There is so much resting on Wednesday’s return leg between Barcelona and Manchester City. The vast torrent of money which flows into a club’s financial reservoirs for progression. The job security of both Manuel Pellegrini and Luis Enrique. The fascinating battle of pride and self-respect between Spanish and English football. Might it become part of all of England’s representatives exiting the Champions League before the quarter-finals? Xavi (left) and Frank Lampard have been two legends of Champions League football over the past decade . Lampard could be playing his final Champions League game if he faces Barcelona on Wednesday . Lampard has been on the fringes of the Manchester City team since extending his loan spell . The culture clash is slighter than usual given that City are self-acknowledged pretenders to the Barcelona crown. Development, passing style, player selection, executive stewardship — they want to squeeze the best out of what Rinus Michels, Johan Cruyff and then Pep Guardiola instilled in the Catalan club, but with added Anglo-Saxon steel, organisation, petro-dollar resources and hungry, aspirational fans. However, the Champions League is a wider tasting plate than that. This is where ‘the greats’ measure themselves. And, sadly, two of the all-time European greats, Xavi and Frank Lampard, face the prospect of arriving at the Nou Camp at about 7.30pm Spanish time, not being listed in the starting XIs... then one of them leaving in the knowledge that that was their last ever night in the competition. What a sore thought. Xavi is a club legend at Barcelona, but has also become increasingly a fringe player this season . When he has played, Xavi is still providing assists, and is a vital part of the set-up off the pitch too . Xavi, who Barcelona’s managing director was trying to sell when I arrived in this city in 2002, is the leading all-time appearance maker in the Champions League. Thirty-eight matches ahead of the next active outfield player — Cristiano Ronaldo. Even if CR7 inspired Madrid to retain their trophy this season, then won the next two Champions Leagues consecutively, he’d still be seven matches short of tying the Catalan. The 35-year-old has three winner’s medals, two more than Lampard, who is a year-and-a-half older. But in reality, Xavi has played precisely an hour less in Champions League Finals. A horrible knee injury in 2006 meant he never stepped off the bench against Arsenal when Barca came back from a 1-0 deficit and won 2-1 thanks to Samuel Eto’o and Juliano Belletti. In his other two triumphs, 2009 and 2011, he gave fabulous goal assists for Lionel Messi’s header in Rome and Pedro’s opener against Edwin van der Sar at Wembley. Lampard was a different case. He confessed to me that after so many semi-final disappointments, following the horror of losing in Moscow (where he scored), it felt a little as if Chelsea were cursed. Precisely the opposite of how he felt the last time he was in this stadium. Lampard is due to join MLS club New York City at the end of the season, while Xavi rejected the same move . The Chelsea legend has been a Champions League mainstay for over a decade, but could bow out this week . Few pick it out now but not only was his performance for Chelsea in the 2012 semi-final precisely what City require tonight from someone, his return pass to Ramires to make it 2-1 was exquisite. Javier Mascherano’s thumping