(CNN)There is plenty of noise surrounding the nuclear deal that is being negotiated with Iran. But for all the heat generated by Israeli Prime Minister Benjamin Netanyahu's speech to Congress and an ill-conceived, panicky letter to Iran's leadership organized by Sen.Tom Cotton -- the latest debate is creating little light. Indeed, it may actually be obscuring the fundamental issue of Iran's own foreign policies -- and whether Tehran's destabilizing activities abroad should preclude a deal at all. Unfortunately, few in Congress have taken the time to consider the matter in a thoughtful, coherent manner. There are, of course, certain realities that should not be in dispute: Yes, Iran is a regional adversary to a number of its Gulf neighbors and Israel. And it does aim to provoke Sunni-led Gulf states and generally to sow seeds of sectarian Islam abroad. In addition, the Iranian Revolutionary Guard Corp's Quds force is alleged to have provided training and weapons to a range of militants -- Hezbollah and Islamic Jihad in Lebanon and the Palestinian territories, Bashar al-Assad's regime in Syria, Houthi rebels in Yemen, disenfranchised Shia Muslims in Bahrain, and even to militant groups in West Africa. Most recently, Iran has been directing military operations by U.S.-equipped Iraqi forces against ISIS militants in Iraq, forces that have been aided by U.S. airstrikes. Netanyahu grasped the irony, starkly warning "when it comes to Iran and ISIS, the enemy of your enemy is your enemy." (Although Sen. Marco Rubio appears to be confused, insisting at a March 11 hearing of the Senate Foreign Relations Committee that Iran must be unhappy with U.S. airstrikes against ISIS). Yet the question that Netanyahu did not answer, and which Sen. Cotton and his 46 colleagues have not even asked, is what exactly should be done about Iran's activities abroad? Many in Congress fail to grasp that Foreign Minister Javad Zarif and his colleagues in Iran's Cabinet, with their U.S.-PhDs and understanding of plural democracies, are not cut from the same cloth as the hardliners in charge of Iran's Quds force (its commander, Qasem Suleimani turns up in Lebanon and Iraq despite a travel and asset ban).  And yes, it was the Quds force that provided the explosives and operatives that led to significant U.S. casualties in the early years of the 2003 Iraq war. To answer the question of what to do about Iran's activities, it is important to understand that the nuclear agreement, while it has little to do with Iran's arms transfers or extracurricular activities in the region, can lay the groundwork for a far more serious engagement about Iran's role in the region -- and in a manner that addresses head-on the concerns of its Sunni neighbors, many of whom are eager to resume longstanding trading relationships with Iran. The reality is that Iran's reemergence into the international community in a postnuclear deal environment would allow the Gulf Cooperation Council (GCC) to assert its interests in the region, and to lay out expectations of Iran as a constructive partner. It might even lead to quiet, back-channel diplomacy about the future of Syria without al-Assad. None of this is possible in the absence of the nuclear deal. Once Iran begins to navigate its relationships as more than the isolated, nuclear-threshold pariah state it currently is, there will be less tolerance internationally for destabilizing arms transfers and the training of would-be insurgents. And there is no need to rely on Iran's word that it will refrain from such activities. As U.N. Security Council resolutions are rewritten to lift the ban on uranium enrichment in Iran, the ban on Iranian arms transfers can and should remain in place, with U.N. member states required to report to the Security Council any violations of that ban by Iran. Ultimately, as important as the nuclear issue is, the real promise of a deal is only partially about limiting the country's nuclear ambitions -- it is also about returning stability to a shattered region, exhausted and impoverished by war. Iran, the United States and Gulf allies can be partners in such a process with clear eyes and no illusions about how difficult it will be. A nuclear deal is just the beginning.
Talks are continuing over Iran's nuclear program .
Jacqueline Shire: A nuclear deal is just the beginning .
