaping the rewards. Good luck to Hamilton, too. F1 has always been about the battle to get in the best car and after years of watching Sebastian Vettel winning in the Red Bull, now it’s Hamilton’s turn. I’m with Mercedes boss Toto Wolff on this one. The others should stop moaning and try to get better. Generally, that’s supposed to be what sport is about. Rory McIlroy is the face of golf now but the sport in the US still has a little work to do when it comes to name recognition. As McIlroy and his group walked up the 18th fairway at the Arnold Palmer Invitational on Thursday afternoon, the officials put his name up on a board on the far side of the green. Rory McIlroy's name wreaked havoc with the scoreboard operators at the Arnold Palmer Invitational . First, it read ‘McElroy’. After a couple of minutes, they realised the mistake. There was a hasty rearrangement of letters until it read ‘McLlroy’. They got it right the third time and the crowd in the stand overlooking the green serenaded them with ironic cheers.
Yes, Messi is a genius. Every time I see him play live, it is a privilege .
And yes, he was mesmerising against Manchester City at the Nou Camp .
What saddens me about the relentless championing of Messi, though, is that the idea there has never been anyone to match him has become such an aggressive orthodoxy .
It is as though Messi has become a god and the idea that he might have a rival is sacrilege .
As a football fan, I worship Messi, too, but I don’t think he’s the best there’s ever been. It's too early for that .
הצורך למשוח את ליונל מסי לשחקן הכי גדול שהיה אי פעם בכל פעם שיש לו משחק טוב הופך להיות די מייגע. כן, מסי הוא גאון. בכל פעם שאני רואה אותו משחק בלייב, זו זכות. אני מנסה לוודא שהזיכרונות נצרבים בתודעה שלי. הוא מסוג השחקנים שמרים את הרוח בכל מה שהוא עושה. הוא כובש שערים נפלא למדי, קוסם של דריבלר וספק עבור אחרים. וכן, הוא היה מהפנט נגד מנצ'סטר סיטי בנאו קאמפ ביום רביעי בערב. הדרך שבה הוא פיסח את ג'יימס מילנר, הדרך שבה הוא הפך את בקארי סאגנה לפני שג'ו הארט הציל ממנו מטווח קצר, הכדור המסתלסל המלטף לאיוון ראקיטיץ' למנצחת ברצלונה. הכל היה קסום. זה נורמלי שאנשים ירצו להאמין שמה שהם עדים לו מעולם לא היה דומה לפני כן. "כולם חושבים שיש להם את האישה הכי יפה בבית", אמר פעם ארסן ונגר, ועכשיו כולם מאמינים שמעולם לא היה כדורגלן יפה כמו מסי. ליונל מסי מציג את השליטה המופלאה שלו בכדור עם אגוז מוסקט נועז של ג'יימס מילנר. מסי הופך את בקארי סאניה למעמד של צופה בכדור בפה פעור במהלך כיתת אמן נוספת. מסי מחכה לכדור כשהוא נתן השראה למועדון הקטאלוני להגיע לעוד שמינית גמר ליגת האלופות. מסי חולף על פני אלכסנדר קולארוב ופרננדיניו במהלך השיוט של ברצלונה מול סיטי. עם זאת, מה שמצער אותי באליפות הבלתי פוסקת של מסי הוא שהרעיון שמעולם לא היה מישהו שיתאים לו הפך לאורתודוקסיה כל כך אגרסיבית. כל התנגדות נתקלת בבוז חסר מעצורים ובחוסר אמון מזלזל. זה כאילו מסי הפך לאל והרעיון שאולי יש לו יריב הוא חילול קודש. בתור אוהד כדורגל, גם אני סוגד למסי, אבל אני לא חושב שהוא הכי טוב שהיה אי פעם. זה מוקדם מדי בשביל זה. הוא רק בן 27 אבל הוא עדיין לא השיג את מה שרבים מהגדולים האחרים