(CNN)As more details about the infamous ISIS executioner "Jihadi John" become known, certain basic questions continue to be raised. Is Islam as a faith to be blamed for Mohammed Emwazi's voyage to ISIS, otherwise known as the Islamic State? Or is the "War On Terror" responsible, and is this merely "chickens coming home to roost?" The temptation is to come to simplistic answers. Confronted with such brazen depravity as shown in ISIS propaganda videos, many take what their propagandists say very seriously: That they are, indeed, doing what their faith tells them to do. On the other hand, few believed ISIS when it was claimed they would negotiate with the Japanese authorities to release one of their citizens captured in Syria, who was later killed. Taking ISIS at their word is probably not the most sensible course of action -- it is obviously quite wrong -- and duplicitous -- about a number of things. There have been other neo-religious movements in both Muslim and Christian history. The "Assassins," for example, which began in the 11th century, was a radical, heterodox movement of Muslims, which eventually died out -- in its own time, similar to ISIS today, it was decried and depicted as deviant by Muslim religious authorities as well as most Muslims. Among Christendom, many of the Nazi leadership in the 20th century espoused an ideology called "Positive Christianity." It obviously never attracted much of a following, and historians claim, "Only a few radicals on the extreme wing of liberal Protestantism would recognize such a mish-mash as true Christianity." Why, then, are we not prepared to expunge Islam from the mix when interrogating ISIS ideology? While most churches, Protestant and Catholic, rejected the "Positive Christianity" of Nazi Germany, there is no corresponding action from the world of Islam. The problem is, that's not entirely possible. Unlike Christendom, Islam does not admit a hierarchical, ecclesiastical authority -- so, no "Muslim Church" or "Islamic Pope" exists. Having said that, nevertheless, there are systems of religious authority in Islam. They are more akin to academic peer review structures -- indeed, the concept of the modern university comes from the medieval Muslim seminary. Since the dawn of ISIS, numerous Muslim religious authorities have denounced the claim to authenticity by ISIS, on religious grounds -- none have given it that prize of legitimacy it so craves. That is, except for ISIS itself, and for some odd reason, some in the West who insist on taking ISIS at its word. Religious authorities at large, and Muslims in general, may recognize ISIS members as Muslims, albeit gravely deviant ones who ought to be treated as criminals. Just as Europeans en masse rejected the claims of Anders Breivik, the Norwegian mass killer, who claimed "Christianity" as a motivator, without denying he considered himself to be a Christian. In both cases, it is important to understand how this ideology is internally justified, and on what basis, particularly in terms of establishing methods for immunizing vulnerable people from possible recruitment strategies. That doesn't, nevertheless, entail recognizing their claims as accurate -- only that they take them seriously, and others may too. That question of "vulnerability" has also been brought up a great deal in the last couple of weeks. There were some in the UK who argued that Jihadi John was subjected to a type of harassment by the British security services that proved to be a causal factor in his radicalization process. In one interview, the lobby group, Cage Prisoners, insisted in response to a question about responsibility for the beheadings in Syria: "The man who cut off their heads, and if you take that back a step, the people who potentially helped in his radicalization; in this case, the security services." Specialists in the field of radicalization took great exception to the implication, with experts from the likes of Exeter University and Kings College London describing it as "absurd," and "bizarre." Certainly, there are questions to be raised with regards to the British security services -- including how Jihadi John, who was known to them, was allowed to leave the country, as well as how suspects are interrogated and questioned. There shouldn't be any sensitivity about this -- the British security services do the job that they do precisely so Britons live in a society open enough to be able to ask these questions without fear or reprisal. Nevertheless, the suggestion that the British security services somehow radicalized Jihadi John is peculiar. There are many high-profile members of ISIS in Syria and Iraq who underwent no harassment of any sort -- for example, Lotfi Arrifin, a youth leader in a Malaysian political party. There are also many who have undergone far more invasive encounters with other security establishments worldwide, at the hands of authoritarian governments in the Arab world and elsewhere -- they did not suddenly register for service in the ISIS stronghold of Raqqa. Does it make them more vulnerable to possible recruitment? It very well could -- but that's not a foregone conclusion. Otherwise, given the scale of autocratic oppression in recent history, we should have seen far more members of ISIS. There will be those who contend radical Islamist theology is all we need to look at in understanding radicalization -- there will be others who will place all attention on domestic issues such as the security services, or foreign policy. The reality is, however, there is no template for explaining the voyage an individual takes in becoming a member of ISIS or any other radical Islamist group. For different individuals, different factors make them vulnerable to recruitment. More often than not, a recruit will find him or herself looking for some kind of "meaning" in this world -- and repugnant though ISIS ideology may be, it does provide a sense of certainty. What makes recruits more attuned to that kind of absolutism as opposed to going down other paths? It may be many things that condition them before they accept radical Islamism as their "savior." In all cases, nevertheless, there are two things we ought to keep foremost in mind. We must understand the context of the paths these recruits go through, to avoid others doing the same -- and we must always keep in mind that regardless of the context, only one person has responsibility for their actions. Each one of them, themselves.
