RAY DAVIES: A COMPLICATED LIFE . by Johnny Rogan . (Bodley Head £25) The exhilarating finale of a musical called Sunny Afternoon currently offers one of the great nightly spectacles in London’s so-called ‘theatreland’, as hundreds of mostly middle-aged punters leap or, in some cases, creak to their feet, jigging and jiving to the music of The Kinks. Just a few weeks ago, I was one of them, and resolved as I left to learn more about the singular life of Ray Davies, the band’s brilliant but melancholic frontman, who wrote such timelessly wonderful hits as Waterloo Sunset, You Really Got Me, Lola and, indeed, Sunny Afternoon. Ray Davies (pictured) is the brilliant, but sometimes melancholic, frontman of The Kinks . Well, Johnny Rogan’s monumental biography has filled all the gaps in my knowledge of one of the men who made the Sixties swing (while simultaneously lampooning the Swinging Sixties with his mickey-take of Carnaby Street dandies, Dedicated Follower Of Fashion). Gloriously rousing though it is, the stage show hardly does justice to the enigma that is Raymond Douglas Davies. Mercurial, introspective, sometimes cruel and spectacularly, almost sociopathically, mean with money, but also sensitive, principled and capable of great kindness, Davies is above all one of the creative geniuses of our age. Those who are or have been close to him, including his brother Dave and the singer Chrissie Hynde (the mother of one of his four daughters), might not always echo the sentiment, but we are lucky to have him. Davies was born in 1944 in Muswell Hill, North London, on the night of an air raid. It was a suitably explosive beginning. He was the seventh child in a boisterous, tight-knit, working-class family but, more significantly, the first son. One of the pivotal episodes in shaping his complex personality came before he was three years old, when baby David arrived, rudely undermining his status. Much later, Dave’s musicianship would also be central to the success of The Kinks, but he was resented by Ray from day one. Indeed, David still remembers a childhood mock fight in which he thought he’d accidentally knocked his older brother unconscious. He bent over him, whispering, ‘Are you OK?’, only for Ray to spring up and punch him hard in the face. ‘I felt the pleasure that I’d knocked him over, then concern that I’d hurt him,’ says Dave now, ‘but all he really wanted was to get back at me. It’s symbolic of our whole relationship, really.’ While Dave grew up happy and outgoing, Ray was troubled and solitary and was even sent to a child therapist, which can’t have been usual in working-class North London during the Fifties. The sudden death of much-loved older sister Rene compounded his torment. But he found refuge in music, especially in the records of the American blues singer Big Bill Broonzy, a discovery he credits with changing his life. With Dave, and schoolfriends Pete Quaife and John Start, he formed the Ray Davies Quartet. He auditioned a cocky boy from the year below him at William Grimshaw Secondary Modern, but the lad’s voice was so raspy that Start’s mother wouldn’t let them rehearse in her house. His name