GET THE TRUTH . by Philip Houston, Michael Floyd and Susan Carnicero . (Icon Books £12.99) Ever wanted to know the best way of extracting a confession? Me neither, but here’s an unexpectedly fascinating book that shows how to do just that. Interrogation is an unfortunate name with regrettable connotations . Not only will you learn how to have the guilty singing like canaries, this book also comes up with some genuinely important insights about the interrogation process. Ah, interrogation. Such an unfortunate term, with such regrettable connotations. Torture, screaming agony, electrodes, waterboarding — those kind of connotations. Yes, but it needn’t be like that, say the authors, former CIA officers who are painfully aware of what ‘CIA interrogation’ is taken to mean — torture, screaming agony, electrodes, waterboarding — and who are appalled by that reputation. I think the authors are also against torture and pain on ethical grounds, but the nature of their disgust is partly professional. Because it turns out that interrogation-by-torment is ineffective, as the CIA’s skilled specialists have known for some time. Only rank amateurs would ever try to extract confessions and information by upping the voltage or giving the thumbscrews another turn. The only approach that has any chance of success, state the authors, is exactly the opposite. Professionals who really know what they’re doing try to take all traces of violence or confrontation out of an interrogation, turning it instead into an interview based on chummy sympathy and understanding. Good interrogators will lower their voice, talk slowly, claim empathy with their suspects and then — well, and then just keep on talking lowly and slowly seems to be the gist. Because what appears to work best is an interrogator who chats on and on, quietly, reassuringly, understandingly, often repetitively. ‘We all make mistakes, Brian. Nobody’s saying we don’t make mistakes because, you know, Brian, we all make mistakes,’ and so on and on and on. The comforting drone of the interrogator’s monologue may sound mindless, but it is carefully created and should contain five key features. These are rationalising the action (you needed the money); projecting the blame (it was their fault for not paying you enough); minimising the seriousness (we’ve all nicked Post-it notes); socialising the situation (this kind of thing happens a lot, it’s nothing we haven’t seen a million times); and emphasising the truth (if you could explain what happened when you took the money, that would be great and would help us all move on). Acts of terrible violence, gross betrayals, fraud, theft, murder — the skilled interrogator will mimic thorough understanding of the worst crimes to keep up the pretence of being on the suspect’s side. Number of tweets the CIA monitors every day . At the same time, the interrogator will be intent on keeping that suspect locked into a mode of short-term thinking — keeping the focus on particulars and specifics, trying like crazy to stop the suspect considering the long-term consequences of telling an implicating truth and being found guilty. It is a process that has had enormous success, claim the authors, though this is a success that is anecdotal. But the anecdotes are pretty convincing. Take the example of Abu Zubaydah, one of the first Al Qaeda leaders to be captured, who was being successfully won over by the pretend empathy approach until a hardliner applied torture instead — and found his victim clammed up. The book consists mainly of such case studies from the authors’ interrogating careers, supplemented weirdly with 70-odd pages of commentary by a lawyer type who adds his own legal anecdotes to make the same points. Presumably, this book is meant to show how the CIA’s interrogation techniques can be applied in the normal world. But it struck me that here was an opportunity missed, since there isn’t any effective attempt to transfer the professionals’ methods to everyday situations: how to winkle out the truth about which child broke the kitchen window, how to get your partner to fess up about what really happened at the office party. But though it misses that trick, this book does find itself making, I think to its own surprise, a genuine and important contribution to the ongoing debate, particularly in the U.S., about the use of torture such as waterboarding during interrogations of terrorists. Forget any ethical argument, say the authors — any form of physical coercion, far less torture, just doesn’t work.
Ever wanted to know the best way of extracting a confession?
This unexpectedly fascinating book shows just how you can do it .
However the skilled former CIA authors are  against torture and pain .
