(CNN)As a well-traveled photographer, Pieter ten Hoopen is no stranger to refugee camps. But he never experienced any like the Mayo camp, which is outside the Sudanese capital of Khartoum. Ten Hoopen was at the camp to photograph a new medical clinic for Emergency, a humanitarian group from Italy. He also hoped to document what life was like for refugees there. His hopes were dashed, however, when he was told he couldn't photograph outside the hospital compound. "I had very, very hard restrictions from the Sudanese government. ... They are very well-skilled in keeping the media at bay," ten Hoopen said. With no freedom of movement, much like the refugees themselves, ten Hoopen resorted to an old trick he had used before while traveling in Africa. With the help of refugee hospital workers, he built a makeshift photo studio using hospital bed sheets and other materials available. The studio quickly became a sensation. Once hospital employees volunteered to have their photo taken, lines of refugees began snaking around the hospital grounds waiting to have their portraits taken. One by one, these people sat solemnly to be photographed. It was their time to be acknowledged. There was gravity, earnestness to the way they posed. This was the moment their story would be registered. "This was one of the reasons why I built the studio: to get more material and more narratives from the people," ten Hoopen said. The project quickly became a catalog of the history and identity of the refugees. The photos span several generations -- some of the subjects were born at the refugee camp, some have been there for decades. Women wearing the traditional Sudanese tobe spell out their class and origin by the way it is wrapped. From the Muslim north, women are fully covered -- a contrast to women from the Christian south, who we also see represented in these photos. Whether from Sudan, South Sudan or Eritrea, the faces become, individually and collectively, a portrait of the endless wars that have shaped the Horn of Africa. Social media . Follow @CNNPhotos on Twitter to join the conversation about photography. The word refugee often conjures up images of faceless crowds fleeing conflict, their existence only registered in terms of statistics and graphs. Ten Hoopen wanted to give his subjects the ability to express themselves freely. "They got very serious, they sat down upright. ... I tried to say as little as possible," he said. "I do believe in their own expressions, their own narrative ... and their unique perspective." The studio had a comforting effect. It was a haven from the hustling and bustling of the camp hospital. It gave the photographer an opportunity to meet his subject matter eye to eye, giving each person their deserved attention. Aesthetically, it created an aura around each person, beaming light on his or her personal narrative. It had some uplifting effects as well. "I always try to put some extra thought to (projects). So I build classic photo studios like they have in any small towns in the African continent or in Europe ... just to give people a little bit of the feeling they are special for a short time and that someone really photographs them in an official way," ten Hoopen said. He said some patients at the hospital "had being laying there for months in their room. ... Then you take them out, it's a little treat to get them out of their own misery. ... That's why you see the line growing, because they see people laughing when they come out of the studio." Ten-month-old Buseiwa was not laughing when she entered the studio. Having just had a blood test for malaria, she clearly looked uneasy. Gazing to someone who is holding her hand, her eyes connect with this parental figure as a source of strength. Hawa Haranan, 40, came from the war-torn Darfur region before getting a job as a cleaner at the hospital. As she wears a simple tobe, one can almost see the emotions behind her leonine stare. Her life and struggle, as with the other individuals photographed, is accounted for with the testimony of a camera. Ten Hoopen used tilt-shift lenses, which are normally used with the large-format cameras used in classic photography. "I really can appreciate old portraiture ... when people got their portrait taken in a way that was loaded, I think, with respect and it was a very serious moment," he said. "It's a slow way of working where you have to put all your focus into one person sitting in front of you." How did ten Hoopen gain the trust of so many uneasy refugees, some severely traumatized and living in fear? "It wasn't hard," he said. "I just told them to relax and have fun. "Kids sometimes got nervous, and I don't blame them. I am a tall, white, bald European guy. ... I am not only funny to look at, but it is hot in that country so I am usually very red when I am photographing. ... I have tattoos everywhere. ... They thought I was a quite interesting creature." Pieter ten Hoopen is a photographer based in Stockholm, Sweden. You can follow him on Facebook, Twitter and Instagram.
Pieter ten Hoopen took portraits of refugees at the Mayo camp in Khartoum, Sudan .
He set up a makeshift studio near a hospital, and it quickly became a sensation .
