A BRIEF GUIDE TO THE SOUND OF MUSIC . by Paul Simpson . (Robinson £9.99) For years I’d thought it was Vera Lynn’s We’ll Meet Again they planned to broadcast when the atomic bombs fell, but according to Paul Simpson, in this essential guide to the iconic film, when a nuclear strike is imminent, the BBC intends filling the airwaves with songs from The Sound Of Music. Cynical sorts will argue that having to listen to Do-Re-Mi and My Favourite Things will only make them incredibly impatient for oblivion. Nevertheless the remaining powers-that-be sincerely hope to ‘maintain some semblance of normality’ by exposing us to the ever-optimistic Von Trapps. It has always been easy to sneer at ‘three hours of nuns yodelling’, and Christopher Plummer himself dubbed the picture The Sound Of Mucus. But I for one love it, perhaps because 50 years back my grandmother took me to see it six times at the Capitol Cinema in Cardiff. The Sound of Music could have been very different if the Osmonds had claimed a place in the film . I always hid under the seat when the Nazis prowled around the convent, and to this day I haven’t seen the bit where the nuns sabotage the cars. It was a film that appealed to women who had domineering husbands — all those glowering Captain Von Trapp sorts who expected their dinner to be on the table. My grandmother, and millions like her, would love to have been Julie Andrews, cutting up the curtains to make clothes, falling in lakes for fun, rebelliously cycling around the countryside, picnicking and generally being heedless of chores and domestic obligations. In its unlikely and unstrident way, The Sound Of Music was a pioneering feminist rallying cry, and ordinary women, who’d have had no earthly inkling what Germaine Greer was rabbiting on about, embraced it and identified with it. The first surprise in Simpson’s book is that the story begins in England. The Von Trapps were descended from Robert Whitehead, an engineer born in Bolton in 1823. He went abroad to work for a Milanese company and in Trieste, then part of the Austro-Hungarian Empire, he built ‘the first cylindrical marine boiler’ and helped design armour-plated frigates for Kaiser Franz-Josef’s navy. Whitehead’s granddaughter, Agatha, met Captain Georg Von Trapp when he was visiting the factory looking at torpedoes. Julie Andrews (centre) is pictured in 1965 on the set of The Sound of Music with her on-screen step-children . They were married in 1911 and had seven children. Agatha died of scarlet fever in 1922, and Georg moved as a widower to Salzburg. A 21-year-old nun came to help out with the family — Maria Augusta Kutschera. She’d entered the convent, Nonnberg Abbey, to escape abusive uncles and cousins. Exactly as in the film, she was a tomboyish postulant, always having to be rebuked for sliding down banisters, climbing on the roof, jumping over chimneys, and grabbing the other nuns to tickle their ribs. Georg was entranced, and he married his new nanny in 1927. But how much of a mutual love-match was it? Maria ‘suggested to Georg that he go on the honeymoon without her’. At least they could make music. Like Plummer, Georg peeped on a bosun’s whistle to call the children to order, and he accompanied them on a guitar when they had a singing session. By the way, Ronald Reagan sincerely believed that Edelweiss was the official national anthem of Austria. After they’d sung a selection of medieval church music at the Salzburg Festival in 1936, the Von Trapps were invited abroad on tours. They sang before Queen Mary in London and entertained the Pope at the Vatican. It is here that the movie differs from reality. In real life the family left by train for a series of engagements, crossing the Channel and taking a ship from Southampton for New York, arriving in America in October 1938. Though Georg had been reprimanded by the Gestapo for failing to fly the Nazi flag after the Anschluss, there was no actual immediate danger. The five eldest Osmonds (pictured in 1972) are said to have begged to be able to play the Von Trapp children in the famous film . According to Hollywood, however, the Von Trapps crept from the concert hall, hid behind the Nonnberg tombs, and climbed every mountain to freedom carrying heavy instrument cases. In fact, had Julie Andrews, Christopher Plummer and the children kept going on the route they’d chosen, they’d have soon arrived on the terrace in Hitler’s