קבל את האמת. מאת פיליפ יוסטון, מייקל פלויד וסוזן קרניקרו. (Icon Books £12.99) רצית פעם לדעת מהי הדרך הטובה ביותר לחלץ וידוי? גם אני לא, אבל הנה ספר מרתק באופן בלתי צפוי שמראה איך עושים בדיוק את זה. חקירה הוא שם מצער עם קונוטציות מצערות. לא רק שתלמדו כיצד האשמים שרים כמו כנריות, הספר הזה גם מעלה כמה תובנות חשובות באמת על תהליך החקירה. אה, חקירה. מונח כל כך מצער, עם קונוטציות כל כך מצערות. עינויים, ייסורי צרחות, אלקטרודות, גלישת מים - סוג של קונוטציות כאלה. כן, אבל זה לא צריך להיות ככה, אומרים המחברים, קציני CIA לשעבר, שמודעים עד כאב למשמעות של 'חקירת CIA' - עינויים, ייסורי צרחות, אלקטרודות, יריעות מים - ואשר נחרדים מהמוניטין הזה. אני חושב שהכותבים מתנגדים גם לעינויים וכאב על רקע אתי, אבל אופי הגועל שלהם הוא בחלקו מקצועי. כי מסתבר שחקירה על ידי ייסורים אינה יעילה, כפי שידעו המומחים המיומנים של ה-CIA כבר זמן מה. רק חובבנים בדרגה ינסו אי פעם לחלץ וידויים ומידע על ידי העלאת המתח או מתן סיבוב נוסף לבורגי האגודל. הגישה היחידה שיש לה סיכוי להצליח, קובעים המחברים, היא בדיוק הפוכה. אנשי מקצוע שיודעים באמת מה הם עושים מנסים להוציא את כל עקבות האלימות או העימות מתוך חקירה, ולהפוך אותה במקום זאת לראיון המבוסס על אהדה והבנה חמודה. חוקרים טובים ינמיכו את הקול, ידברו לאט, יטענו להזדהות עם החשודים שלהם ואז - ובכן, ואז פשוט ימשיכו לדבר בשפל ולאט לאט נראה שזה העיקר. כי מה שנראה שעובד הכי טוב הוא חוקר שמפטפט כל הזמן, בשקט, מרגיע, בהבנה, לעתים קרובות שוב ושוב. "כולנו עושים טעויות, בריאן. אף אחד לא אומר שאנחנו לא עושים טעויות כי אתה יודע, בריאן, כולנו עושים טעויות,' וכן הלאה ועוד ועוד. הרחפן המנחם של המונולוג של החוקר אולי נשמע חסר שכל, אבל הוא נוצר בקפידה וצריך להכיל חמש תכונות מפתח. אלה הם רציונליזציה של הפעולה (היית צריך את הכסף); השלכת האשמה (זו הייתה אשמתם שלא שילמו לך מספיק); מזעור הרצינות (כולנו חתכנו פתקי Post-it); סוציאליזציה של המצב (דברים כאלה קורים הרבה, זה שום דבר שלא ראינו מיליון פעם); והדגשת האמת (אם תוכל להסביר מה קרה כשלקחת את הכסף, זה יהיה נהדר ויעזור לכולנו להמשיך הלאה). מעשי אלימות נוראים, בגידות גסות, הונאה, גניבה, רצח - החוקר המיומן יחקה הבנה יסודית של הפשעים הגרועים ביותר כדי לשמור על היומרה להיות בצד של החשוד. מספר הציוצים שה-CIA עוקב אחר כל יום . יחד עם זאת, החוקר יהיה מכוון להשאיר את החשוד נעול במצב של חשיבה קצרת טווח - לשמור את הפוקוס על הפרטים והפרטים, לנסות בטירוף לעצור את החשוד בהתחשב בהשלכות ארוכות הטווח של אמירת אמת משתמעת. ונמצא אשם. זהו תהליך שזכה להצלחה עצומה, טוענים המחברים, למרות שזו הצלחה אנקדוטית. אבל האנקדוטות די משכנעות. קחו את הדוגמה של אבו זובאידה, אחד ממנהיגי אל-קאעידה הראשונים שנלכדו, שגישת האמפתיה העמידה פנים זכה לנצח אותו בהצלחה, עד שאדם קשיח הפעיל עינויים במקום זאת - ומצא את קורבנו מושחת. הספר מורכב בעיקר מתיאורי מקרים כאלה מקריירות החקירה של המחברים, בתוספת מוזרה של 70 עמודים של פרשנות על ידי סוג עורך דין שמוסיף אנקדוטות משפטיות משלו כדי להעלות את אותן נקודות. יש להניח שספר זה נועד להראות כיצד ניתן ליישם את טכניקות החקירה של ה-CIA בעולם הרגיל. אבל הדהים אותי שהחמצה הזדמנות, שכן אין שום ניסיון יעיל להעביר את שיטות אנשי המקצוע למצבים יומיומיים: איך לקרוץ את האמת על איזה ילד שבר את חלון המטבח, איך לגרום לבן/בת הזוג שלך להתלבט. על מה באמת קרה במסיבת המשרד. אבל למרות שהוא מפספס את הטריק הזה, הספר הזה אכן מוצא את עצמו תורם, אני חושב להפתעתו שלו, תרומה אמיתית וחשובה לוויכוח המתמשך, במיוחד בארה"ב, על השימוש בעינויים כגון יריעת מים במהלך חקירות של טרוריסטים. תשכחו מכל טיעון אתי, אומרים המחברים - כל צורה של כפייה פיזית, הרבה פחות עינויים, פשוט לא עובדת.
רצית פעם לדעת מהי הדרך הטובה ביותר לחלץ וידוי?
הספר המרתק באופן בלתי צפוי זה מראה בדיוק איך אתה יכול לעשות את זה.
עם זאת, מחברי ה-CIA לשעבר המיומנים מתנגדים לעינויים וכאב.