(CNN)Back in 2010 Britain's politicians broke new ground. They were long used to haranguing each other in the UK's rowdy House of Commons -- but they'd never had American style pre-election head-to-head debates. It is necessary and long-established political fare in the U.S. -- but over here in the UK, it was novel. It seemed to go well -- political points were scored, and polls were commissioned looking for advantages gained or lost. It was a drama of sorts, even though no knock-out punches were landed. Prime Minister David Cameron and his Conservative party won the election, but not by enough to go into government alone. For the past five years he's been governing in coalition with the UK's third party, the Liberal Democrats. And their leader, Deputy Prime Minister Nick Clegg, has mostly backed Cameron in Parliamentary debates against the opposition Labour leader Ed Miliband. Britain's broadcasters, keen to channel lively politics onto prime time TV and boost ratings, have been working the corridors of power themselves over the past year to try to nail down a repeat -- or two -- of the 2010 knockabout. What's at stake isn't just the proposed debates ahead of May's general election -- but the enshrining of such debates permanently into Britain's political architecture -- just like in the U.S. But while Cameron and Miliband have hired former White House election advisers to edge them in to the lead, no one can agree on what form a debate should take, how many there should be, or even who should be invited. Cameron has insisted on just one debate involving the leaders of seven leading UK parties -- giving equal airtime to the Greens, the Scottish Nationalists and the upstart rightwing UK Independence Party (UKIP), among others. But Miliband's Labour party is holding out for at least one head-to-head debate with Cameron. No one seems to be budging but both of the UK's largest parties could use the bump in the polls such a debate might bring. Part of the problem is the British electorate, which has changed since 2010, boosting the fortunes of some of the country's former political outliers. The rightwing UKIP, which has pledged to take the UK out of the European Union, has made massive gains in the past year -- mostly at the expense of Cameron's Conservatives. In Scotland, the September independence referendum (which narrowly failed) so reinvigorated the Scottish National Party that they could hit what is usually a key Labour stronghold, undermining Miliband's bid for power. All of this has made the whole process of nailing down precisely who will be allowed in the debate that much more tortuous. For the big leaders who drive that conversation, it is about how each outlier can help them -- and hinder their rivals. It once looked like it would become as much of a British institution as rain, or fish and chips, but now the election debate seems in danger of not happening at all. On the upside, you can still tune in to House of Commons TV most days of the week to get your fix of one lawmaker bellowing at another. But do it soon -- I hear that even those everyday raucous exchanges are being scrutinized for being a bit old-fashioned.
Election TV debates only arrived in the UK in 2010 .
Broadcasters are keen to repeat the head-to-head format in the run-up to the 2015 poll .
But factional politics and arguments about who is invited may derail a TV debate .
(CNN) עוד ב-2010 פרצו הפוליטיקאים של בריטניה דרך חדשה. הם היו רגילים זמן רב להטריד אחד את השני בבית הנבחרים המבולבל של בריטניה - אבל מעולם לא היו להם דיונים ראש בראש בסגנון אמריקאי לפני הבחירות. זה ארוחה פוליטית הכרחית וותיקה בארה"ב - אבל כאן בבריטניה זה היה חדשני. נראה שזה הלך טוב - נקודות פוליטיות הושגו, והוזמנו סקרים בחיפוש אחר יתרונות שהושגו או אבדו. זו הייתה סוג של דרמה, למרות שלא נחתו אגרופים של נוק-אאוט. ראש הממשלה דיוויד קמרון ומפלגתו השמרנית ניצחו בבחירות, אבל לא מספיק כדי להיכנס לממשלה לבד. בחמש השנים האחרונות הוא מנהל בקואליציה עם המפלגה השלישית של בריטניה, הליברל-דמוקרטים. והמנהיג שלהם, סגן ראש הממשלה ניק קלג, תמך בעיקר בקמרון בדיונים בפרלמנט נגד מנהיג הלייבור האופוזיציה אד מיליבנד. גופי השידור של בריטניה, שרוצים לתעל פוליטיקה ערה לטלוויזיה בפריים טיים ולהגביר את הרייטינג, עבדו בעצמם על מסדרונות השלטון בשנה האחרונה כדי לנסות לנסח חזרה - או שניים - של אירועי 2010. מה שעומד על כף המאזניים הוא לא רק הדיונים המוצעים לקראת הבחירות הכלליות של מיי - אלא העיגון של ויכוחים כאלה לצמיתות בארכיטקטורה הפוליטית של בריטניה - בדיוק כמו בארה"ב, אבל בעוד שקמרון ומיליבנד שכרו יועצי בחירות לשעבר בבית הלבן כדי להגביר אותם. כדי להוביל, אף אחד לא יכול להסכים באיזו צורה צריך ללבוש דיון, כמה צריך להיות, או אפילו את מי צריך להיות מוזמן. קמרון התעקש על דיון אחד בלבד שיכלול את מנהיגי שבע מפלגות מובילות בבריטניה - מתן זמן שידור שווה לירוקים, הלאומנים הסקוטים ומפלגת העצמאות הימנית של בריטניה (UKIP), בין היתר. אבל מפלגת הלייבור של מיליבנד מקיימת לפחות דיון ראש בראש אחד עם קמרון. נראה שאף אחד לא זז, אבל שתי המפלגות הגדולות בבריטניה יכולות להשתמש בגבורה בסקרים שדיון כזה עשוי להביא. חלק מהבעיה הוא ציבור הבוחרים הבריטי, שהשתנה מאז 2010, והגדיל את הונם של כמה מהחריגים הפוליטיים לשעבר במדינה. UKIP הימני, שהתחייב להוציא את בריטניה מהאיחוד האירופי, השיג הישגים אדירים בשנה האחרונה - בעיקר על חשבון השמרנים של קמרון. בסקוטלנד, משאל העם לעצמאות ספטמבר (שנכשל בדוחק) חיזק את המפלגה הלאומית הסקוטית כל כך עד שהם יכלו לפגוע במה שהוא בדרך כלל מעוז מרכזי של הלייבור, ולערער את ההצעה של מיליבנד לשלטון. כל זה הפך את כל התהליך למסמר בדיוק מי יורשה לוויכוח להרבה יותר מפותל. עבור המנהיגים הגדולים שמניעים את השיחה הזו, מדובר על איך כל חריג יכול לעזור להם - ולהפריע ליריביהם. פעם נראה היה שהוא יהפוך למוסד בריטי כמו גשם, או פיש אנד צ'יפס, אבל כעת נראה שהדיון בבחירות בסכנה שלא יקרה כלל. מהצד החיובי, אתה עדיין יכול להתכוונן לטלוויזיה של בית הנבחרים ברוב ימות השבוע כדי לקבל את התיקון שלך של מחוקק אחד ששאג לעבר אחר. אבל תעשה את זה בקרוב -- אני שומע שאפילו חילופי הדברים היומיומיים הצורמים האלה נבדקים בקפדנות על היותם קצת מיושנים.
דיונים בטלוויזיה בבחירות הגיעו לבריטניה רק ​​ב-2010.
גופי השידור מעוניינים לחזור על הפורמט של ראש בראש לקראת הסקר של 2015.
אבל פוליטיקה סיעתית וויכוחים על מי מוזמן עלולים להרוס את הדיון בטלוויזיה.