(CNN)Once again the global community waits to see if the United States and its partners can really halt Iran's quest for nuclear power through a verifiable accord or if Tehran is trying to buy more time for a clandestine nuclear weapons program it is suspected of having. True, the government of the Islamic Republic of Iran has consistently denied it seeks anything more than nuclear energy for peaceful purposes. But Supreme Leader Ayatollah Ali Khamenei's repeated claims in public forums that "We do not have nuclear weapons, and we do not intend to produce them," have failed to convince the United States, European Union and Israel. Suspicion is well-warranted.  Iran reluctantly disclosed to the International Atomic Energy Agency, or IAEA — only after U.S.-led detection — its clandestine enrichment of uranium at an underground facility near Qum, testing of bridge wires to explode the detonators of atom bombs at the Parchin military facility near Tehran, and development of an advanced multipoint trigger system for nuclear warheads. Even the IAEA director noted on March 2 that the agency still could not "provide credible assurance about the absence of undeclared nuclear material and activities in Iran and therefore to conclude that all nuclear material in Iran is in peaceful activities." As a result, the chief ayatollah's words seem more intended for defusing the international storm rather than changing domestic policy. Moreover, Khamenei has made it amply clear to Iran's citizens in the text of an infographic on his website, also reproduced by the state-controlled news media, that "Iran must not cease or slow down" but should "continue nuclear research, expansion, and progress." He has threatened as well, repeatedly, that Iran will unleash a "crushing response" against any nation with which it clashes, making his stated intent to continue nuclear activities more ominous. However, economically strapped and internationally isolated, Iran's citizens are putting pronounced pressure on President Hassan Rouhani and Khamenei. A November 2014 Gallup Poll indicates 70% of Iranians hope their leaders will accept an agreement. They expect the country's economy will jump-start through reduction or elimination of sanctions. So Iranian politicians and clerics, even those on the National Security and Foreign Policy Parliamentary Committee, have gradually begun acknowledging that sooner or later "some sort of a result [i.e., nuclear deal]" will have to be accepted by Tehran. Ordinary Iranians' desire to reach a pact with the West is understandable. Iran's economy ranks only 32nd  in the world, according to data from the World Bank, despite its vast energy resources and well-educated public. Consequently its people's prosperity has fallen to a lowly 107th among the world's societies, according to the Legatum Institute. Plunging oil prices have recently added to domestic woes, with that country facing deeper deficit in revenues much needed for development projects. Iranian leaders realize their regime remains vulnerable not only to externally imposed sanctions, but more so to internally generated widespread discontent, which erupted and was violently repressed in 2009. Regime preservation has multiple facets, however. It's not just about keeping citizens fiscally happy. Nuclear weapons work well in deterring external adversaries. Processing such technology generates much pride at home, too. Fifty-six percent of Iranians responded favorably to its continued development when polled in January. Consequently there will be countervailing internal pressure on Iran's leaders to withstand fully meeting obligations under the Nonproliferation Treaty, irrespective of whether a deal is reached, even if the socioeconomic cost to their citizens and fever-pitch global consternation continue to rise. But Iran's leaders also know full well that agreeing to a pact that lifts most or all sanctions will boost the economy and thereby generate additional resources to enhance the regime's popularity at home and influence abroad. This central goal of Iran's presence at the negotiating table was made crystal clear during the Supreme Leader's Nav Roz, or New Year, public address on March 21: "Removal of sanctions is part of the subject of negotiations, not of the results ... removal of sanctions should occur without any deal when an agreement is reached." "We can see a path forward here to get to an agreement ... [and] very much believe we can get this done by [the deadline of] March 31," stressed a senior State Department official traveling with U.S. Secretary of State John Kerry to Lausanne on March 25. Negotiators have even added three more months to resolve the technical details of the overall agreement. Diplomacy may, as the Obama administration has stressed repeatedly, indeed be the most efficient and least dangerous way to prevent Iran from obtaining a nuclear weapon. Certainly neither the American nor the European publics want another drawn-out war in the Middle East. But as the United States and other world powers work fervently toward clinching the long-awaited nuclear agreement with the Islamic republic, it is important for Western negotiators and politicians to bear two central considerations in mind: (1) Irrespective of mechanisms written into the deal, will verification actually be possible on the ground to ensure Iran both limits and becomes fully transparent about its nuclear program? (2) Would the world collectively or the United States independently be able to enforce punitive actions, such as re-establishing sanctions, if Iran fails to comply fully and in a timely manner? Iran's President continues to suggest that his country seeks a "win-win deal which would serve the interests of all the parties," as does his negotiating team. But many Western and Middle Eastern leaders fear the United States and its allies will not be able to truly enforce nuclear limits upon Iran through any treaty. Certainly not only many Asian and African nations, but even two of the superpowers, Russia and China, see little if any threat from Tehran and would much prefer to reopen large-scale trade with Iranians than argue about atomic fission. Last November, Russia even entered into an agreement to build at least two nuclear reactors in Iran. Once sanctions are lifted, multinational corporations will likely invest heavily in Iran and resist having to pull out subsequently. Not surprisingly, influential hard-line Iranian leaders including Ayatollah Sadegh Larijani, who heads Iran's judiciary, trumpet: "Our country and our negotiating officials ... are the real winners in these talks." Four years ago Iran's Revolutionary Guards declared: "The day after Iran's first nuclear test is a normal day ... but for some of us there will be a new sparkle in our eyes." Even if a deal is done, will Iran gamble that with the exception of the United States and Israel, nations can come to live with it eventually reaching the threshold of nuclear breakout or wielding nuclear weapons?