was Rod Stewart. While young Stewart forged his own path towards superstardom, the Ray Davies Quartet, shedding Start and adding drummer Mick Avory, mutated into the Boll-Weevils, the Ravens and, finally, The Kinks. Pop group 'The Kinks' (pictured in 1964) left to right: Pete Quaife, Ray Davies, Mick Avory and Dave Davies . There are various contradictory explanations for the famous name, but the best guess is simply that ‘kinky’ was a fashionable adjective in the early Sixties. Rogan implies that inspiration may even have struck thanks to a Mail cartoon of a girl praying beside her bed, captioned: ‘All I want for Christmas is a Beatle, failing that, a pair of kinky boots . . .’ Similarly uncertain are the precise origins of The Kinks’s first hit, You Really Got Me, in the summer of 1964. But it reached number one and made Davies a star. Not that success tempered his extraordinary tight-fistedness. He would habitually hold open pub doors for his bandmates to enter — not out of politeness, but to ensure he was last to the bar. And the band’s manager, Larry Page, was present on the day Ray’s first wife, Rasa, who he’d met when she was a schoolgirl attending one of their gigs, pleaded with him, ‘Ray, what about that coat?’ He replied, ‘No, you can’t have it . . . it’s a lot of money.’ She continued begging him, pointing out how bitterly cold it was outside, until finally he relented, and told their driver to take them to Sketchley’s. She wasn’t asking for a new coat. He just hadn’t wanted to pay the dry-cleaning bill. the Ray Davies Quartet, mutated into the Boll-Weevils, the Ravens and, finally, The Kinks (pictured in 1964) Ray’s parsimony is one of the reasons why the story of The Kinks is a tale of epic in-fighting, as well as marvellous music. But only one of the reasons. Besides, he was merely a spectator at their most notorious scrap when, during a show in Cardiff in 1965, his brother Dave spat at Avory, and Avory hit Dave with a cymbal so hard that many there thought they’d witnessed a murder. Four decades later, Davies himself was almost the victim of a murder, when he was shot in New Orleans while chasing a mugger who’d stolen his then-girlfriend’s handbag. It was yet another traumatic incident in what has been, to quote this book’s barely adequate sub-title, a complicated life. But shining through the violence, the personality clashes, the litigation with former management, the volatile relationships with women, even a mental breakdown, are the songs — none of them more enduringly haunting than Waterloo Sunset. Ray Davies (far left) wrote timelessly wonderful hits such as Waterloo Sunset, You Really Got Me, Lola and Sunny Afternoon . His voice might not be what it was, but Davies was the perfect choice, and it was the perfect song, to close the London Olympics three years ago. Yet this book reveals it was, at first, tentatively titled Liverpool Sunset, and he intended it to represent the death of Merseybeat, which he felt was presaged by the Beatles moving away from their roots and buying big houses in Surrey and St John’s Wood. That wasn’t for Davies. He stayed in or near Muswell Hill and he’s still