(CNN)I grew up watching "Leave It to Beaver." Most episodes, Ward Cleaver would come home from work in his suit and tie and there would be his wife June, always in the kitchen, her apron as white as the picket fence outside.  June made dinner, of course, and Ward and Wally and the Beav sat at the table and ate.  As I recall, June usually cleaned up.  Maybe once or twice the boys helped with dishes.  Maybe. I would watch the black and white show during dinner, sitting on the couch with a plate of food on my lap that had not been prepared by my own mother.  My mother was in her generation's first cohort of "working moms."  She had a successful career as an executive at AT&T and then Lucent Technologies.  She left for work early each morning, but was always home by five or six -- in time to spend time with me, not to cook. My dad also had a full-time job, and across the entirety of my life, I don't recall him so much as opening a can of soup.  He's only recently learned to use the microwave.  Both my parents worked equally hard, but there was no doubt when I was growing up that cooking was my mom's responsibility -- even if that  meant buying prepared meals from the Allentown Farmer's Market, spooning it onto plates, pressing "Power" then "Start." In other words, as I ate my dinner in the 1980s while watching a TV show based on life in the 1950s, it was easy to see that some things had changed and some had not.  Life inside the house -- food, dishes, cleaning, tidying, clothing, hygiene -- was my mom's responsibility, just as it was June Cleaver's. Outside the house -- the lawn, the cars, anything made or stored in the garage, sports, bike riding -- that was my dad's domain. And to be clear, when the car would break down, it was a big deal, but one that came up far less frequently than our need for meals and laundry. This daily labor weighed more on my mother.  Sociologist Arlie Russell Hochschild coined this the "second shift": how even though more and more women started working outside the home, they were still expected to do the same amount of domestic work at the end of the day. Studies say that when it comes to fair division of household labor, gay couples, like my partner and I, generally do a better job.  Unfettered by the ready expectations of traditional gender roles, same-sex couples "are more likely than members of heterosexual couples to negotiate a balance between achieving a fair distribution of household labor and accommodating the different interests, skills, and work schedules of particular partners," wrote social scientist Lawrence K. Kurdek. In fact, after a no-doubt bumpy period of adjustment (editorializing from personal experience here), Kurdek wrote, "This pattern of negotiation holds true even when couples have children living with them." In my own family, my partner does most of the laundry, though to be fair that's partly because she's picky about what's washed on what cycle and what gets hung to dry, versus tossed in the dryer.  On weekends, she does most of the cooking -- because, she's a better cook and enjoys it more.  But I'm faster, so I end up cooking breakfast and dinner most of the weekdays.  About 99% of the time, if our bed is made it's because Sarah did it. And 99% of the time, if the dishes are washed, it's because I washed them.  Sarah likes to buy groceries because I have a bad habit of buying massive quantities of things we don't need.  And she buys our daughter's clothing (same reason).  I pay the bills and do our taxes.  On weekends and after school we take turns ferrying our 6-year-old to and from activities and play dates. What, you're wondering, about other traditional "male" gender roles in our male-less family?  Admittedly, I more often wear pants more than my partner and I more often take on these tasks.  When our car breaks, I take it to the mechanic.  I load the car up for trips.  I put crap in the basement.  I smush millipedes.  I fix the leaky sink.  But I also sew my daughter's Halloween costume every year and sew on buttons when they fall off. Our same-sex family has not so much created new gender role arrangements, but deconstructed such arrangements altogether.  I get to smush millipedes and sew costumes, not because of my chromosomes or some pre-determined gender role, but because I enjoy doing so.  While I now pay most of our bills online, I find it unbelievably gratifying to put a check in the actual mail.  I have a giant, eclectic pile of postage stamps for this reason. It should be noted that the experience of gender roles is highly defined by class.  What my partner and I have in common with my parents is the financial ability to have additional help, including, in our case, regular babysitters and a weekly house cleaner. What's more, any conversation about household gender roles would be incomplete without noting that some upper-middle class Americans pay their domestic workers so painfully little that these workers -- predominantly immigrant women of color -- can't afford to put healthy food on their own families' tables, if they even have time to cook between cobbling jobs together to make ends meet. Meanwhile studies show that in working-class straight couples, even where the women work outside the home and the men don't, women still do a disproportionate amount of housework.  It seems that in too many situations, no matter the configuration, women are getting screwed. This is partly why LeanIn.Org today launched #LeanInTogether, a public service campaign in partnership with the National Basketball Association and the Women's National Basketball Association emphasizing how men benefit from equality and providing practical tips for men to do their part at home and at work.  The campaign encourages men to "show the world they're for equality" and women to "celebrate men leaning in for equality" by posting with the hashtag #LeanInTogether. Patriarchy is not the fault of all men, but it is the responsibility of all men to do something about it.  After all, whether you want to blame biology or early economic incentives or the cultural indoctrination of "Leave It to Beaver," men have consistently failed to do their fair share of household labor in America. The solution?  More gay households or even sister-wife-type scenarios alone won't transform household gender roles.  We have to value household work as work, which means everything from paying domestic workers livable wages to more men cleaning and cooking and teaching their sons that doing so is honorable and equitable, not demeaning. While fairness in gender roles has improved since the era of June and Ward, the subtle and not-so-subtle inequities are still a mess. Men need to shift from expecting or enforcing traditional gender roles to becoming role models for more equitable relationships.  In other words, clean it up, fellas -- literally and figuratively.
