Australia: they’ve done it again. That’s five World Cups now, their aura disseminated on five different continents – Asia (1987), Europe (1999), Africa (2003), North America (2007), and Australasia (2015). If they ever stage the tournament in Antarctica, the rest of the world may as well save themselves the air fare. Their story is a remarkable one – of swift, ruthless renewal and of the belief inherent in Australian cricket that their natural position is up there, not down here. To watch them against New Zealand was to watch expectation thrash hope. Australia’s self-belief cannot simply be transplanted into other cricketing cultures. But their refusal to tolerate failing systems can. Michael Clarke was the impressive leader of Australia's equally impressive World Cup triumph . No team could stop the Aussies claiming yet another World Cup, this time on home soil . Less than two years ago everyone was having a good chuckle at Homeworkgate and David Warner. Australia lost 4-0 in India, Warner swung for Joe Root, and Mickey Arthur was put out to pasture a fortnight before the Ashes. While England creaked their way through a flattering 3-0 win that summer, convincing themselves that all was well with the world, Australia’s new coach Darren Lehmann was thanking God for a schedule that would give his side a crack at instant revenge. The rest is history. Australia’s nadirs are as low as anyone’s – they just last less long. It is inconceivable that they would tolerate, as England are in the process of doing, a period of failure that extends far beyond the dictionary definition of ‘transition’. For that, as much as anything, their latest World Cup win deserves an admiring nod. Australia generally know when and how to peak. But their behaviour during Sunday’s final means this admiration stretches only so far. Not for the first time, we were reminded of a curious contradiction at the heart of Australian cricket: while they have always been engagingly good losers (better, in fact, than most), they are also deeply unlovable winners. Brad Haddin, who claimed he felt uncomfortable about New Zealand’s niceness during the build-up to the group game at Auckland, was at the centre of things, as he often is. After Martin Guptill was bowled by Glenn Maxwell, Haddin felt the need to clap his gloves in Guptill’s face. Then, after the dismissal of Grant Elliott, Haddin and James Faulkner sent him packing with various snarls and grimaces. Brad Haddin clapped in Martin Guptill's face after the New Zealand batsman was bowled during the final . Grant Elliott (left) was also given a less-than-sporting send-off by Haddin and James Faulkner (second right) A meme doing the rounds used both this image and one of Brendon McCullum shaking Michael Clarke’s hand at the end of his match-clinching 74 to compare and contrast the teams’ attitudes. Even while they’re basking in glory, it should make Cricket Australia squirm. Mind you, it wasn’t much of a surprise. The immediate postscript of New Zealand’s win over South Africa in the semi-final was the sight of Elliott comforting the stricken Dale Steyn, like Andrew Flintoff and Brett Lee all over again. Australia, on the other hand, gurned their way through victory over India in Sydney, with Mitchell Starc harrying Suresh Raina, and Warner applauding from the balcony after his fellow wallflower Virat Kohli dropped Haddin. For more musings on matters cricketing, please follow us on Twitter: @the_topspin . The ICC ignored all this – presumably because they didn’t want to be seen to sully the tournament’s blue-riband matches. But they had already punished Pakistan’s Wahab Riaz for his crude goading of Shane Watson in the quarter-finals – a set-to which at least had the