(CNN) יש הרבה רעש סביב הסכם הגרעין שנמצא במשא ומתן עם איראן. אבל למרות כל החום שנוצר מנאומו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בקונגרס ומכתב לא מתוכנן ומבוהל להנהגת איראן שאורגן על ידי סנטור טום קוטון - הוויכוח האחרון יוצר מעט אור. אכן, ייתכן שזה בעצם מטשטש את הנושא הבסיסי של מדיניות החוץ של איראן עצמה - והאם פעילות מערערת היציבות של טהראן בחו"ל צריכה למנוע הסכם בכלל. למרבה הצער, מעטים בקונגרס לקחו את הזמן לשקול את הנושא בצורה מתחשבת וקוהרנטית. יש, כמובן, מציאויות מסוימות שאין עליהן מחלוקת: כן, איראן היא יריב אזורי למספר שכנותיה במפרץ ולישראל. והיא אכן שואפת להתגרות במדינות המפרץ בהנהגת סונים ובאופן כללי לזרוע זרעים של אסלאם עדתי בחו"ל. בנוסף, נטען כי כוח קודס של משמרות המהפכה האיראני סיפק אימונים ונשק למגוון חמושים - חיזבאללה והג'יהאד האסלאמי בלבנון ובשטחים הפלסטיניים, משטרו של בשאר אל-אסד בסוריה, מורדים חות'ים בתימן, חסרי זכויות. מוסלמים שיעים בבחריין, ואפילו לקבוצות מיליטנטיות במערב אפריקה. לאחרונה, איראן מנהלת פעולות צבאיות של כוחות עיראקים המצוידים בארה"ב נגד חמושים של דאעש בעיראק, כוחות שנעזרו בהתקפות אוויריות של ארה"ב. נתניהו קלט את האירוניה, והזהיר בחריפות "כשזה מגיע לאיראן ולדאעש, האויב של האויב שלך הוא האויב שלך". (למרות שהסנאטור מרקו רוביו נראה מבולבל, והתעקש בשימוע ב-11 במרץ של ועדת החוץ של הסנאט שאיראן חייבת להיות לא מרוצה מהתקיפות האוויריות של ארה"ב נגד דאעש). אולם השאלה שנתניהו לא ענה עליה, ושסנאטור קוטון ו-46 עמיתיו אפילו לא שאלו, היא מה בדיוק צריך לעשות בנוגע לפעילותה של איראן בחו"ל? רבים בקונגרס לא מצליחים להבין ששר החוץ ג'וואד זריף ועמיתיו בקבינט האיראני, עם הדוקטורטים שלהם בארה"ב והבנתם של דמוקרטיות רבות, אינם חתוכים מאותה בד כמו הקשוחים האחראים על כוח קודס של איראן (מפקדו, קאסם). סולימאני מופיע בלבנון ובעיראק למרות איסור נסיעות ונכסים). וכן, כוח קודס הוא שסיפק את חומרי הנפץ והפעילים שהובילו לאבדות משמעותיות של ארה"ב בשנים הראשונות של מלחמת עיראק ב-2003. כדי לענות על השאלה מה לעשות בנוגע לפעילותה של איראן, חשוב להבין שהסכם הגרעין, על אף שאין לו קשר מועט להעברות הנשק של איראן או לפעילויות מחוץ ללימודים באזור, יכול להניח את הבסיס להתקשרות רצינית הרבה יותר בנושא תפקידה של איראן באזור - ובאופן שמתייחס חזיתית לדאגותיהם של שכנותיה הסוניות, שרבים מהם להוטים לחדש את יחסי הסחר ארוכי השנים עם איראן. המציאות היא שההתחדשות של איראן לתוך הקהילה הבינלאומית בסביבה שלאחר הסכם גרעיני תאפשר למועצת שיתוף הפעולה של המפרץ (GCC) לעמוד על האינטרסים שלה באזור, ולנסח ציפיות מאיראן כשותפה בונה. זה עשוי אפילו להוביל לדיפלומטיה שקטה בערוץ האחורי לגבי עתידה של סוריה ללא אל-אסד. כל זה לא אפשרי בהיעדר הסכם הגרעין. ברגע שאיראן תתחיל לנווט את מערכות היחסים שלה יותר מהמדינה הפריה המבודדת, בעלת הסף הגרעיני, שהיא כיום, תהיה פחות סובלנות בינלאומית להעברת נשק מערערת יציבות ולאימון של מורדים. ואין צורך להסתמך על דברה של איראן שהיא תימנע מפעילות כזו. כאשר החלטות מועצת הביטחון של האו"ם נכתבות מחדש כדי להסיר את האיסור על העשרת אורניום באיראן, האיסור על העברת נשק איראני יכול וצריך להישאר במקום, כאשר המדינות החברות באו"ם נדרשות לדווח למועצת הביטחון על כל הפרה של האיסור על ידי איראן. בסופו של דבר, עד כמה שנושא הגרעין חשוב, ההבטחה האמיתית להסכם היא רק חלקית בהגבלת שאיפותיה הגרעיניות של המדינה - היא גם בהחזרת היציבות לאזור מנופץ, מותש ומרושש ממלחמה. איראן, ארצות הברית ובעלות ברית המפרץ יכולות להיות שותפות לתהליך כזה בעיניים ברורות וללא אשליות לגבי כמה קשה זה יהיה. הסכם גרעין הוא רק ההתחלה.
השיחות נמשכות על תוכנית הגרעין של איראן.
ג'קלין שייר: הסכם גרעין הוא רק ההתחלה.