Berchtesgaden.That part of Austria borders Bavaria, not Switzerland. And may I also state for the record that there is no such dish as ‘Schnitzel and Noodles’. The closest you’d find is ‘Gulasch mit Nockerln’. The original Maria Von Trapp was diddled by agents and managers, who persuaded her to sell them the global rights to her story in perpetuity for a paltry flat fee of $10,000, so neither she nor the family made a further penny cent from any of the adaptations. Twentieth Century Fox didn’t even invite Maria to the premiere, in case she ‘eclipsed’ Julie Andrews. I was shocked to discover that many major talents had shunned the chance to put the proven hit on the big screen. Neither Gene Kelly nor Billy Wilder would touch it, as ‘no musical with swastikas in it can be a success’. Rex Harrison, Bing Crosby and Yul Brynner turned down the role of Captain Von Trapp, believing the man to be ‘very much a cardboard figure, humourless and one-dimensional’. Audrey Hepburn, Doris Day and Anne Bancroft didn’t fancy donning a wimple. Audrey Hepburn (left) is said to have turned down the role of Maria, while Bing Crosby (right) rejected the part of Captain Von Trapp, believing it to be 'a cardboard figure' Noel Coward rejected the part of Max, the impresario — a shame. He’d have been brilliant. By contrast, the five eldest Osmonds begged to play the Von Trapp children. They were rejected, thank God, though Marie Osmond was to strum a guitar and play Maria on stage in the Seventies. Of those Aryan-looking youngsters who were finally cast, after their 11 weeks on location in Salzburg and the glorious Salzkammergut in 1964, none was to go on to great things. In late middle age by now, they are variously software designers, flower arrangers, nurses or interior decorators. Regarding the authentic Von Trapps, incidentally, they stopped singing professionally in 1956 and settled in Vermont, where they ran a hotel that burned down in 1980. Maria died in 1987, Georg having long predeceased her, in 1947. Life was never as rosy as in the film: one of the children had electroconvulsive shock treatment for depression, another married a Canadian, and others became dairy farmers. To date there have been 116 cast albums from the innumerable stage productions of The Sound of Music. (The Connie Fisher version lasted from 2006 until 2011.) Sing-a-Long parties are wildly popular, with the audience in costume — I’d go myself but in a nun outfit I do keep being mistaken for Pam Ferris as Sister Angelina. Julie Andrews (left) and Christopher Plummer (right) won the two top roles in the famous film, playing Maria and Captain Von Trapp respectively . The Julie Andrews film is the third highest grossing movie in history, behind Gone With The Wind and Star Wars. (Pre-tax profits of $20 million by 1966 saved Fox from the near-bankruptcy it faced after the Elizabeth Taylor/Richard Burton Cleopatra.) DVD and Blu-ray sales remain buoyant, with an ever-burgeoning number of special features and documentaries. The only place where it has never caught on, ironically, is Austria, where Captain Von Trapp is considered a deserter, which he was if you think about it. The Von Trapp villa became Himmler’s headquarters during the war. The film was also heavily edited in France, where it was felt that nuns shouldn’t be seen singing non-religious songs. For the rest of us, it is more than a movie. The Sound of Music is intimately bound up with childhood memories and emotions, in my case going to Cardiff for all those mid-week matinees, escaping the South Wales coal dust for the pristine Austrian panoramas. Indeed, years later I bought a flat near Salzburg. I’ve done my best to live where the hills are alive — though in actuality they are not these days alive with Rodgers & Hammerstein. What you hear are oompah-bands and men in lederhosen slapping their thighs and playing Wagner by blowing down the tube of a milking machine. Once seen, never forgotten. Especially by the cows. By the way, do get the latest incarnation of the DVD, as it includes an all-new documentary: Julie Andrews Returns To Salzburg. You see, she wasn’t able to leave the film behind either.
The Von Trapps were descended from an engineer from Bolton .
Agatha and Captain Von Trapp married in 1911 and had seven children .
The children's mother died from scarlet fever in 1922 .
The film, however, does not follow the true story in some aspects .