H.A. Hellyer: There is no template for explaining an individual's journey to a group like ISIS .
Often a recruit will find themselves looking for "meaning" and ISIS provides certainty, says Hellyer .
He adds: Regardless of context, each individual must take responsibility for their own actions .
(CNN) ככל שמתפרסמים פרטים נוספים על התליין הידוע לשמצה של דאעש "ג'יהאדי ג'ון", שאלות בסיסיות מסוימות ממשיכות לעלות. האם יש להאשים את האסלאם כדת במסעו של מוחמד אמוואזי לדאעש, הידוע גם בשם המדינה האסלאמית? או שמא "המלחמה בטרור" אחראית, והאם זה רק "תרנגולות חוזרות הביתה לנוח?" הפיתוי הוא להגיע לתשובות פשטניות. מול השחתה החצופה כמו שמוצגת בסרטוני התעמולה של דאעש, רבים מתייחסים ברצינות רבה למה שאומרים התועמלנים שלהם: שהם אכן עושים מה שהאמונה שלהם אומרת להם לעשות. מנגד, מעטים האמינו לדאעש כאשר נטען שהם ינהלו משא ומתן עם השלטונות היפניים לשחרור אחד מאזרחיהם שנלכדו בסוריה, שנהרג מאוחר יותר. לקחת את דאעש על המילה שלהם היא כנראה לא דרך הפעולה ההגיונית ביותר -- ברור שזה די שגוי -- ומדויק -- לגבי מספר דברים. היו תנועות ניאו-דתיות אחרות גם בהיסטוריה המוסלמית וגם בהיסטוריה הנוצרית. "המתנקשים", למשל, שהחלה במאה ה-11, הייתה תנועה רדיקלית והטרודוקסית של מוסלמים, שבסופו של דבר גוועה - בזמנה, בדומה לדאעש כיום, היא זכתה לגנאי ותוארה כסוטה על ידי דתיים מוסלמים. הרשויות כמו גם רוב המוסלמים. בקרב הנצרות, רבים מהמנהיגות הנאצית במאה ה-20 דגלו באידיאולוגיה בשם "נצרות חיובית". זה כמובן מעולם לא משך הרבה קהל, והיסטוריונים טוענים, "רק כמה רדיקלים מהאגף הקיצוני של הפרוטסטנטיות הליברלית יכירו במשחה כזו כנצרות אמיתית". מדוע, אם כן, איננו מוכנים למחוק את האיסלאם מהתערובת בעת חקירת האידיאולוגיה של דאעש? בעוד שרוב הכנסיות, הפרוטסטנטיות והקתוליות, דחו את "הנצרות החיובית" של גרמניה הנאצית, אין פעולה מקבילה מעולם האסלאם. הבעיה היא שזה לא לגמרי אפשרי. בניגוד לנצרות, האסלאם אינו מודה בסמכות היררכית, כנסייתית - לכן, אין "כנסייה מוסלמית" או "אפיפיור אסלאמי". עם זאת, בכל זאת, יש מערכות של סמכות דתית באיסלאם. הם דומים יותר למבנים אקדמיים של ביקורת עמיתים -- ואכן, הרעיון של האוניברסיטה המודרנית מגיע מהסמינר המוסלמי של ימי הביניים. מאז שחר דאעש, רשויות דתיות מוסלמיות רבות גינו את הטענה לאותנטיות של דאעש, על רקע דתי - אף אחת לא העניקה לו את פרס הלגיטימיות שהוא כל כך משתוקק לו. כלומר, חוץ מדאעש עצמו, ומאיזו סיבה מוזרה, חלקם במערב שמתעקשים לקחת את דאעש על דברו. רשויות דתיות בכלל, ומוסלמים בכלל, עשויים להכיר באנשי דאעש כמוסלמים, אם כי חריגים מאוד שיש להתייחס אליהם כאל פושעים. בדיוק כפי שאירופים דחו בהמוניהם את טענותיו של אנדרס ברייוויק, רוצח ההמונים הנורבגי, שטען ל"נצרות" כמניע, מבלי להכחיש שהוא ראה את עצמו כנוצרי. בשני המקרים, חשוב להבין כיצד אידיאולוגיה זו מוצדקת פנימית, ועל סמך מה, במיוחד מבחינת ביסוס שיטות לחיסון אנשים פגיעים מפני אסטרטגיות