(CNN)Early Intervention changes lives. Respite care keeps families together. Both save states money over time. Alas, both -- along with a huge swathe of other vital services -- are under attack by the administration of Bruce Rauner, the new Republican governor of Illinois. This is happening for two reasons. First, Rauner has a problem. He promised to lower taxes despite a $6.2 billion structural budget deficit. Unwilling to think about new revenue, all he can do is cut programs. Second, Rauner's cuts are taking place against the backdrop of a bigger attack on disability. Too many right-wing politicians and pundits see disability as a wedge issue with which they can divide interest groups, pit people who need help against each other and rip apart the core social safety net. Meanwhile, they reassure their base, which is filled with individuals who also need help from the state, that only they really deserve benefits. Like Rauner, other governors are cutting services in the name of austerity. Kansas, under Sam Brownback, has pushed disabled people off Medicaid, making services less effective and efficient.  Scott Walker, in Wisconsin, has proposed cutting long-term care services in such a way as to limit individual choice of caregivers and service providers, empowering the healthcare industry and not disabled Americans. Florida has gutted benefits to severely disabled individuals in workers' compensation cases and eliminated countless positions in the Department of Health. And that's all just at the state level. Nationally, the new Congress began the year with a sustained attack on Social Security Disability Insurance, which some analysts see as a way to threaten the whole foundation of Social Security. Last December, House Republicans insisted that the ABLE act, a bill intended to help people with disabilities and their caregivers save money, only be offered to those who were disabled before the age of 26, a limitation aimed at excluding people who become disabled through work, disease, accident or age. Now Bruce Rauner is adding to this troubling pattern. The Rauner budget slashes state spending by over $4 billion, much of the savings gleaned by eliminating or reducing eligibility for programs based in the Department of Human Services (DHS). Each cut will come with costs to families and individuals who need the state's help most. Moreover, many of the cut programs actually save the state money over time. Take, for example, Early Intervention, which provides services to children with developmental delays from birth to age 3 at little cost to the parents (there are means-tested co-pays).  At their best, these therapies not only help children with disabilities learn new skills, but also teach parents to better understand their children. Right now, a child who is at least 30% delayed in any category -- for example being at least 30% less able to use speech than a typical child of their age -- is eligible for services. Now, as explained to me by a spokesperson for DHS, the program has to save $23 million (they did not explain how this number was picked). The plan is to take every child who is 30-49% delayed (about 10,000 children), re-test them, and remove eligibility from thousands of those deemed the least deserving until the arbitrary dollar amount is reached. Over the long term, this is not only bad for children, but is bad for Illinois' budget. The program is extremely economically efficient. For