מדריך קצר לצלילי המוזיקה. מאת פול סימפסון. (רובינסון 9.99 פאונד) במשך שנים חשבתי שזהו We'll Meet Again של ורה לין שהם תכננו לשדר כאשר פצצות האטום נפלו, אבל לפי פול סימפסון, במדריך החיוני הזה לסרט האיקוני, כאשר תקיפה גרעינית היא קרוב, ה-BBC מתכוון למלא את גלי האתר בשירים מתוך The Sound Of Music. סוגים ציניים יטענו שהצורך להאזין ל-Do-Re-Mi ול-My Favorite Things רק יגרום להם להיות חסרי סבלנות להפליא לשכחה. עם זאת, הכוחות הנותרים מקווים באמת ובתמים "לשמור על מראית עין של נורמליות" על ידי חשיפתנו לפון טראפס האופטימי מתמיד. תמיד היה קל לגחך על 'שלוש שעות של נזירות יצוק', וכריסטופר פלאמר עצמו כינה את התמונה The Sound Of Mucus. אבל אני למשל אוהב אותו, אולי כי לפני 50 שנה סבתא שלי לקחה אותי לראות אותו שש פעמים בקולנוע קפיטול בקרדיף. הצליל של המוזיקה היה יכול להיות שונה מאוד אם האוסמונדים היו תובעים מקום בסרט. תמיד התחבאתי מתחת למושב כשהנאצים הסתובבו במנזר, ועד היום לא ראיתי את הקטע שבו הנזירות מחבלות במכוניות. זה היה סרט שפנה לנשים שהיו להן בעלים שתלטניים - כל מיני קפטן פון טראפ הזוהרים שציפו שארוחת הערב שלהם תהיה על השולחן. סבתא שלי, ומיליונים כמוה, היו שמחים להיות ג'ולי אנדרוז, לגזור את הווילונות כדי להכין בגדים, ליפול באגמים בשביל הכיף, לרכוב במרדנות על אופניים ברחבי הכפר, לעשות פיקניק ובאופן כללי להיות חסר תשומת לב למטלות ומחויבויות ביתיות. בדרכו הבלתי סבירה והבלתי עוקצנית, The Sound Of Music היה זעקת גיבוש פמיניסטית חלוצית, ונשים רגילות, שלא היה להן שום מושג ארצי על מה ג'רמיין גריר מתרפקת עליה, אימצו אותה והזדהו איתה. ההפתעה הראשונה בספרו של סימפסון היא שהסיפור מתחיל באנגליה. בני הזוג פון טראפס היו צאצאיו של רוברט ווייטהד, מהנדס יליד בולטון בשנת 1823. הוא נסע לחו"ל לעבוד בחברה מילאנו ובטריאסטה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא בנה את 'הדוד הימי הגלילי הראשון' ועזר עיצוב פריגטות מצופות שריון עבור הצי של קייזר פרנץ-יוסף. נכדתו של ווייטהד, אגתה, פגשה את קפטן גאורג פון טראפ כשביקר במפעל והתבונן בטרפדות. ג'ולי אנדרוז (במרכז) מצולמת בשנת 1965 על הסט של The Sound of Music עם ילדיה החורגים שעל המסך. הם נישאו ב-1911 ונולדו להם שבעה ילדים. אגתה מתה ממחלת השנית ב-1922, וגיאורג עבר כאלמן לזלצבורג. נזירה בת 21 באה לעזור עם המשפחה - מריה אוגוסטה קוטשרה. היא נכנסה למנזר, מנזר נונברג, כדי לברוח מדודים ובני דודים מתעללים. בדיוק כמו בסרט, היא הייתה פוסטולנטית עצבנית, שתמיד נאלצה לנזוף על כך שהיא מחליקה במורד מעקות, טיפסה על הגג, קפצה מעל ארובות ותפסה את הנזירות האחרות כדי לדגדג את צלעותיהן. גאורג