challenge sets Lampard back a pace but holds it off and holds the ball. Off-balance and facing the wrong way, he slots a delicious right-footed, slide-rule through Xavi, Carles Puyol and Sergio Busquets for Ramires to stride on to and lob Victor Valdés. One of the great assists. He had already done something similar in the first leg, robbing Messi of the ball with precisely the kind of sharp, anticipatory pressing which City have lacked across three consecutive defeats to Barca. Then a fabulous reverse-pass for Ramires to set up Didier Drogba’s close-range winner. I had the great fortune to interview Lampard in the dressing room of the Allianz Arena in Munich about an hour after Chelsea beat Bayern in that dramatic 120-minute final. Penalties. He scored his, of course. Third taker in Moscow, third taker in Munich. Back of the net. Frank Lampard celebrates with the Champions League after the 2012 victory over Bayern Munich . He was cradling the cup with the big ears and told me: ‘We’ve been a group since the troubled times, since we beat Barcelona.’ The Nou Camp was his turning point. The catalyst to him finally winning this tournament. Right now he feels stagnant, frustrated. Why stay at City, rather than begin the season properly with New York City if Pellegrini isn’t going to play him regularly? It was City’s initiative, not Lampard’s, to stay on beyond the initial few months which were agreed. Xavi would understand. His appearances since deciding to turn down moves to New York City, who admit they still want him to join David Villa and Lampard, or to Qatar, have been limited. When picked, he’s performed — goal assists in his last couple of matches. When not picked, he’s been a voice for calm and reason at times when Luis Enrique’s first term threatened to degenerate into chaos. Xavi, as captain, played a huge role in calming stormy waters between Luis Enrique and Messi in early January when the former dropped the latter for the defeat at Real Sociedad and the Argentine then, coincidentally, didn’t come in to train the following day. All of which followed a stand-up row between the genius and the iron-fist coach in training. Xavi brokered peace. Xavi holds the record for most games played in the Champions League, 38 games ahead of his nearest rival . If Cristiano Ronaldo won the Champions League this season and the two that follow, he'd still be behind Xavi . I’ve spoken to both Lampard and Xavi about the other. The Catalan will admit that tracking his English opponent has been a nightmare. Perpetual motion, perpetual determination to haul his team forward, make them competitive. Lampard once told me that England’s 2009 defeat to Spain in Seville, featuring him, Xavi and Andres Iniesta, was the first real experience in his career where one midfield simply couldn’t get the ball off the other. It was both galling and educational to him. It’s feasible that next season the two are in midfield together for New York. It very nearly happened in 2004 when Lampard’s agent represented Patrick Vieira. Called to meet Txiki Begiristain at the Nou Camp, it became clear that the Frenchman signing wasn’t feasible but Begiristain demanded to know how he could bring Lampard instead. Ten years later, for City, Begiristain joined the dots. But when Xavi was asked to name his best ‘England’ XI, it contained Lampard — in a 3-5-2 of Forster: Ferdinand, Campbell, Terry; Giggs, Scholes, Gascoigne, Lampard, Gerrard; Walcott, Rooney . His rationale was: ‘He’s one of the very few midfielders who scores a striker’s number of goals — which is a mark of greatness — and he’s technically excellent.’ And Xavi told the Guardian’s Sid Lowe about England’s style that it had been ‘...no football. Carragher, boom, up top; Terry, boom, up top. I think it’s changing: Lampard, Gerrard… they are players who treat the ball [well]. You see them now and you think, dammit, they are trying to play!’ So, however it goes on Wednesday, here’s a plea to the coaches: Let them play.
One of these two could play their final Champions League game this week .
Both Xavi and Frank Lampard have been fringe players this season .
Both still have plenty to offer, but Lampard is moving to New York City .
Xavi still brings assists, but is used increasingly infrequently .
יש כל כך הרבה מנוחה במשחק הגומלין של יום רביעי בין ברצלונה למנצ'סטר סיטי. מבול הכסף העצום שזורם למאגרים הפיננסיים של המועדון לצורך התקדמות. הביטחון התעסוקתי של מנואל פלגריני ולואיס אנריקה כאחד. הקרב המרתק של גאווה וכבוד עצמי בין הכדורגל הספרדי והאנגלי. האם זה יכול להפוך לחלק מכל נציגי אנגליה שיצאו מליגת האלופות לפני רבע הגמר? צ'אבי (משמאל) ופרנק למפארד היו שתי אגדות של ליגת האלופות בעשור האחרון. למפארד עשוי לשחק את משחקו האחרון בליגת האלופות אם יפגוש את ברצלונה ביום רביעי. למפארד נמצא בשוליים של קבוצת מנצ'סטר סיטי מאז שהאריך את תקופת ההשאלה שלו. התנגשות התרבותית קלה מהרגיל בהתחשב בכך שסיטי היא מעמידה עצמית בכתר של ברצלונה. פיתוח, סגנון מסירה, בחירת שחקנים, ניהול מנהלים - הם רוצים לסחוט את המיטב ממה שרינוס מיכלס, יוהאן קרויף ולאחר מכן פפ גווארדיולה הנחילו למועדון הקטלוני, אבל עם תוספת פלדה אנגלו-סכסית, ארגון, משאבי פטרו-דולר ו מעריצים רעבים ושאפתניים. עם זאת, ליגת האלופות היא צלחת טעימות רחבה מזו. זה המקום שבו 'הגדולים' מודדים את עצמם. ולמרבה הצער, שניים מגדולי אירופה בכל הזמנים, צ'אבי ופרנק למפארד, עומדים בפני הסיכוי להגיע לנואו קאמפ בערך בשעה 19:30 שעון ספרד, לא רשומים בהרכבים הפותחים... ואז אחד מהם יעזוב הידיעה שזה היה הלילה האחרון שלהם אי פעם בתחרות. איזו מחשבה כואבת. צ'אבי הוא אגדת מועדון בברצלונה, אבל גם הפך יותר ויותר לשחקן שוליים העונה. כשהוא שיחק, צ'אבי עדיין מספק אסיסטים, והוא חלק חיוני מהמערך גם מחוץ למגרש. צ'אבי, שמנהל ברצלונה ניסה למכור כשהגעתי לעיר הזו ב-2002, הוא יצרן ההופעות המוביל בכל הזמנים בליגת האלופות. שלושים ושמונה משחקים לפני שחקן השדה הפעיל הבא - כריסטיאנו רונאלדו. גם אם CR7 נתן השראה למדריד לשמור על הגביע שלה העונה, ואז זכה בשתי ליגות האלופות הבאות ברציפות, עדיין היו חסרים לו שבעה משחקים מהשיוויון של הקטאלוני. לשחקן בן ה-35 יש שלוש מדליות זוכות, שתיים יותר מלפארד, המבוגר ממנה בשנה וחצי. אבל במציאות, צ'אבי שיחק בדיוק שעה פחות בגמר ליגת האלופות. פציעה איומה בברך ב-2006 גרמה לכך שהוא מעולם לא ירד מהספסל מול ארסנל כשבארסה חזרה מפיגור 1-0 וניצחה 2-1 בזכות סמואל אטו וג'וליאנו בלטי. בשני הניצחונות האחרים שלו, 2009 ו-2011, הוא נתן אסיסטים נפלאים לראשו של ליונל מסי ברומא והפתיחה של פדרו נגד אדווין ואן דר סאר בוומבלי. למפארד היה מקרה אחר. הוא התוודה בפניי שאחרי כל כך הרבה אכזבות בחצי הגמר, בעקבות אימת ההפסד במוסקבה (שם כבש), זה הרגיש קצת כאילו צ'לסי מקוללת. בדיוק ההפך ממה שהוא הרגיש בפעם האחרונה שהיה באצטדיון הזה. למפארד אמור להצטרף למועדון ה-MLS ניו יורק בסוף העונה, בעוד צ'אבי דחה את אותו מהלך. אגדת צ'לסי הייתה עמוד התווך של ליגת האלופות כבר למעלה מעשור, אבל עלולה להתכופף השבוע. מעטים בוחרים את זה עכשיו, אבל לא רק שההופעה שלו עבור צ'לסי בחצי גמר 2012 הייתה בדיוק מה שסיטי דורשת הערב ממישהו, הגומלין שלו לראמירס כדי להעמיד