merit of forming part of a stirring head-to-head. But sledging without context is even worse: the Guptill and Elliott send-offs just looked crass and cruel. Sledging, we are told with wearying certainty, is part of the game. But when did it become de rigueur to cackle at a batsman who is already dealing with the disappointment of heading back to the pavilion? Merv Hughes used to do it all the time, not least to Graeme Hick. His rationale was that he was getting inside Hick’s head before the next battle. In a six-Test series, it made a sick kind of sense. Haddin has no such excuse. David Warner, (left) spraying beer at the MCG after Sunday's victory, is well known for his brash attitude . The Australians' behaviour harks back to the example set by the likes of Merv Hughes (second right) No Australian cricket-lover I know enjoys this sort of thing, though some on Twitter claim with some justification that the Poms are in no position to talk: see the life and crimes of Jimmy Anderson. But England fans are also aware that Anderson’s sledging contributed to their team’s unpopularity during the years when Andy Flower’s side was doing well. When England’s wheel turned, there was precious little sympathy waiting for them on the other side. The same applies to Australia. If there were neutrals out there who didn’t want New Zealand to win the final, they didn’t immediately advertise the fact. And this had more to do with the fact that sports fans love an underdog. They also dislike arrogance, nastiness and sneering. You can admire the Australian cricket team. But it’s a little harder to warm to them. A CHANGE OF PLAN . From now on the Top Spin will move from its weekly slot on a Tuesday and appear more regularly, as a blog rather than a column. It will come out whenever there is a big cricket story to comment on, and sometimes even when there isn’t. If you aren’t already a subscriber, please click here to make sure it is emailed to you, free of charge. THAT WAS THE WEEK THAT WAS . Thanks boss! Regular readers will know of the ICC’s Bangladeshi president Mustafa Kamal, who recently endeared himself to his own organisation by referring to them – not unreasonably – as the ‘Indian Cricket Council’. That followed Bangladesh’s quarter-final loss to India, when Kamal was convinced the umpires had it in for his team. Now, he appears to be at it again, this time after he was denied the chance to hand over the World Cup to the Australian team on the podium at the MCG on Sunday. Instead the honour befell ICC chairman Narayanaswami Srinivasan, prompting Kamal to huff about his ‘constitutional right’, duly ‘dishonoured’. Mustafa Kemal (left) is threatening to reveal ICC 'mischief', despite being its president . Ominously, Kamal is reported to have said: ‘After I go back home, I will let the whole world know what’s happening in ICC. I will let the whole world know about those guys who are doing these mischievous things.’ As president of the organisation he is threatening to rat on, Kamal may like to ask himself why he hasn’t considered spilling the beans before. You could not, as they say, make it up. Revolving doors . Kevin Pietersen’s decision to pull out of his IPL deal with Sunrisers Hyderabad could have a curious knock-on effect for England. It means an extra slot in the Sunrisers team for both a middle-order batsman and an overseas player – and that could be good news for Eoin Morgan. But it also lessens the chance of Morgan being released for a few days to captain England in their one-day international against Ireland at Malahide on May 8. Look out for the very short-term appointment of yet another England captain… . Kevin Pietersen (left) celebrated Australia's World Cup win with pal James Faulkner . Best bib and tucker . It’s easy to forget there were two Australian captains at the World Cup: Michael Clarke… and George Bailey, who played one game, scored 55 against England, and ceded both the armband and his place in the side when Clarke returned from injury. He evidently made peace with his role. Spies in Australia tell us that, 18 hours after the World Cup final, a bleary-eyed Bailey appeared at a civic reception still wearing the fluorescent bib that appeared affixed to him for most of the tournament. Now that’s commitment. George Bailey (right) chuckles at England's misery during Australia's World Cup Pool A win .
Australia lifted the Cricket World Cup after beating New Zealand in the final .
Michael Clarke's team have capped a marvellous collective comeback .
England have plenty to learn from the likes of Steve Smith .
But Australia's conduct in victory is not to be celebrated .
Brad Haddin and David Warner are chief culprits in sledging opponents .
אוסטרליה: הם עשו את זה שוב. זה חמישה מונדיאלים עכשיו, ההילה שלהם מופצת בחמש יבשות שונות - אסיה (1987), אירופה (1999), אפריקה (2003), צפון אמריקה (2007) ואוסטרליה (2015). אם אי פעם יציגו את הטורניר באנטארקטיקה, שאר העולם עשוי גם לחסוך לעצמם את מחיר הטיסה. הסיפור שלהם הוא סיפור מדהים - של התחדשות מהירה וחסרת רחמים ושל האמונה הטבועה בקריקט האוסטרלי שהמיקום הטבעי שלהם הוא שם למעלה, לא כאן למטה. לראות אותם מול ניו זילנד היה לראות את הציפייה פוגעת בתקווה. לא ניתן פשוט להשתיל את האמונה העצמית של אוסטרליה לתרבויות קריקט אחרות. אבל הסירוב שלהם לסבול מערכות כושלות יכול. מייקל קלארק היה המנהיג המרשים של הניצחון המרשים לא פחות של אוסטרליה במונדיאל. אף נבחרת לא יכלה לעצור את האוסטרלים לטעון לעוד מונדיאל, הפעם על אדמת הבית. לפני פחות משנתיים כולם צחקו טוב ב-Homeworkgate ובדיוויד וורנר. אוסטרליה הפסידה 4-0 בהודו, וורנר הניף את ג'ו רוט, ומיקי ארתור הוצא למרעה שבועיים לפני האפר. בזמן שאנגליה חרקה את דרכה בניצחון 3-0 מחמיא באותו קיץ, ושכנעה את עצמה שהכל בסדר עם העולם, המאמן החדש של אוסטרליה דארן להמן הודה לאלוהים על לוח זמנים שייתן לקבוצתו נקמה מיידית. השאר היסטוריה. השפל של אוסטרליה נמוך כמו כל אחד - הם פשוט נמשכים פחות זמן. לא יעלה על הדעת שהם יסבלו, כפי שאנגליה נמצאת בתהליך, תקופה של כישלון המשתרעת הרבה מעבר להגדרה המילונית של "מעבר". על כך, ככל הכל, הזכייה האחרונה שלהם בגביע העולם ראויה להנהון הערצה. אוסטרליה בדרך כלל יודעת מתי ואיך להגיע לשיא. אבל התנהגותם במהלך הגמר של יום ראשון פירושה שההערצה הזו נמתחת רק עד כה. לא בפעם הראשונה, נזכרנו בסתירה מוזרה בלב הקריקט האוסטרלי: למרות שהם תמיד היו מפסידים טובים (למעשה טובים יותר מרובם), הם גם מנצחים לא אהובים מאוד. בראד האדין, שטען שהוא חש לא בנוח לגבי הנחמדות של ניו זילנד במהלך ההכנה למשחק הקבוצתי באוקלנד, היה במרכז העניינים, כפי שהוא עושה לעתים קרובות. אחרי שמרטין גופטיל הוטח על ידי גלן מקסוול, האדין הרגיש צורך למחוא כפיים בפניו של גופטיל. ואז, לאחר פיטוריו של גרנט אליוט, האדין וג'יימס פוקנר שלחו אותו לארוז עם נהמות והעוויות שונות. בראד האדין מחא כפיים בפניו של מרטין גופטיל לאחר שהחובט הניו זילנדי הוטח במהלך הגמר. גרנט אליוט (משמאל) זכה גם להרחקה פחות ספורטיבית על ידי האדין וג'יימס פוקנר (שני מימין). מם שעשה את הסיבובים השתמש גם בתמונה הזו וגם באחת של ברנדון מקולום לוחץ את ידו של מייקל קלארק בסיום המשחק שלו -מקבל 74 כדי להשוות ולהבדיל בין עמדות הקבוצות. אפילו בזמן שהם מתגאים בתהילה, זה אמור לגרום לקריקט אוסטרליה להתפתל. שימו לב, זו לא הייתה הפתעה גדולה. לאחר הניצחון המיידי של ניו זילנד על דרום אפריקה בחצי הגמר היה המראה של אליוט מנחם את דייל סטיין המוכה, כמו אנדרו פלינטוף וברט לי שוב. אוסטרליה, לעומת זאת, פתחה את דרכם דרך הניצחון על הודו בסידני, כאשר מיטשל סטארק מנצח את סורש ריינה, ווורנר מחא כפיים מהמרפסת לאחר שחברו ויראט קוהלי הפיל את האדין. להרהורים נוספים בנושאי קריקט, אנא עקבו אחרינו בטוויטר: @the_topspin. ה-ICC התעלמו מכל זה - ככל הנראה כי הם לא רצו שיראו אותם מטגנים את המשחקים הכחולים