there now, with wispier hair but the same familiar, gap-toothed smile, which we might never have known had he had his teeth capped one afternoon in 1964. He was actually sitting in the dentist’s chair, the drill whirring, when he leapt up and left the room. If he was going to make it, he told himself, it would be through his songwriting, not his looks. It was a firm statement of artistic intent and still ‘the most important decision I’ve ever made’, insists the man who, happily for us, has never been a dedicated follower of anyone’s fashion but his own.
Ray Davies was the frontman of iconic band The Kinks .
He wrote hits such as  Waterloo Sunset, You Really Got Me and Lola .
He has been heralded as one of the creative geniuses of our age .
ריי דייויס: חיים מסובכים . מאת ג'וני רוגן. (Bodley Head £25) הגמר המלהיב של מחזמר בשם Sunny Afternoon מציע כרגע את אחד ממופעי הלילה הגדולים במה שמכונה 'תיאטרון התיאטרון' של לונדון, כאשר מאות מהמרים בעיקר בגיל העמידה מזנקים או, במקרים מסוימים, חורקים רגליים, ג'יג'ינג וצ'ינג למוזיקה של הקינקס. רק לפני כמה שבועות הייתי אחד מהם, והחלטתי כשעזבתי ללמוד עוד על חייו הייחודיים של ריי דייויס, סולן החזית המבריק אך המלנכולי של הלהקה, שכתב להיטים נפלאים נצחיים כמו Waterloo Sunset, You Really Got Me, לולה, ואכן, Sunny Afternoon. ריי דייויס (בתמונה) הוא הסולן המבריק, אך לפעמים המלנכולי, של "הקינקס". ובכן, הביוגרפיה המונומנטלית של ג'וני רוגן מילאה את כל הפערים בידע שלי על אחד הגברים שגרמו לסווינג של הסיקסטיז (במקביל הוא מלהיב את ה-Swinging Sixties עם מיקי-טייק שלו על נעלי Carnaby Street, Dedicated Follower Of Fashion). למרות שזה מרגש להפליא, מופע הבמה בקושי עושה צדק עם החידה שהיא ריימונד דאגלס דייויס. מרקורי, מופנם, לפעמים אכזרי ובאופן מרהיב, כמעט סוציופת, מתכוון לכסף, אבל גם רגיש, עקרוני ובעל יכולת חסד רב, דייויס הוא מעל הכל אחד הגאונים היצירתיים של עידן שלנו. אלה שקרובים אליו או היו קרובים אליו, כולל אחיו דייב והזמרת כריסי היינד (אמא של אחת מארבע בנותיו), אולי לא תמיד מהדהדים את הסנטימנט, אבל יש לנו מזל שיש לנו אותו. דייויס נולד ב-1944 במוסוול היל, צפון לונדון, בליל תקיפה אווירית. זו הייתה התחלה נפיצה למדי. הוא היה הילד השביעי במשפחה סוערת, מלוכדת, ממעמד הפועלים, אבל, יותר משמעותי, הבן הראשון. אחד האפיזודות המרכזיות בעיצוב אישיותו המורכבת הגיע לפני שמלאו לו שלוש, כשהתינוק דייוויד הגיע, וערער בגסות את מעמדו. הרבה יותר מאוחר, המוזיקאיות של דייב תהיה גם מרכזית להצלחת הקינקס, אבל ריי כועס עליו מהיום הראשון. ואכן, דיוויד עדיין זוכר קרב מדומה מילדות שבו חשב שהפיל בטעות את אחיו הגדול. הוא התכופף מעליו, לוחש, 'אתה בסדר?', רק כדי שריי יקפוץ ויכניס לו אגרוף חזק בפניו. "הרגשתי את העונג שהפלתי אותו, ואז חששתי שאפגע בו", אומר דייב עכשיו, "אבל כל מה שהוא באמת רצה זה לחזור בי. זה סמל לכל מערכת היחסים שלנו, באמת.' בעוד דייב גדל שמח ויוצא, ריי היה מוטרד ובודד ואפילו נשלח למטפל בילדים, מה שלא יכול היה להיות רגיל בצפון לונדון של מעמד הפועלים במהלך שנות החמישים. מותה הפתאומי של אחותה הגדולה והאהובה רנה החריף את ייסוריו. אבל הוא מצא מפלט במוזיקה, במיוחד בתקליטים של זמר הבלוז האמריקאי ביג ביל ברונזי, תגלית שהוא מייחס לזכותו את שינוי חייו. עם דייב, ועם החברים פיט קווייף וג'ון סטארט, הוא הקים את רביעיית ריי דייויס. הוא עשה אודישן לילד שחצן מהשנה מתחתיו בוויליאם גרימשאו שניוני מודרני, אבל קולו של הבחור היה כל