each dollar spent on programs like Early Intervention, according to studies by people such as the Nobel Laureate James Heckman and the Rand Corporation, the state saves at least $7 in future services. Those savings are, in fact, most likely to be realized most dramatically with precisely the children that DHS is trying to exclude. Children with only mild delays can, with Early Intervention, avoid requiring the more expensive special education services in school when they are older. Everyone wins. Despite this Gregory Bassi, acting secretary of DHS, is undeterred. At a recent state Senate budget hearing, which I attended, Bassi kept saying that the program was too expensive and seemed unable to address the long-term costs of short-term savings. He even, in a revealing moment, said that his own nephew ought to get booted from the program because the nephew's parents make too much money (a spokesperson clarified that Bassi actually has two nephews in the program, both of whom have benefited from the therapy). Respite programs, which the Rauner budget eliminates entirely, provide qualified assistance to people who care for people with disabilities.  Sometimes, such a program just enables the caregiver to do errands or have some private time, essential to maintaining one's ability to function in a challenging home environment. The programs also provide emergency backup should the caregiver have a medical problem or some other issue. Like Early Intervention, the program is cost efficient.  Without respite, families are more likely to disintegrate. In such cases, the person with a disability is likely to end up in a state-run facility. This is both vastly more expensive and, most importantly, generally bad for the institutionalized individual. In fact, the Rauner budget is packed with what Illinois Senate Appropriations Committee chair Heather Steans, a Democrat, called, "penny wise, pound foolish" proposals.  Throughout, the governor and his administration have found ways to re-write definitions of disability in order to save money. They will likely end up paying more as a result of increased use of emergency rooms, rates of incarceration and homelessness. Violent encounters between police and people with disabilities will only become more common.  People who now receive aid that allows them to live more independently will end up institutionalized or in nursing homes. Not only that, but many of these programs bring in matching funds from the federal government or other sources, and the state is surrendering those dollars as well. So why make these cuts, given their likely long-term costs? It may be that the Rauner administration just doesn't care about long-term fiscal health so long as next year's budget looks good. But I see the Rauner attacks on disability-related services as just the latest example of lawmakers trying to re-define disability in a way that saves them money. Questions about the fundamental necessity of disability benefits infuse right-wing speech on the issue. Thom Tillis, the new senator from North Carolina, was filmed in 2011 calling Republicans to "divide and conquer" by separating the sympathetic disabled -- people with conditions like Down syndrome and cerebral palsy --  from the unsympathetic (people he implies are just lazy). That's a rhetoric I see at play regularly, though most lawmakers are too smart to say it out loud. Recently, for example, Sen. Rand Paul of Kentucky falsely claimed that 50% of all individuals on disability were "gaming the system." Fraud is, in fact, somewhere around 1%.  