במשחק השיגו, לא למועדון ולא למדינה. גרפיקה שהופצה ברשתות החברתיות לאחרונה והראתה את כל השיאים שמסי שבר. מלך השערים של לה ליגה, מלך השערים של ברצלונה, מלך השערים של ליגת האלופות. הרשימה עוד ארוכה. זה עוצר נשימה. אבל סטטיסטיקה אינדיבידואלית היא לא הכל. ספורט, בסופו של דבר, הוא לנצח דברים. אם אתה שחקן אינדיבידואלי גדול, יש מבחן גדול יותר בהשראה לקבוצה שלך לזכות בגביעים. בוויכוח על הכדורגל הטוב ביותר אי פעם, מסי פגיע כאן. פלה, למשל, כבש 1,000 שערים בקריירה שלו. אבל המבחן לגדולתו היה שהוא זכה שלוש פעמים בגביע העולם עם ברזיל. שלוש פעמים בטווח של 12 שנים. זה יכול היה להיות ארבעה אם הוא לא היה נפרץ מהטורניר של 1966. מסי מעולם לא הצליח להעלות את ארגנטינה לזכייה במונדיאל כפי שעשה דייגו מראדונה, יריב נוסף ל'טובים אי פעם', ב-1986. בטורניר בשנה שעברה בברזיל, שם ארגנטינה עלתה לגמר, מסי הפיק כמה רגעים נפלאים אבל הוא אפילו לא היה השחקן הטוב ביותר של קבוצתו. חוויאר מסצ'ראנו ואנג'ל די מריה חלקו את הכבוד הזה. פלה מורם מעלה לאחר שזכה בגביע העולם השלישי שלו ב-1970 עם הקבוצה הברזילית חסרת השוויון. דייגו מראדונה העלה את ארגנטינה למונדיאל השני שלה בשמונה שנים עם הטור דה כוח שלו במקסיקו. מסי הגיע לגמר המונדיאל עם ארגנטינה אבל לא הצליח לתפוס את המשחק בעורפו. מסי ופפ גווארדיולה מתחבקים לאחר הזכייה בליגת האלופות ברומא מול מנצ'סטר יונייטד. האלופים הקנאים של מסי מציינים, בהצדקה מסוימת, שכדורגל בינלאומי אינו יוקרתי או חשוב כפי שהיה לפני כמה עשורים. זה מתעלם מהעובדה שרוב השחקנים עדיין ישקלו לזכות בגביע העולם את פסגת הקריירה שלהם. אבל זה נכון שמשחק המועדון עלה בהשפעה וסדרי העדיפויות של השחקנים השתנו. עם זאת, מסי פגיע גם בהקשר הזה. הוא שיחק בברצלונה, הקבוצה שנחשבת כמעט בכל העולם כצד המצטיין של העשור האחרון ובכל זאת, תזכירו לי, בכמה תארים בליגת האלופות הוא זכה? זה נכון. שתיים. ליגת האלופות נתפסת כעת כמבחן האולטימטיבי לגדולתו של שחקן ומסי זכה בו רק פעמיים. זה עדיין הישג פנטסטי אבל זה נראה כמו אנומליה עבור מישהו שאמור להיות הטוב ביותר אי פעם, במיוחד כשחושבים על הישגים של אחרים. פאולו מאלדיני זכה בו חמש פעמים, ראול זכה בו שלוש פעמים, קלרנס סיידורף זכה בו ארבע פעמים עם שלושה מועדונים שונים. בהתגלמותו כגביע אירופה, גדולים אחרים כמו פרנץ בקנבאואר ויוהאן קרויף זכו בו שלוש פעמים. פרנץ פושקאש ואלפרדו די סטפנו, שני שחקנים נוספים שכמה שחקנים ותיקים חושבים שהם הטובים ביותר שראו אי פעם, זכו בגביע אירופה שמונה פעמים ביניהם. ריימונד קופה של ריאל מדריד (משמאל) מחזיק בגביע אירופה כשחברו לקבוצה אלפרדו די סטפנו מסתכל. יוהאן קרויף, בארי הולהוף ויוהאן נסקנס נמצאים בכושר צוהל לאחר הניצחון של אייאקס על יובנטוס ב-1973. ראול טרי פרצוף איבד מסירות של מטדור עם דגל ספרד גדול לאחר הניצחון של ריאל מדריד בהמפדן. קלרנס סיידורף מחייך חיוך מסחרי כשהוא חוגג את זכייתו השנייה בליגת האלופות עם מילאן. החבורה של קרלו אנצ'לוטי חוזרת למילאנו כשפאולו מלדיני (מימין) שם את ידיו על גביע אירופה החמישי. לכולנו יש רעיונות משלנו לגבי מה מהווה יופי בכדורגל ומסי מתאים לכל שלי. אבל אם הייתי צריך לציין את הדבר הכי יפה שראיתי במשחק, זה יהיה השער הרביעי של ברזיל בגמר גביע העולם ב-1970. במיוחד, זה יהיה חלקו של פלה בזה. הדרך שבה הוא עוצר את הכדור מג'אירזיניו, מחכה ואז מלטף אותו לנתיב של קרלוס אלברטו. זו הייתה הפשטות המהממת של זה. זה ביטא