כך צרוע שאמו של סטארט לא נתנה להם לעשות חזרות בביתה. שמו היה רוד סטיוארט. בעוד שסטיוארט הצעיר פילס את הדרך שלו לעבר כוכב-על, רביעיית ריי דייויס, ששילה את ההתחלה וצירף את המתופף מיק אברי, עבר מוטציה ל-Bol-Weevils, ל-Ravens ולבסוף ל-The Kinks. להקת הפופ 'The Kinks' (בתמונה ב-1964) משמאל לימין: פיט קווייף, ריי דייויס, מיק אבורי ודייב דייויס. ישנם הסברים סותרים שונים לשם המפורסם, אבל הניחוש הטוב ביותר הוא פשוט ש"קינקי" היה שם תואר אופנתי בתחילת הסיקסטיז. רוגן רומז שאולי ההשראה הגיעה אפילו הודות לקריקטורה של מייל של ילדה מתפללת ליד מיטתה, עם הכיתוב: "כל מה שאני רוצה לחג המולד זה ביטל, אם לא, זוג מגפיים מקורזלים. . .’ לא ברורים באופן דומה המקורות המדויקים של הלהיט הראשון של הקינקס, You Really Got Me, בקיץ 1964. אבל הוא הגיע למקום הראשון והפך את דייויס לכוכב. לא שההצלחה בילתה את כושרו הבלתי רגיל. הוא היה נוהג להחזיק דלתות פאבים פתוחות עבור חבריו ללהקה להיכנס - לא מתוך נימוס, אלא כדי להבטיח שהוא אחרון לבר. ומנהל הלהקה, לארי פייג', נכח ביום בו אשתו הראשונה של ריי, ראסה, אותה פגש כשהייתה תלמידת בית ספר שהשתתפה באחת ההופעות שלהם, התחננה בפניו, 'ריי, מה עם המעיל הזה?' הוא ענה. , 'לא, אתה לא יכול לקבל את זה. . . זה הרבה כסף.’ היא המשיכה להתחנן אליו, והצביעה על כמה קר בחוץ, עד שלבסוף הוא התרצה ואמר לנהג שלהם לקחת אותם לסקצ'לי. היא לא ביקשה מעיל חדש. הוא פשוט לא רצה לשלם את חשבון הניקוי היבש. רביעיית ריי דייויס, שעברה מוטציה ל-Bol-Weevils, the Ravens ולבסוף, ל-Kinks (תמונה ב-1964) החסינות של ריי היא אחת הסיבות לכך שהסיפור של הקינקס הוא סיפור של לחימה אפית, כמו גם מוזיקה מופלאה. אבל רק אחת הסיבות. חוץ מזה, הוא היה רק ​​צופה בקטע הכי ידוע לשמצה שלהם כשבמהלך הופעה בקרדיף ב-1965, אחיו דייב ירק על אבורי, ואבורי היכה את דייב במצלה כל כך חזק שרבים שם חשבו שהם היו עדים לרצח. ארבעה עשורים מאוחר יותר, דייויס עצמו היה כמעט קורבן של רצח, כאשר הוא נורה בניו אורלינס בזמן שרדף אחרי שודד שגנב את תיק היד של חברתו דאז. זה היה עוד אירוע טראומטי במה שהיה, אם לצטט את כותרת המשנה בקושי מספקת של הספר הזה, חיים מסובכים. אבל זורחים מבעד לאלימות, התנגשויות האישיות, ההתדיינות עם ההנהלה לשעבר, היחסים הפכפכים עם נשים, אפילו התמוטטות נפשית, הם השירים - אף אחד מהם לא רודף יותר מתמיד מ-Waterloo Sunset. ריי דייויס (קיצוני משמאל) כתב להיטים נפלאים נצחיים כמו Waterloo Sunset, You Really Got Me, Lola ו-Sunny Afternoon. הקול שלו אולי לא מה שהיה, אבל דייויס היה הבחירה המושלמת, וזה היה השיר המושלם, לסגור את אולימפיאדת לונדון לפני שלוש שנים. עם זאת, הספר הזה מגלה שבהתחלה הוא נקרא ליברפול שקיעה, והוא התכוון לייצג את מותו של מרסיביט, שלדעתו הובא מראש על ידי הביטלס שהתרחקו מהשורשים שלהם וקנו בתים גדולים בסארי וסנט ג'ונס ווד. זה לא היה בשביל דייויס. הוא נשאר ב-מוסוול היל או בסמוך לו והוא עדיין שם עכשיו, עם שיער דק יותר אבל אותו חיוך מוכר ומרווח שיניים, שאולי לעולם לא היינו יודעים לו היו כוסות שיניים אחר צהריים אחד ב-1964. הוא למעשה ישב אצל רופא השיניים. כיסא, המקדחה סוערת, כשהוא זינק ויצא מהחדר. אם הוא מתכוון להצליח, אמר לעצמו, זה יהיה באמצעות כתיבת השירים שלו, לא המראה שלו. זו הייתה הצהרת כוונות אמנותית נחרצת ועדיין 'ההחלטה הכי חשובה שעשיתי', מתעקש האיש שלשמחתנו מעולם לא היה חסיד מסור של אופנה של אף אחד מלבד שלו.
ריי דייויס היה הסולן של הלהקה האיקונית The Kinks.
הוא כתב להיטים כמו  Waterloo Sunset, You Really Got Me ולולה.
הוא הוכרז כאחד הגאונים היצירתיים של תקופתנו.