Authors: Iran's people want a deal in hopes of a better economy .
They say Iran's leaders recognize that having a nuclear program can elevate its international clout .
(CNN) שוב הקהילה העולמית מחכה לראות אם ארה"ב ושותפיה באמת יכולים לעצור את החיפוש של איראן לכוח גרעיני באמצעות הסכם שניתן לאמת או שטהרן מנסה לקנות עוד זמן לתוכנית נשק גרעיני חשאית שהיא חשודה בה. . נכון, ממשלת הרפובליקה האסלאמית של איראן הכחישה בעקביות שהיא מחפשת יותר מאשר אנרגיה גרעינית למטרות שלום. אבל הטענות החוזרות ונשנות של המנהיג העליון, אייתוללה עלי חמינאי, בפורומים ציבוריים כי "אין לנו נשק גרעיני, ואנחנו לא מתכוונים לייצר אותם", לא הצליחו לשכנע את ארצות הברית, האיחוד האירופי וישראל. החשד מוצדק. איראן חשפה באי רצון בפני הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, או סבא"א - רק לאחר גילוי בהנהגת ארה"ב - את ההעשרה החשאית שלה באורניום במתקן תת קרקעי ליד קום, בדיקות של חוטי גשר לפיצוץ מפוצצי פצצות אטום במתקן הצבאי פרצ'ין ליד טהראן , ופיתוח של מערכת הדק רב נקודתית מתקדמת לראשי נפץ גרעיניים. אפילו מנהל סבא"א ציין ב-2 במרץ כי הסוכנות עדיין לא יכולה "לספק הבטחה אמינה לגבי היעדר חומר גרעיני בלתי מוכרז ופעילויות באיראן, ולכן להסיק שכל החומר הגרעיני באיראן נמצא בפעילות של שלום". כתוצאה מכך, נראה שדבריו של האייתוללה הראשי נועדו יותר להפיג את הסערה הבינלאומית במקום לשנות את מדיניות הפנים. יתרה מכך, חמינאי הבהיר היטב לאזרחי איראן בטקסט של אינפוגרפיקה באתר האינטרנט שלו, המופקת גם על ידי כלי התקשורת הנשלטים על ידי המדינה, כי "אסור לאיראן לחדול או להאט", אלא עליה "להמשיך במחקר גרעיני, התרחבות, ולהתקדם". הוא איים גם כן, שוב ושוב, שאיראן תשחרר "תגובה מוחצת" נגד כל אומה שתתנגש איתה, מה שהופך את כוונתו המוצהרת להמשיך בפעילות הגרעינית למבשרת רעות. עם זאת, אזרחי איראן, מרותקים כלכלית ומבודדים בינלאומית, מפעילים לחץ מובהק על הנשיא חסן רוחאני וחמינאי. סקר גאלופ מנובמבר 2014 מצביע על כך ש-70% מהאיראנים מקווים שמנהיגיהם יקבלו הסכם. הם מצפים שכלכלת המדינה תתניע באמצעות צמצום או ביטול הסנקציות. אז פוליטיקאים ואנשי דת איראנים, אפילו אלה בוועדה הפרלמנטרית לביטחון לאומי ומדיניות חוץ, החלו בהדרגה להכיר בכך שבמוקדם או במאוחר "איזושהי תוצאה [כלומר, הסכם גרעין]" תצטרך להתקבל על ידי טהראן. הרצון של איראנים רגילים להגיע להסכם עם המערב מובן. כלכלת איראן מדורגת רק במקום ה-32 בעולם, על פי נתוני הבנק העולמי, למרות משאבי האנרגיה העצומים והציבור המשכיל שלה. כתוצאה מכך ירד השגשוג של אנשיה למקום ה-107 הנמוך מבין החברות בעולם, לפי מכון Legatum. צניחת מחירי הנפט הוסיפה לאחרונה לצרות המקומיות, כאשר מדינה זו מתמודדת עם גירעון עמוק יותר בהכנסות הנחוצות לפרויקטי פיתוח. מנהיגים איראנים מבינים שהמשטר שלהם נותר פגיע לא רק לסנקציות שהוטלו מבחוץ, אלא יותר מכך לאי שביעות רצון רחבה שנוצרה מבפנים, שפרצה ודוכאה באלימות ב-2009. לשימור המשטר יש היבטים רבים, עם זאת. זה לא רק על שמירת אזרחים מאושרים מבחינה כלכלית. נשק גרעיני עובד היטב בהרתעת יריבים חיצוניים. עיבוד טכנולוגיה כזו מייצר גאווה רבה גם בבית. 56 אחוז מהאיראנים הגיבו בחיוב להמשך התפתחותו בסקר