את הדרך שבה אדם שהיה גם גאון היה מוכן לחתור תחת אתיקה של הצוות. פלה הוא הטוב ביותר עבורי אבל אני לא אשפוך עליך בוז אם תישאר עם מסי. רק תזכור שבאותה הדרך שהכדורגל האנגלי אכן היה קיים לפני הפרמיירליג, שחקנים גדולים אכלסו את המשחק שלנו הרבה לפני שליונל מסי הלך על כדור הארץ. רד בול צריכה להפסיק לגנוח ולבנות מכונית טובה יותר. כשמקלארן ניצחה ב-15 מתוך 16 המירוצים בעונת הפורמולה 1 של 1988, אני לא זוכר את פרנק וויליאמס שפשף כמה זה היה לא הוגן. אני לא זוכר שוויליאמס דרש פיצוי מיידי כשאלן פרוסט ניצח במירוץ הראשון של מקלארן בג'קרפגואה בברזיל. אני לא זוכר שוויליאמס אמר שבגלל שמנוע ההונדה של מקלארן היה כל כך חזק, צריך לדפוק אותו בדרך כלשהי. אני לא זוכר שהוא דרש מה-FIA לעשות משהו בנידון כי הוא לא עשה עבודה טובה כמו מקלארן. קבוצת מקלארן השולטת חוגגת את התואר של איירטון סנה ב-1988 לאחר עונה דומיננטית לחלוטין. וויליאמס תמיד היה קצת סטואי כזה. הוא עבד בדרך כלל על בסיס שהוא לא התעצבן, הוא השכיל. כמה מיושן גישה כזו נראית בספורט עכשיו אחרי התגובה המדהימה של רד בול לניצחון של לואיס המילטון למרצדס בגראנד פרי האוסטרלי במלבורן בסוף השבוע שעבר. התרגלנו לכך שמנהלי ליגת העל זורקים את הצעצועים שלהם מהעגלות שלהם אחרי תבוסה, אבל מה שקרה באוסטרליה באמת היה התקף זעם מרהיב. מנהל קבוצת רד בול, כריסטיאן הורנר, הוא אדם אינטליגנטי, אבל ההצעה שלו שצריך 'להשוות' את המנוע של המרצדס בדרך כלשהי לא עשתה לו טובות. והאיום של הבעלים של רד בול, דיטריך מטשיץ, שהוא עלול לעזוב את הספורט היה מגוחך עד כדי צחוק. זו קבוצה, אל תשכח, שהפעילה אחיזת חנק משלה ב-F1 במשך ארבע שנים. הם ניצחו ב-13 מ-19 מירוצים לפני שתי עונות. כריסטיאן הורנר (משמאל) ודיטריך מאטשיץ' לא היו כל כך אבני פנים כשרד בול זכתה בכל מירוץ. עכשיו הם גילו שאין להם מונופול על הזכייה, הם רוצים ללכת. זה פתטי. ההון משתנה בספורט. תסתכל על מקלארן הונדה עכשיו. ימי פרוסט ואיירטון סנה שסוחפים את כולם לפניהם הם זיכרון רחוק. אז בהצלחה למרצדס. הם עשו עבודה מבריקה ועכשיו הם קוצרים את הפירות. בהצלחה גם להמילטון. F1 תמיד היה על הקרב להיכנס למכונית הטובה ביותר ואחרי שנים של צפייה בסבסטיאן ווטל מנצח ברד בול, עכשיו תורו של המילטון. אני עם הבוס של מרצדס טוטו וולף בעניין הזה. האחרים צריכים להפסיק לגנוח ולנסות להשתפר. באופן כללי, זה אמור להיות מה שעוסק בספורט. רורי מקלרוי הוא הפנים של הגולף עכשיו, אבל לספורט בארה"ב יש עוד קצת עבודה לעשות כשזה מגיע להכרה בשמות. כשמק'ילרוי וקבוצתו עלו על המסלול ה-18 ב-Arnold Palmer Invitational ביום חמישי אחר הצהריים, הפקידים רשמו את שמו על לוח בצד הרחוק של ה-green. שמו של רורי מקלרוי גרם להרס עם מפעילי לוח התוצאות ב-Arnold Palmer Invitational. ראשית, היה כתוב "McElroy". לאחר כמה דקות, הם הבינו את הטעות. היה סידור מחדש נמהר של המכתבים עד שנכתב בו 'מק'לוי'. הם הבינו את זה בפעם השלישית והקהל ביציע המשקיף על הירוק סרנד אותם בתרועות אירוניות.
כן, מסי הוא גאון. בכל פעם שאני רואה אותו משחק בלייב, זו זכות.
וכן, הוא היה מהפנט נגד מנצ'סטר סיטי בנאו קאמפ.
עם זאת, מה שמצער אותי באליפות הבלתי פוסקת של מסי הוא שהרעיון שמעולם לא היה מישהו שיתאים לו הפך לאורתודוקסיה כל כך אגרסיבית.
זה כאילו מסי הפך לאל והרעיון שאולי יש לו יריב הוא חילול הקודש.
בתור אוהד כדורגל, גם אני סוגד למסי, אבל אני לא חושב שהוא הכי טוב שהיה אי פעם. זה מוקדם מדי בשביל זה.