(CNN) כצלם נוסע היטב, פיטר טן הופן אינו זר למחנות פליטים. אבל הוא מעולם לא חווה כמו מחנה מאיו, שנמצא מחוץ לבירת סודאן, חרטום. Ten Hoopen היה במחנה כדי לצלם מרפאה חדשה עבור Emergency, קבוצה הומניטרית מאיטליה. הוא גם קיווה לתעד איך נראים החיים של הפליטים שם. אולם תקוותיו נכזבו כאשר נאמר לו שהוא לא יכול לצלם מחוץ למתחם בית החולים. "היו לי הגבלות מאוד מאוד קשות מצד ממשלת סודאן... הם מיומנים מאוד בשמירה על התקשורת", אמר טן הופן. ללא חופש תנועה, בדומה לפליטים עצמם, עשה עשרה הופן טריק ישן שבו השתמש בעבר בזמן טיול באפריקה. בעזרת עובדי בית החולים לפליטים, הוא בנה סטודיו לצילום מאולתר באמצעות סדינים של בית חולים וחומרים אחרים הזמינים. הסטודיו הפך מהר מאוד לסנסציה. לאחר שעובדי בית החולים התנדבו להצטלם, שורות של פליטים החלו להתפתל בשטח בית החולים בהמתנה לצילום דיוקנאותיהם. אחד אחד, האנשים האלה ישבו חגיגית להצטלם. זה היה הזמן שלהם לקבל הכרה. היו כובד ראש, רצינות בדרך שבה הם הצטלמו. זה היה הרגע שהסיפור שלהם יירשם. "זו הייתה אחת הסיבות שבניתי את הסטודיו: כדי לקבל יותר חומר ויותר נרטיבים מהאנשים", אמר טן הופן. הפרויקט הפך במהרה לקטלוג של ההיסטוריה והזהות של הפליטים. התמונות מתפרשות על פני כמה דורות -- חלק מהנבדקים נולדו במחנה הפליטים, חלקם שם כבר עשרות שנים. נשים הלובשות את הסודניות המסורתיות מפרטות את המעמד והמוצא שלהן לפי האופן שבו הוא עטוף. מהצפון המוסלמי, נשים מכוסות במלואן - בניגוד לנשים מהדרום הנוצרי, שאנו רואים גם מיוצגות בתמונות אלו. בין אם מסודן, דרום סודן או אריתריאה, הפנים הופכות, בנפרד וביחד, לדיוקן של המלחמות האינסופיות שעיצבו את קרן אפריקה. מדיה חברתית . עקוב אחר @CNNPhotos בטוויטר כדי להצטרף לשיחה על צילום. המילה פליט מעלה לעתים קרובות תמונות של המונים חסרי פנים הבורחים מעימות, קיומם נרשם רק במונחים של סטטיסטיקה וגרפים. טן הופן רצה להעניק לנתיניו את היכולת להתבטא בחופשיות. "הם נעשו מאוד רציניים, הם התיישבו זקופים... ניסיתי להגיד כמה שפחות", אמר. "אני כן מאמין בביטויים שלהם, בנרטיב שלהם... ובנקודת המבט הייחודית שלהם." לאולפן הייתה אפקט מנחם. זה היה מקום מפלט מההומה וההומה של בית החולים במחנה. זה נתן לצלם הזדמנות לפגוש את הנושא שלו עין בעין, והעניק לכל אדם את תשומת הלב הראויה לו. מבחינה אסתטית, הוא יצר הילה סביב כל אדם, המקרין אור על הנרטיב האישי שלו. היו לזה גם כמה אפקטים מרוממים. "אני תמיד מנסה להקדיש מחשבה נוספת ל(פרויקטים). אז אני בונה אולפני צילום קלאסיים כמו שיש להם בכל עיירות קטנות ביבשת אפריקה או באירופה... רק כדי לתת לאנשים קצת את ההרגשה שהם מיוחדים לזמן קצר ושמישהו באמת מצלם אותם בצורה רשמית", אמר טן הופן. הוא אמר שכמה מטופלים בבית החולים "שכבו שם חודשים בחדר שלהם... ואז אתה מוציא אותם, זה פינוק קטן להוציא אותם מהאומללות שלהם... בגלל זה אתה רואה את הקו הולך וגדל. , כי הם רואים אנשים צוחקים כשהם יוצאים מהאולפן". בוסיווה בת עשרה חודשים לא צחקה כשנכנסה לאולפן. זה עתה עברה בדיקת דם למלריה, ברור שהיא נראתה לא רגועה. בהסתכלות אל מי שאוחז בידה, עיניה מתחברות לדמות הורית זו כמקור כוח. הווה הרנן, בת 40, הגיעה מאזור דרפור שסועת המלחמה לפני שקיבלה עבודה כמנקה בבית החולים. כשהיא לובשת טובו פשוט, אפשר כמעט לראות את הרגשות מאחורי המבט הליאוני שלה. חייה ומאבקה, כמו עם שאר המצולמים, מובאים בעדות של מצלמה. Ten Hoopen השתמשה בעדשות הטיה, המשמשות בדרך כלל עם מצלמות בפורמט גדול המשמשות בצילום קלאסי. "אני באמת יכול להעריך דיוקנאות ישנים... כשאנשים צולמו דיוקן שלהם בצורה שהייתה עמוסה, אני חושב, בכבוד וזה היה רגע רציני מאוד", אמר. "זו דרך עבודה איטית שבה אתה צריך לשים את כל הפוקוס שלך באדם אחד שיושב מולך." איך זכתה עשר הופן לאמונם של כל כך הרבה פליטים לא פשוטים, חלקם בטראומה קשה וחיים בפחד? "זה לא היה קשה", אמר. "פשוט אמרתי להם להירגע וליהנות. "ילדים לפעמים התעצבנו, ואני לא מאשימה אותם. אני בחור אירופאי גבוה, לבן וקירח. ... אני לא רק מצחיק להסתכל, אבל חם בארץ הזאת אז אני בדרך כלל מאוד אדום כשאני מצלם. ... יש לי קעקועים בכל מקום. ... הם חשבו שאני יצור די מעניין." פיטר טן הופן הוא צלם שבסיסו בשטוקהולם, שוודיה. אתה יכול לעקוב אחריו בפייסבוק, בטוויטר ובאינסטגרם.
פיטר טן הופן צילם דיוקנאות של פליטים במחנה מאיו בחרטום, סודן.
הוא הקים סטודיו מאולתר ליד בית חולים, וזה הפך מהר מאוד לסנסציה.