את ה-2-1 היה מעולה. האתגר החובט של חאבייר מסצ'ראנו מחזיר את למפארד לקצב אבל מחזיק אותו ומחזיק את הכדור. מחוץ לשיווי משקל ופונה לכיוון הלא נכון, הוא משחיל שלטון טעים ברגל ימין, החלקה דרך צ'אבי, קרלס פויול וסרג'יו בוסקטס כדי שרמירס יצעד ואל ויקטור ואלדס. אחד האסיסטים הגדולים. הוא כבר עשה משהו דומה במשחק הראשון, וגזל ממסי את הכדור בדיוק מהסוג של לחיצות חדות ומצפיות שחסרה לסיטי בשלוש תבוסות רצופות לבארסה. לאחר מכן, העברה הפוכה נהדרת עבור רמירס כדי להגדיר את המנצח מקרוב של דידייה דרוגבה. היה לי המזל הגדול לראיין את למפארד בחדר ההלבשה של אליאנץ ארנה במינכן כשעה אחרי שצ'לסי ניצחה את באיירן באותו גמר דרמטי של 120 דקות. עונשים. הוא כבש את שלו, כמובן. הלוקח השלישי במוסקבה, הלוקח השלישי במינכן. גב הרשת. פרנק למפארד חוגג עם ליגת האלופות לאחר הניצחון על באיירן מינכן ב-2012. הוא ערסל את הגביע עם האוזניים הגדולות ואמר לי: 'היינו קבוצה מאז התקופות הבעייתיות, מאז שניצחנו את ברצלונה.' נואו קאמפ היה נקודת המפנה שלו. הזרז לו לזכות סוף סוף בטורניר הזה. כרגע הוא מרגיש קיפאון, מתוסכל. למה להישאר בסיטי, במקום להתחיל את העונה כמו שצריך בניו יורק אם פלגריני לא מתכוון לשחק איתו באופן קבוע? זו הייתה היוזמה של סיטי, לא של למפארד, להישאר מעבר לחודשים הראשונים שסוכמו. צ'אבי יבין. ההופעות שלו מאז שהחליט לדחות מעברים לניו יורק, שמודים שהם עדיין רוצים שהוא יצטרף לדיוויד וילה ולמפארד, או לקטאר, היו מוגבלות. כאשר נבחר, הוא ביצע - אסיסטים לשער בשני המשחקים האחרונים שלו. כשהוא לא נבחר, הוא היה קול של רוגע והיגיון לפעמים כאשר כהונתו הראשונה של לואיס אנריקה איימה להידרדר לכאוס. צ'אבי, כקפטן, שיחק תפקיד עצום בהרגעת המים הסוערים בין לואיס אנריקה למסי בתחילת ינואר, כאשר הראשון הוריד את האחרון על התבוסה בריאל סוסיאדד והארגנטינאי ואז, במקרה, לא נכנס להתאמן למחרת. . כל אלה הלכו בעקבות ריב סטנד-אפ בין הגאון למאמן ברזל באימונים. צ'אבי תיווך בשלום. צ'אבי מחזיק בשיא של רוב המשחקים ששיחקו בליגת האלופות, 38 משחקים לפני יריבו הקרוב. אם כריסטיאנו רונאלדו יזכה בליגת האלופות העונה ובשניים הבאים, הוא עדיין היה מאחורי צ'אבי. דיברתי גם עם למפארד וגם עם צ'אבי לגבי השני. הקטאלוני יודה שהמעקב אחר יריבו האנגלי היה סיוט. תנועה מתמדת, נחישות מתמדת לגרור את הצוות שלו קדימה, להפוך אותם לתחרותיים. למפארד אמר לי פעם שהתבוסה של אנגליה לספרד בסביליה ב-2009, בהשתתפותו, צ'אבי ואנדרס אינייסטה, הייתה החוויה האמיתית הראשונה בקריירה שלו שבה מרכז שדה אחד פשוט לא הצליח להוריד את הכדור מהשני. זה היה מצמרר ומלמד עבורו. זה אפשרי שבעונה הבאה השניים נמצאים במרכז השדה יחד עבור ניו יורק. זה כמעט קרה ב-2004 כאשר סוכנו של למפארד ייצג את פטריק ויירה. התקשר לפגוש את Txiki Begiristain ב-Nou Camp, התברר שהחתימה הצרפתית לא הייתה ריאלית, אבל Begiristain דרש לדעת איך הוא יכול להביא את למפארד במקום. עשר שנים מאוחר יותר, עבור סיטי, בגיריסטיין הצטרף לנקודות. אבל כשצ'אבי התבקש למנות את "אנגליה" XI הטוב ביותר שלו, זה הכיל את למפארד - ב-3-5-2 של פורסטר: פרדיננד, קמפבל, טרי; גיגס, סקולס, גאסקוין, למפארד, ג'רארד; וולקוט, רוני. הרציונל שלו היה: "הוא אחד מהקשרים הבודדים שמבקיעים מספר שערים של חלוץ - וזה סימן לגדולה - והוא מצוין מבחינה טכנית." וצ'אבי אמר לסיד לואו של הגרדיאן על הסגנון של אנגליה שזה היה "...". .אין כדורגל. קראגר, בום, למעלה; טרי, בום, למעלה. אני חושב שזה משתנה: למפארד, ג'רארד... הם שחקנים שמתייחסים לכדור [טוב]. אתה רואה אותם עכשיו ואתה חושב, לעזאזל, הם מנסים לשחק!' אז, איך שזה יקרה ביום רביעי, הנה תחינה למאמנים: תנו להם לשחק.
אחד מהשניים האלה יכול לשחק את משחקו האחרון בליגת האלופות השבוע.
גם צ'אבי וגם פרנק למפארד היו שחקני שוליים העונה.
לשניהם עדיין יש הרבה מה להציע, אבל למפארד עובר לניו יורק.
צ'אבי עדיין מביא אסיסטים, אבל נעשה בו שימוש לעתים רחוקות יותר.