היה מוקסם, והוא התחתן עם המטפלת החדשה שלו ב-1927. אבל כמה אהבה הדדית הייתה זו? מריה 'הציעה לגיאורג שיצא לירח הדבש בלעדיה'. לפחות הם יכלו לעשות מוזיקה. כמו פלאמר, גיאורג הציץ על משרוקית של בוסון כדי לקרוא לילדים לסדר, והוא ליווה אותם בגיטרה כשהם ערכו מפגש שירה. אגב, רונלד רייגן האמין בכנות שאדלווייס הוא ההמנון הלאומי הרשמי של אוסטריה. לאחר שהם שרו מבחר מוסיקת כנסיות מימי הביניים בפסטיבל זלצבורג ב-1936, הוזמנו בני הזוג פון טראפס לחו"ל לסיורים. הם שרו לפני המלכה מרי בלונדון ואירחו את האפיפיור בוותיקן. כאן הסרט שונה מהמציאות. בחיים האמיתיים המשפחה יצאה ברכבת לסדרה של אירוסים, חצתה את התעלה ולקחה ספינה מסאות'המפטון לניו יורק, והגיעה לאמריקה באוקטובר 1938. למרות שגיאורג ננזף על ידי הגסטפו על כך שלא הצליח להניף את הדגל הנאצי לאחר האנשלוס, לא הייתה סכנה מיידית ממשית. אומרים שחמשת האוסמונדים הגדולים (בתמונה ב-1972) התחננו כדי שיוכלו לגלם את ילדי פון טראפ בסרט המפורסם. אולם לפי הוליווד, בני הזוג פון טראפס התגנבו מאולם הקונצרטים, הסתתרו מאחורי קברי נונברג, וטיפסו על כל הר אל החופש כשהם נושאים תיקי כלי נגינה כבדים. למעשה, לו ג'ולי אנדרוז, כריסטופר פלאמר והילדים המשיכו ללכת במסלול שהם בחרו, הם היו מגיעים בקרוב למרפסת בברכטסגאדן של היטלר. החלק הזה של אוסטריה גובל בבוואריה, לא בשוויץ. ואפשר גם לציין לפרוטוקול שאין מנה כמו 'שניצל ואטריות'. הכי קרוב שתמצאו הוא 'גולאש מיט נוקרלן'. מריה פון טראפ המקורית טופלה על ידי סוכנים ומנהלים, ששכנעו אותה למכור להם את הזכויות העולמיות על הסיפור שלה לנצח תמורת תשלום אחיד זעום של 10,000 דולר, כך שלא היא ולא המשפחה הרוויחו אגורה נוספת מאף אחד מהעיבודים . פוקס המאה העשרים אפילו לא הזמינה את מריה לבכורה, למקרה שהיא 'האפילה' על ג'ולי אנדרוז. הייתי המום לגלות שכשרונות גדולים רבים התנערו מההזדמנות להעלות את הלהיט המוכח על המסך הגדול. לא ג'ין קלי וגם בילי ויילדר לא ייגעו בו, מכיוון ש'שום מחזמר עם צלבי קרס לא יכול להיות הצלחה'. רקס הריסון, בינג קרוסבי ויול ברינר סירבו לתפקיד קפטן פון טראפ, מתוך אמונה שהאיש הוא "מאוד דמות קרטון, חסרת הומור וחד מימדית". אודרי הפבורן, דוריס דיי ואן בנקרופט לא התחשק ללובש כוס. אומרים שאודרי הפבורן (משמאל) דחתה את תפקידה של מריה, בעוד שבינג קרוסבי (מימין) דחה את חלקו של קפטן פון טראפ, מתוך אמונה שזה "דמות קרטון" נואל קווארד דחה את חלקו של מקס, האימפרסרי - חבל. הוא היה מבריק. לעומת זאת, חמשת אוסמונדס הגדולים התחננו לגלם את ילדי פון טראפ. הם נדחו, תודה לאל, למרות שמארי אוסמונד הייתה אמורה לפרוט בגיטרה ולנגן את מריה על הבמה בשנות השבעים. מבין