בינואר. כתוצאה מכך, יהיה לחץ פנימי נוגד על מנהיגי איראן לעמוד בעמידה מלאה בהתחייבויות על פי האמנה למניעת הפצת נשק, ללא קשר לשאלה אם יושג הסכם, גם אם העלות החברתית-כלכלית לאזרחים שלהם והזעה העולמית בגובה קדחת ימשיכו לעלות. אבל גם מנהיגי איראן יודעים היטב שהסכמה לברית שתסיר את רוב הסנקציות או את כל הסנקציות תגביר את הכלכלה ובכך תייצר משאבים נוספים להגברת הפופולריות של המשטר מבית והשפעה בחו"ל. המטרה המרכזית הזו של נוכחותה של איראן ליד שולחן המשא ומתן הובהרה במהלך הנאום של המנהיג העליון, נאו רוז, או ראש השנה, ב-21 במרץ: "הסרת הסנקציות היא חלק מהנושא של המשא ומתן, לא מהתוצאות... הסרת הסנקציות צריכה להתרחש ללא כל עסקה כאשר יושג הסכם". "אנחנו יכולים לראות כאן דרך קדימה כדי להגיע להסכם... [ו]מאמינים מאוד שנוכל לעשות זאת עד [המועד האחרון של] 31 במרץ", הדגיש בכיר במחלקת המדינה שנסע עם שר החוץ האמריקני ג'ון. קרי ללוזאן ב-25 במרץ. המשא ומתן אף הוסיפו שלושה חודשים נוספים כדי לפתור את הפרטים הטכניים של ההסכם הכולל. דיפלומטיה עשויה, כפי שממשל אובמה הדגיש שוב ושוב, אכן להיות הדרך היעילה והפחות מסוכנת למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני. אין ספק שהציבור האמריקאי והאירופי לא רוצים עוד מלחמה ממושכת במזרח התיכון. אך מכיוון שארצות הברית ומעצמות אחרות פועלות בלהט לקראת הסכם הגרעין המיוחל עם הרפובליקה האסלאמית, חשוב למשא ומתן ופוליטיקאים מערביים לקחת בחשבון שני שיקולים מרכזיים: (1) ללא קשר למנגנונים שנכתבו בהסכם. , האם אכן יתאפשר אימות בשטח כדי להבטיח שאיראן גם מגבילה וגם הופכת שקופה לחלוטין לגבי תוכנית הגרעין שלה? (2) האם העולם באופן קולקטיבי או ארצות הברית באופן עצמאי יוכלו לאכוף פעולות ענישה, כגון הקמה מחדש של סנקציות, אם איראן לא תעמוד במלואה ובזמן? נשיא איראן ממשיך להציע כי ארצו מחפשת "הסכם מנצח אשר ישרת את האינטרסים של כל הצדדים", וכך גם צוות המשא ומתן שלו. אבל רבים ממנהיגי המערב והמזרח התיכון חוששים שארצות הברית ובעלות בריתה לא יוכלו באמת לאכוף מגבלות גרעיניות על איראן באמצעות שום הסכם. אין ספק שלא רק מדינות רבות באסיה ואפריקה, אלא אפילו שתיים ממעצמות העל, רוסיה וסין, רואות איום מועט אם בכלל מצד טהראן והן מעדיפות בהרבה לפתוח מחדש סחר בקנה מידה גדול עם איראנים מאשר להתווכח על ביקוע אטומי. בנובמבר האחרון אף התקשרה רוסיה בהסכם לבניית לפחות שני כורים גרעיניים באיראן. לאחר הסרת הסנקציות, תאגידים רב-לאומיים ישקיעו ככל הנראה רבות באיראן ויתנגדו להיאלץ לפרוש לאחר מכן. באופן לא מפתיע, מנהיגים איראנים בעלי השפעה קשוחה וביניהם האייתוללה סאדג' לאריג'אני, העומד בראש מערכת המשפט של איראן, חוצצים: "המדינה שלנו ופקידי המשא ומתן שלנו... הם המנצחים האמיתיים בשיחות הללו". לפני ארבע שנים הכריזו משמרות המהפכה של איראן: "היום שאחרי הניסוי הגרעיני הראשון של איראן הוא יום רגיל... אבל עבור חלקנו יהיה ניצוץ חדש בעינינו". גם אם תיעשה עסקה, האם איראן תהמר שלמעט ארה"ב וישראל, מדינות יכולות לחיות איתה בסופו של דבר כשהן יגיעו לסף הפריצה הגרעינית או יחזיקו בנשק גרעיני?
מחברים: תושבי איראן רוצים עסקה בתקווה לכלכלה טובה יותר.
לדבריהם, מנהיגי איראן מכירים בכך שתוכנית גרעינית יכולה להעלות את כוחה הבינלאומי.