Sally Kohn: Decades after "Leave It to Beaver," women still shoulder most of housework, childcare .
She says a new public service push aims to engage men in sharing these jobs, encouraging young men to do the same .
(CNN) גדלתי על "Leave It to Beaver". ברוב הפרקים, וורד קליבר היה חוזר הביתה מהעבודה בחליפה ובעניבה שלו, והייתה שם אשתו ג'ון, תמיד במטבח, הסינר שלה לבן כמו גדר הכלים בחוץ. יוני הכין ארוחת ערב, כמובן, וורד ווילי והביוב ישבו ליד השולחן ואכלו. כזכור, יוני בדרך כלל ניקה. אולי פעם או פעמיים הבנים עזרו בכלים. אולי. הייתי צופה בתוכנית השחור-לבן במהלך ארוחת הערב, יושב על הספה עם צלחת אוכל על ברכי שלא הוכנה על ידי אמא שלי. אמי הייתה במחזור הראשון של "אמהות עובדות" של דורה. הייתה לה קריירה מצליחה כמנהלת ב-AT&T ולאחר מכן בלוסנט טכנולוגיות. היא יצאה לעבודה מוקדם מדי בוקר, אבל תמיד הייתה בבית בחמש או שש - בזמן כדי לבלות איתי, לא לבשל. גם לאבא שלי הייתה עבודה במשרה מלאה, ולאורך כל חיי, אני לא זוכרת אותו עד כדי כך שפתחתי פחית מרק. רק לאחרונה הוא למד להשתמש במיקרוגל. שני ההורים שלי עבדו קשה באותה מידה, אבל לא היה ספק כשגדלתי שהבישול היה באחריותה של אמא שלי - גם אם זה אומר לקנות ארוחות מוכנות משוק האיכרים של אלנטאון, להכניס אותה לצלחות, ללחוץ על "כוח" ואז "התחל". ." במילים אחרות, כשאכלתי את ארוחת הערב שלי בשנות ה-80 בזמן שצפיתי בתוכנית טלוויזיה המבוססת על החיים בשנות ה-50, היה קל לראות שחלק מהדברים השתנו וחלק לא. החיים בתוך הבית - אוכל, כלים, ניקיון, סידור, ביגוד, היגיינה - היו באחריותה של אמא שלי, בדיוק כמו של ג'ון קליבר. מחוץ לבית -- הדשא, המכוניות, כל דבר שנעשה או מאוחסן במוסך, ספורט, רכיבה על אופניים -- זה היה התחום של אבא שלי. ושיהיה ברור, כשהמכונית תתקלקל, זה היה עניין גדול, אבל כזה שעלה בתדירות נמוכה בהרבה מהצורך שלנו בארוחות ובכביסה. העבודה היומיומית הזו הכבידה יותר על אמי. הסוציולוג ארלי ראסל הוכשילד טבע את זה "המשמרת השנייה": איך למרות שיותר ויותר נשים התחילו לעבוד מחוץ לבית, עדיין ציפו מהן לעשות את אותה כמות של עבודות בית בסופו של יום. מחקרים אומרים שכאשר מדובר בחלוקה הוגנת של העבודה במשק הבית, זוגות הומוסקסואלים, כמו בן זוגי ואני, בדרך כלל עושים עבודה טובה יותר. ללא הגבלת הציפיות המוכנות של תפקידים מגדריים מסורתיים, זוגות חד מיניים "נוטים יותר מאשר בני זוגות הטרוסקסואלים לנהל משא ומתן על איזון בין השגת חלוקה הוגנת של עבודת משק הבית לבין התאמה לתחומי העניין, הכישורים ולוחות הזמנים של העבודה השונים של בני זוג מסוימים, " כתב מדען החברה לורנס ק. קורדק. למעשה, לאחר תקופת הסתגלות ללא ספק (בעריכה מניסיון אישי כאן), כתב קורדק, "דפוס המשא ומתן הזה מתקיים גם כאשר לזוגות יש ילדים שגרים איתם". במשפחה שלי, בת הזוג שלי מכבסת את רוב הכביסה, אם כי למען ההגינות זה בין השאר בגלל שהיא בררנית לגבי מה נשטף באיזה מחזור ומה נתלים לייבוש, לעומת זורקים למייבש. בסופי שבוע היא עושה את רוב הבישולים -- כי היא בשלנית טובה יותר ונהנית מזה יותר. אבל אני מהיר יותר, אז אני מבשל ארוחות בוקר וערב רוב ימי השבוע. בערך 99% מהמקרים, אם המיטה שלנו מסודרת זה בגלל ששרה עשתה את זה. וב-99% מהמקרים, אם הכלים נשטפים, זה בגלל ששטפתי אותם. שרה אוהבת לקנות מצרכים כי יש לי הרגל רע לקנות כמויות אדירות של דברים שאנחנו לא צריכים. והיא קונה את הבגדים של הבת שלנו (אותה