אותם צעירים בעלי מראה ארי שלוהקו לבסוף, לאחר 11 השבועות שלהם במקום בזלצבורג ובזלצקמרגוט המפואר ב-1964, אף אחד לא היה אמור להמשיך לדברים גדולים. בגיל העמידה המאוחרת עד עכשיו, הם מעצבי תוכנה שונים, מארזי פרחים, אחיות או מעצבי פנים. לגבי פון טראפס האותנטי, אגב, הם הפסיקו לשיר באופן מקצועי ב-1956 והתיישבו בוורמונט, שם ניהלו מלון שנשרף ב-1980. מריה נפטרה ב-1987, גיאורג קדם לה זמן רב ב-1947. החיים מעולם לא היו ורודים כמו בסרט: אחד הילדים עבר טיפול בהלם חשמלי בדיכאון, אחר התחתן עם קנדי ​​ואחרים הפכו לרפתנים. עד היום היו 116 אלבומי שחקנים מתוך אינספור ההפקות הבימתיות של The Sound of Music. (גרסת קוני פישר נמשכה מ-2006 עד 2011.) מסיבות Sing-a-Long פופולריות מאוד, כשהקהל לבוש בתחפושת - הייתי הולך בעצמי, אבל בתלבושת נזירה אני לא מפסיק להיות טועה בפם פריס בתור האחות אנג'לינה. ג'ולי אנדרוז (משמאל) וכריסטופר פלאמר (מימין) זכו בשני התפקידים המובילים בסרט המפורסם, וגילמו את מריה וקפטן פון טראפ בהתאמה. הסרט של ג'ולי אנדרוז הוא הסרט השלישי עם הרווחים בהיסטוריה, מאחורי Gone With The Wind ו-Star Wars. (רווחים לפני מס של 20 מיליון דולר עד 1966 הצילו את פוקס מפשיטת הרגל שכמעט התמודדה איתה אחרי אליזבת טיילור/ריצ'רד ברטון קליאופטרה.) מכירות ה-DVD וה-Blu-ray נותרו בצמיחה, עם מספר הולך וגדל של תכונה מיוחדת וסרטי תעודה. המקום היחיד שבו זה מעולם לא תפס, למרבה האירוניה, הוא אוסטריה, שם קפטן פון טראפ נחשב לעריק, וזה היה אם חושבים על זה. וילת פון טראפ הפכה למפקדה של הימלר במהלך המלחמה. הסרט עבר עריכה רבה גם בצרפת, שם הרגישו שאסור לראות נזירות שרות שירים לא דתיים. עבור כולנו, זה יותר מסרט. הצליל של המוזיקה קשור באופן אינטימי לזיכרונות ורגשות ילדות, במקרה שלי אני הולך לקרדיף בשביל כל המופעים של אמצע השבוע, בורח מאבק הפחם של דרום ויילס בשביל הפנורמות האוסטריות הבתוליות. ואכן, שנים אחר כך קניתי דירה ליד זלצבורג. עשיתי כמיטב יכולתי לחיות היכן שהגבעות חיות - אם כי למעשה הן אינן חיות בימים אלה עם רודג'רס והמרשטיין. מה שאתם שומעים הם להקות אומפה וגברים עם לדרוסן שטופחים על ירכיהם ומנגנים את ואגנר על ידי ניפוח צינור של מכונת חליבה. ברגע שנראה, לעולם לא נשכח. במיוחד על ידי הפרות. אגב, קבל את הגלגול האחרון של ה-DVD, שכן הוא כולל סרט תיעודי חדש לגמרי: Julie Andrews Returns To Salzburg. אתה מבין, היא גם לא הצליחה להשאיר את הסרט מאחור.
בני הזוג פון טראפס היו צאצאיו של מהנדס מבולטון.
אגתה וקפטן פון טראפ נישאו ב-1911 ונולדו להם שבעה ילדים.
אמם של הילדים מתה ממחלת השנית ב-1922.
הסרט, לעומת זאת, לא עוקב אחר הסיפור האמיתי בהיבטים מסוימים.