While defending Paul's claim, a Fox News host told a woman that her bipolar  disorder was "something made up." I don't hear that type of explicit hateful language from the Rauner administration. Everyone I've talked to is saying that they want to help the most vulnerable. They just have a big budget deficit, so they have no choice but to make these draconian cuts. But there are always choices. Rauner is just following the right-wing playbook. Rule out making up the shortfall by increasing taxes and thus raising revenue. Play different groups of needy against each other. Tell the public that only some people really deserve help. Divide and conquer.
David Perry: Governors are making the wrong choice by aiming to cut disability programs and benefits .
He says new Illinois governor is among those making short-sighted decisions .
(CNN) התערבות מוקדמת משנה חיים. טיפול בהפוגה מחזיק משפחות ביחד. שניהם חוסכים כסף למדינות לאורך זמן. למרבה הצער, שניהם - יחד עם מגוון עצום של שירותים חיוניים אחרים - מותקפים על ידי הממשל של ברוס ראונר, המושל הרפובליקני החדש של אילינוי. זה קורה משתי סיבות. ראשית, לראונר יש בעיה. הוא הבטיח להוריד מסים למרות גירעון תקציבי מבני של 6.2 מיליארד דולר. לא מוכן לחשוב על הכנסות חדשות, כל מה שהוא יכול לעשות זה לחתוך תוכניות. שנית, הקיצוצים של ראונר מתרחשים על רקע מתקפה גדולה יותר על הנכות. יותר מדי פוליטיקאים ופרשנים ימנים רואים בנכות עניין של טריז שבעזרתו הם יכולים לחלק קבוצות אינטרסים, להעמיד אנשים שזקוקים לעזרה זה מול זה ולקרוע לגזרים את רשת הביטחון החברתית המרכזית. בינתיים הם מרגיעים את הבסיס שלהם, המלא באנשים שזקוקים גם לעזרה מהמדינה, שרק להם באמת מגיעות הטבות. כמו ראונר, מושלים אחרים מקצצים שירותים בשם הצנע. קנזס, תחת סם בראונבק, דחקה אנשים עם מוגבלויות מ-Medicaid, והפכה את השירותים לפחות יעילים ויעילים. סקוט ווקר, בוויסקונסין, הציע לקצץ בשירותי הסיעוד באופן כזה שיגביל את הבחירה האישית של מטפלים ונותני שירותים, מה שיעצים את תעשיית הבריאות ולא נכים אמריקאים. פלורידה ביטלה הטבות לאנשים בעלי מוגבלויות קשות במקרים של פיצוי עובדים וביטלה אינספור תפקידים במשרד הבריאות. וזה הכל רק ברמת המדינה. מבחינה לאומית, הקונגרס החדש התחיל את השנה בהתקפה מתמשכת על ביטוח נכות של ביטוח לאומי, שחלק מהאנליסטים רואים בו דרך לאיים על כל היסוד של הביטוח הלאומי. בדצמבר האחרון התעקשו הרפובליקנים בבית הנבחרים שחוק ה-ABLE, הצעת חוק שנועדה לסייע לאנשים עם מוגבלות ולמטפלים שלהם לחסוך כסף, יוצע רק למי שהיו נכים לפני גיל 26, מגבלה שמטרתה להחריג אנשים שהפכו נכים מעבודה. , מחלה, תאונה או גיל. כעת ברוס ראונר מוסיף לדפוס המטריד הזה. תקציב ראונר מקצץ את הוצאות המדינה בלמעלה מ-4 מיליארד דולר, חלק ניכר מהחיסכון שנאסף על ידי ביטול או צמצום הזכאות לתוכניות המבוססות על המחלקה לשירותי אנוש (DHS). כל קיצוץ יגרום בעלויות למשפחות וליחידים הזקוקים ביותר לעזרת המדינה. יתרה מכך, רבות מתוכניות הקיצוץ למעשה חוסכות למדינה כסף לאורך זמן. קחו לדוגמא את התערבות מוקדמת, המספקת שירותים לילדים עם עיכוב התפתחותי מלידה ועד גיל 3 בעלות קטנה להורים (יש השתתפות עצמית בבחינת הכנסה). במיטבם, טיפולים אלו לא רק עוזרים לילדים עם מוגבלויות ללמוד מיומנויות חדשות, אלא גם מלמדים את ההורים להבין טוב יותר את ילדיהם. נכון לעכשיו, ילד שעוכב לפחות 30% בכל קטגוריה - לדוגמה, מסוגל להשתמש בדיבור לפחות ב-30% פחות מילד טיפוסי בגילו - זכאי לשירותים. כעת, כפי שהסביר לי דובר מטעם DHS, התוכנית צריכה לחסוך 23 מיליון דולר (הם לא הסבירו איך המספר הזה נבחר). התוכנית היא לקחת כל ילד שעוכב 30-49% (כ-10,000 ילדים), לבדוק אותם מחדש ולהסיר