סיבה). אני משלם את החשבונות ועושה את המסים שלנו. בסופי שבוע ואחרי בית הספר אנו מתחלפים בהסעה של ילדנו בן ה-6 לפעילויות ותאריכי משחק. מה, אתה תוהה, לגבי תפקידי מגדר "גבריים" מסורתיים אחרים במשפחה חסרת הגברים שלנו? מודה, אני לובשת מכנסיים לעתים קרובות יותר מאשר בן זוגי ואני לוקח על עצמי את המשימות הללו לעתים קרובות יותר. כשהמכונית שלנו מתקלקלת, אני לוקח אותה למכונאי. אני מעמיס את המכונית לנסיעות. שמתי שטויות במרתף. אני מרסק אלפי רגליים. אני מתקן את הכיור הדולף. אבל אני גם תופרת את תחפושת ליל כל הקדושים של הבת שלי כל שנה ותופרת כפתורים כשהם נושרים. המשפחה החד-מינית שלנו לא כל כך יצרה הסדרי תפקידים מגדריים חדשים, אלא פירקה הסדרים כאלה לגמרי. יוצא לי לרסק אלפי רגליים ולתפור תחפושות, לא בגלל הכרומוזומים שלי או תפקיד מגדרי שנקבע מראש, אלא בגלל שאני נהנה לעשות זאת. בזמן שאני משלם עכשיו את רוב החשבונות שלנו באינטרנט, אני מוצא את זה משמח להפליא לשים צ'ק בדואר בפועל. יש לי ערימה ענקית, אקלקטית של בולי דואר מסיבה זו. יש לציין כי החוויה של תפקידי מגדר מוגדרת מאוד לפי מעמדות. המשותף לי ולבן זוגי עם הוריי הוא היכולת הכלכלית לקבל עזרה נוספת, לרבות, במקרה שלנו, שמרטפות קבועות ומנקה בית שבועי. יתרה מכך, כל שיחה על תפקידי מגדר במשק הבית לא תהיה שלמה בלי לשים לב שכמה אמריקאים מהמעמד הבינוני-גבוה משלמים לעובדי הבית שלהם כל כך מעט, עד שהעובדים האלה - בעיקר נשים מהגרות צבעוניות - לא יכולות להרשות לעצמן לשים אוכל בריא על שולחנות משפחות משלהם, אם בכלל יש להם זמן לבשל בין עבודות אבן יחד כדי להסתדר. בינתיים מחקרים מראים שבזוגות סטרייטים ממעמד הפועלים, אפילו כשהנשים עובדות מחוץ לבית והגברים לא, נשים עדיין עושות כמות לא פרופורציונלית של עבודות בית. נראה שבמצבים רבים מדי, לא משנה מה התצורה, נשים נדפקות. זו גם הסיבה שהיום LeanIn.Org השיקה את #LeanInTogether, קמפיין שירות לציבור בשיתוף איגוד הכדורסל הלאומי ואיגוד הכדורסל הלאומי לנשים המדגיש כיצד גברים מרוויחים משוויון ומתן טיפים מעשיים לגברים לעשות את חלקם בבית ובעבודה . הקמפיין מעודד גברים "להראות לעולם שהם בעד שוויון" ונשים "לחגוג גברים שנשענים לשוויון" על ידי פרסום עם ההאשטאג #LeanInTogether. הפטריארכיה היא לא אשמתם של כל הגברים, אבל זו האחריות של כל הגברים לעשות משהו בנידון. אחרי הכל, בין אם אתה רוצה להאשים את הביולוגיה או תמריצים כלכליים מוקדמים או את האינדוקטרינציה התרבותית של "עזוב את זה לבונה", גברים נכשלו בעקביות לעשות את חלקם ההוגן בעבודת הבית באמריקה. הפתרון? יותר משקי בית הומוסקסואלים או אפילו תרחישים מסוג אחות-אישה לבדם לא ישנו את תפקידי המגדר במשק הבית. עלינו להעריך את עבודת הבית כעבודה, מה שאומר הכל, החל מתשלום שכר לעובדי משק ביתי ועד ליותר גברים שמנקים ומבשלים וללמד את בניהם שעושה זאת היא מכובדת ושוויונית, לא משפילה. בעוד ההוגנות בתפקידי המגדר השתפרה מאז עידן יוני וורד, אי השוויון העדין והלא כל כך עדין עדיין בלאגן. גברים צריכים לעבור מציפייה או אכיפת תפקידים מגדריים מסורתיים ליצירת מודל לחיקוי למערכות יחסים שוויוניות יותר. במילים אחרות, נקו את זה, חברים - מילולית ופיגורטיבית.
סאלי קון: עשרות שנים אחרי "עזוב את זה לבונה", נשים עדיין שותפות את רוב עבודות הבית, טיפול בילדים.
לדבריה, דחיפה חדשה בשירות הציבורי נועדה לגרום לגברים לחלוק את העבודות הללו, ולעודד גברים צעירים לעשות את אותו הדבר.