של הטורניר. אבל הם כבר הענישו את ווהב ריאז הפקיסטני על ההטחה הגסה שלו על שיין ווטסון ברבע הגמר - סט שלפחות היה לו הכשרון להוות חלק מקרב ראש בראש מרגש. אבל מזחלות ללא הקשר זה אפילו יותר גרוע: ההרחקות של גופטיל ואליוט פשוט נראו מגעילות ואכזריות. מזחלות, אומרים לנו בוודאות מתישה, היא חלק מהמשחק. אבל מתי זה הפך להיות לשון הרע לצקצק על חובט שכבר מתמודד עם האכזבה שבחזרה לביתן? מרב יוז נהג לעשות את זה כל הזמן, לא פחות לגראם היק. הרציונל שלו היה שהוא נכנס לראשו של היק לפני הקרב הבא. בסדרה של שישה מבחנים, זה היה הגיוני מאוד. להדין אין תירוץ כזה. דיוויד וורנר, (משמאל) מרסס בירה ב-MCG לאחר הניצחון ביום ראשון, ידוע בגישה הנועזת שלו. התנהגותם של האוסטרלים חוזרת על הדוגמה שהציבה אנשים כמו מרב יוז (שני מימין). אף חובב קריקט אוסטרלי שאני מכיר לא נהנה מדברים כאלה, אם כי חלק בטוויטר טוענים בצידוק מסוים שהפומס לא בעמדה לדבר : לראות את חייו ופשעיו של ג'ימי אנדרסון. אבל אוהדי אנגליה גם מודעים לכך שהמזחלות של אנדרסון תרמה לחוסר הפופולריות של קבוצתם במהלך השנים שבהן הצד של אנדי פלאוור הצליח. כשהגלגל של אנגליה הסתובב, לא חיכתה להם אהדה קטנה ויקרה בצד השני. כך גם לגבי אוסטרליה. אם היו שם נייטרליים שלא רצו שניו זילנד תנצח בגמר, הם לא פרסמו את העובדה מיד. וזה היה קשור יותר לעובדה שחובבי ספורט אוהבים אנדרדוג. הם גם לא אוהבים יהירות, נבזיות ולעג. אתה יכול להעריץ את קבוצת הקריקט האוסטרלית. אבל קצת יותר קשה להתחמם אליהם. שינוי בתוכנית. מעתה ה-Top Spin יעבור מהמשבצת השבועית שלו ביום שלישי ויופיע באופן קבוע יותר, כבלוג ולא כטור. זה ייצא בכל פעם שיש סיפור קריקט גדול להגיב עליו, ולפעמים אפילו כשאין. אם אתה עדיין לא מנוי, אנא לחץ כאן כדי לוודא שהוא נשלח אליך בדוא"ל, ללא תשלום. זה היה השבוע שהיה. תודה בוס! הקוראים הקבועים יידעו על נשיא בנגלדש של ה-ICC, מוסטפא כמאל, שהתחבב לאחרונה על הארגון שלו בכך שהתייחס אליהם - לא בצורה בלתי סבירה - כ"מועצת הקריקט ההודית". זה בא בעקבות ההפסד של בנגלדש להודו ברבע הגמר, כאשר כמאל היה משוכנע שהשופטים תפסו את זה לנבחרת שלו. כעת, נראה שהוא חוזר בזה, הפעם לאחר שנמנעה ממנו ההזדמנות למסור את גביע העולם לנבחרת אוסטרליה על הפודיום ב-MCG ביום ראשון. במקום זאת, הכבוד נחת על יו"ר ה-ICC, Narayanaswami Srinivasan, מה שגרם לכמאל להתייחס ל"זכותו החוקתית", "שבוזלה" כדין. מוסטפא כמאל (משמאל) מאיים לחשוף 'שובבות' של ה-ICC, למרות היותו הנשיא שלו. מבשר רעות, דווח כי כמאל אמר: 'אחרי שאחזור הביתה, אודיע לכל העולם מה קורה ב-ICC. אני אודיע לכל העולם על החבר'ה האלה שעושים את הדברים השובבים האלה.' כנשיא הארגון שהוא מאיים עליו, כמאל עשוי לרצות לשאול את עצמו מדוע הוא לא שקל לשפוך את השעועית בעבר. לא יכולת, כמו שאומרים, להמציא את זה. דלתות מסתובבות . ההחלטה של ​​קווין פיטרסן לפרוש מעסקת ה-IPL שלו עם Sunrisers Hyderabad עשויה להיות השפעה מוזרה על אנגליה. זה אומר משבצת נוספת בקבוצת Sunrisers הן עבור חובט מסדר הביניים והן עבור שחקן מעבר לים - ואלה יכולות להיות חדשות טובות עבור Eoin Morgan. אבל זה גם מקטין את הסיכוי שמורגן ישוחרר לכמה ימים כדי להיות קפטן אנגליה במשחק נבחרת אנגליה ביום אחד מול אירלנד ב-Malahide ב-8 במאי. שימו לב למינוי לטווח קצר מאוד של עוד קפטן אנגליה... קווין פיטרסן (משמאל) חגג את הזכייה של אוסטרליה בגביע העולם עם החבר ג'יימס פוקנר. הביב והטאקר הטובים ביותר. קל לשכוח שהיו שני קפטנים אוסטרליים במונדיאל: מייקל קלארק... וג'ורג' ביילי, ששיחק משחק אחד, קלע 55 מול אנגליה, וויתר גם על הסרט וגם על מקומו בצד כשקלארק חזר מפציעה. הוא כנראה עשה שלום עם תפקידו. מרגלים באוסטרליה מספרים לנו ש-18 שעות לאחר גמר המונדיאל, ביילי עטור עיניים הופיע בקבלת פנים אזרחית כשהוא עדיין עונד את הסנר הפלורסנט שנראה מודבק עליו במשך רוב הטורניר. עכשיו זו מחויבות. ג'ורג' ביילי (מימין) מצחקק על האומללות של אנגליה במהלך זכייה של אוסטרליה בגביע העולם בבריכה א'.
אוסטרליה הניפה את גביע העולם בקריקט לאחר שניצחה את ניו זילנד בגמר.
הצוות של מייקל קלארק כבש קאמבק קולקטיבי נפלא.
לאנגליה יש הרבה מה ללמוד מאנשים כמו סטיב סמית'.
אבל אין לחגוג את ההתנהלות של אוסטרליה בניצחון.
בראד האדין ודיוויד וורנר הם האשמים העיקריים בהסעת יריבים במזחלות.