את הזכאות מאלפי מי שנחשבים לפחות ראויים עד להגעה לסכום הדולר השרירותי. בטווח הארוך, זה לא רק רע לילדים, אלא גם רע לתקציב של אילינוי. התוכנית יעילה ביותר מבחינה כלכלית. על כל דולר שהוצא על תוכניות כמו התערבות מוקדמת, לפי מחקרים של אנשים כמו חתן פרס נובל ג'יימס הקמן ותאגיד ראנד, המדינה חוסכת לפחות 7 $ בשירותים עתידיים. למעשה, החיסכון הזה יתממש בצורה הדרמטית ביותר דווקא עם הילדים ש-DHS מנסה להדיר. ילדים עם עיכובים קלים בלבד יכולים, עם התערבות מוקדמת, להימנע מלהזדקק לשירותי החינוך המיוחד היקרים יותר בבית הספר כשהם מבוגרים יותר. כולם מנצחים. למרות זאת גרגורי באסי, המזכיר בפועל של DHS, אינו נרתע. בשימוע אחרון בתקציב הסנאט של המדינה, שבו השתתפתי, באסי אמר כל הזמן שהתוכנית יקרה מדי ונראה שאינה מסוגלת לטפל בעלויות ארוכות הטווח של חיסכון לטווח קצר. הוא אפילו, ברגע חושפני, אמר שאחיין שלו עצמו צריך לקבל אתחול מהתוכנית בגלל שהוריו של האחיין מרוויחים יותר מדי כסף (דובר הבהיר שלבאסי יש למעשה שני אחיינים בתוכנית, שניהם נהנו מהטיפול ). תוכניות הפוגה, שתקציב ראונר מבטל לחלוטין, מספקות סיוע מוסמך לאנשים המטפלים באנשים עם מוגבלות. לפעמים, תוכנית כזו פשוט מאפשרת למטפל לבצע סידורים או זמן פרטי, חיוני לשמירה על יכולתו של האדם לתפקד בסביבה ביתית מאתגרת. התוכניות מספקות גם גיבוי חירום אם למטפל יש בעיה רפואית או בעיה אחרת. כמו התערבות מוקדמת, התוכנית חסכונית. ללא הפוגה, משפחות נוטות יותר להתפורר. במקרים כאלה, האדם עם מוגבלות עשוי להגיע למוסד בניהול המדינה. זה גם יקר בהרבה וגם, והכי חשוב, רע בדרך כלל לאדם הממוסד. למעשה, תקציב ראונר עמוס במה שכינתה יו"ר ועדת ההקצאות של הסנאט באילינוי, הת'ר סטינס, דמוקרטית, "באופן פרוטה, טיפשיות". לאורך כל הדרך, המושל והממשל שלו מצאו דרכים לכתוב מחדש הגדרות של מוגבלות על מנת לחסוך כסף. סביר להניח שהם ישלמו יותר כתוצאה מהשימוש המוגבר בחדרי מיון, שיעורי הכליאה וחוסר הבית. מפגשים אלימים בין שוטרים ואנשים עם מוגבלות רק יהפכו נפוצים יותר. אנשים שמקבלים כעת סיוע המאפשר להם לחיות בצורה עצמאית יותר, יגיעו בסופו של דבר לממוסדים או בבתי אבות. לא רק זה, אלא שרבות מהתוכניות הללו מביאות כספים תואמים מהממשלה הפדרלית או ממקורות אחרים, והמדינה מוסרת גם את הדולרים הללו. אז למה לעשות את הקיצוצים האלה, בהתחשב בעלויות הסבירות שלהם לטווח הארוך? יכול להיות שלממשל ראונר פשוט לא אכפת מבריאות פיסקלית לטווח ארוך כל עוד התקציב של השנה הבאה נראה טוב. אבל אני רואה בהתקפות ראונר על שירותים הקשורים לנכים רק הדוגמה האחרונה של מחוקקים המנסים להגדיר מחדש נכות באופן שחוסך להם כסף. שאלות על ההכרח היסודי של קצבאות נכות משרים דיבור ימני בנושא. תום טיליס, הסנאטור החדש מצפון קרוליינה, צולם ב-2011 כשהוא קורא לרפובליקנים "להפריד ולכבוש" על ידי הפרדת הנכים הסימפתים - אנשים עם מצבים כמו תסמונת דאון ושיתוק מוחין - לבין הלא סימפטיים (אנשים שהוא מרמז שהם פשוט עצלנים ). זו רטוריקה שאני רואה במשחק באופן קבוע, אם כי רוב המחוקקים חכמים מכדי לומר זאת בקול רם. לאחרונה, למשל, הסנאטור ראנד פול מקנטאקי טען בטעות ש-50% מכלל האנשים עם מוגבלות "משחקים את המערכת". הונאה היא, למעשה, איפשהו בסביבות 1%. בזמן שהגן על טענתו של פול, מנחה פוקס ניוז אמר לאישה שההפרעה הדו-קוטבית שלה היא "משהו מומצא". אני לא שומע סוג כזה של לשון שנאה מפורשת מממשל ראונר. כל מי שדיברתי איתו אומר שהם רוצים לעזור לפגיעים ביותר. פשוט יש להם גירעון תקציבי גדול, אז אין להם ברירה אלא לבצע את הקיצוצים הדרקוניים האלה. אבל תמיד יש אפשרויות בחירה. ראונר רק עוקב אחר ספר המשחקים של הימין. לשלול להשלים את החסר על ידי הגדלת מסים ובכך להעלות הכנסות. שחקו קבוצות שונות של נזקקים זו מול זו. אמור לציבור שרק חלק מהאנשים באמת ראויים לעזרה. הפרד ומשול.
דיוויד פרי: המושלים עושים בחירה שגויה בכך שהם שואפים לקצץ בתוכניות נכים והטבות.
לדבריו, מושל אילינוי החדש הוא בין אלה שמקבלים החלטות קצרות רואי.