גיוס אפשריות. עם זאת, זה לא כרוך בהכרה בטענותיהם כמדויקות - רק שהם לוקחים אותן ברצינות, ואחרות גם כן. השאלה הזו של "פגיעות" עלתה גם היא רבות בשבועיים האחרונים. היו כמה בבריטניה שטענו שג'ון הג'יהאדי היה נתון לסוג של הטרדה מצד שירותי הביטחון הבריטיים שהוכחו כגורם סיבתי בתהליך ההקצנה שלו. באחד הראיונות, קבוצת השדולה, קייג' אסירים, התעקשה בתגובה לשאלה על אחריות עריפת הראשים בסוריה: "האיש שחתך את הראש, ואם אתה לוקח את זה צעד אחורה, האנשים שעשויים לעזור לו. רדיקליזציה; במקרה הזה שירותי הביטחון". מומחים בתחום הרדיקליזציה לקחו חריגה גדולה מהמשמעות, כאשר מומחים מאוניברסיטת אקסטר וקינגס קולג' בלונדון תיארו זאת כ"אבסורדי" ו"מוזר". אין ספק, ישנן שאלות שיש להעלות בנוגע לשירותי הביטחון הבריטיים - כולל כיצד ג'יהאדי ג'ון, שהיה מוכר להם, הורשה לעזוב את הארץ, כמו גם כיצד חשודים נחקרים ונחקרים. לא צריכה להיות כל רגישות בנושא - שירותי הביטחון הבריטיים עושים את העבודה שהם עושים בדיוק כדי שהבריטים חיים בחברה פתוחה מספיק כדי להיות מסוגלים לשאול את השאלות הללו ללא חשש או תגמול. עם זאת, ההצעה ששירותי הביטחון הבריטיים הקצינו איכשהו את ג'ון ג'יהאד היא מוזרה. ישנם רבים מחברי דאעש בעלי פרופיל גבוה בסוריה ובעיראק שלא עברו הטרדה כלשהי - למשל, לוטפי ארריפין, מנהיג צעירים במפלגה פוליטית במלזיה. ישנם גם רבים שעברו מפגשים פולשניים הרבה יותר עם ממסדי ביטחון אחרים ברחבי העולם, בידי ממשלות אוטוריטריות בעולם הערבי ובמקומות אחרים - הם לא נרשמו לפתע לשירות במעוז דאעש בראקה. האם זה הופך אותם לפגיעים יותר לגיוס אפשרי? בהחלט יכול להיות - אבל זה לא מובן מאליו. אחרת, בהתחשב בהיקף הדיכוי האוטוקרטי בהיסטוריה האחרונה, היינו צריכים לראות הרבה יותר חברים בדאעש. יהיו כאלה שיטענו שתיאולוגיה איסלאמיסטית רדיקלית היא כל מה שאנחנו צריכים להסתכל עליו בהבנת הרדיקליזציה - יהיו אחרים שיפנו את כל תשומת הלב לנושאים פנימיים כמו שירותי הביטחון או מדיניות החוץ. המציאות היא, עם זאת, אין תבנית להסבר המסע שאדם לוקח בהיותו חבר בדאעש או בכל קבוצה איסלאמיסטית קיצונית אחרת. עבור אנשים שונים, גורמים שונים הופכים אותם לפגיעים לגיוס. לא פעם, מתגייס ימצא את עצמו מחפש סוג של "משמעות" בעולם הזה - ואף על פי שהאידיאולוגיה של דאעש היא דוחה, היא מספקת תחושת ודאות. מה גורם למתגייסים להיות מותאמים יותר לסוג כזה של אבסולוטיזם, לעומת ללכת בדרכים אחרות? ייתכן שהרבה דברים מתנים אותם לפני שהם מקבלים את האיסלאמיזם הרדיקלי כ"מושיע" שלהם. בכל המקרים, בכל זאת, יש שני דברים שאנחנו צריכים לזכור בראש ובראשונה. עלינו להבין את ההקשר של הדרכים שעוברות המתגייסים הללו, כדי להימנע מאחרים לעשות את אותו הדבר - ועלינו תמיד לזכור שללא קשר להקשר, רק לאדם אחד יש אחריות על מעשיו. כל אחד מהם, עצמו.
ח.א. הלייר: אין תבנית להסבר המסע של אדם לקבוצה כמו דאעש.
לעתים קרובות מתגייס ימצא את עצמו מחפש "משמעות" ודאעש מספק ודאות, אומר הלייר.
הוא מוסיף: ללא קשר להקשר, כל אדם חייב לקחת אחריות על מעשיו.