(CNN)This is what it's come to. Starbucks asked its local baristas to have conversations about race. Not the federal government or Congress. Not academia or the NAACP. But a national coffee shop chain waded into an area of social conflict that is as old as the slave ships and as modern as stop-and-frisk policing. Then people went crazy. Starbucks CEO Howard Schultz was accused of ruining that magic morning moment when customers fork over $4.15  for a "grande" coffee with warm skim milk and vanilla extract. A barista writing "Race Together" on cups was called an affront to mornings and coffee -- such important conversations belonged inside a hallowed institution, not a common coffee shop, where apparently people no longer chat. A lot of the reaction came via snipes on Twitter from people calling Schultz out on Starbucks' diversity, the hue of his mochaccinos, or his liberal "brewing" of controversy.  The nastiness drove the company's communications chief briefly off Twitter. Then, after barely a week, Starbucks shut down the whole darned thing, pushing ahead with a hiring and media initiative instead. But treating Twitter as an important voice of American conscience is like focusing on the annoying beep emitting from your smoke detector instead of addressing the fact that the battery's run dry. What's trending is not necessarily what matters. People do need to talk about race. Not because of a harmless coffee cup, but because we have a real race problem and we need solutions. Starfish Media Group just finished a nationwide tour of American colleges, universities and communities called "Black in America 2015." It's based on our CNN documentary series that takes a close look at the challenges and triumphs of being black in America: from the hopes of the Martin Luther King era to today's unlikely brew of un-kept promises and vast opportunities. There were plenty of conversations about race among the thousands of black and white college students and panelists like rapper Chuck D and Cedric Alexander of the National Organization of Black Law Enforcement Executives. They lined up to talk about how their experiences mirrored those of the people in the documentaries: black families finding common roots with whites, the politics of skin color, or the black-and-blue conflict over the police engaging in racial profiling. The topics and perceptions were an unending thread. Not only did people talk when they were offered the chance; they wanted to talk. At Stony Brook University, one of our tour stops, a young white male student asked our panel if effecting change in racial discrimination today was even harder to achieve than it was during the Civil Rights era when racism was more overt.  What a good question. There are no longer signs segregating our bathrooms and water fountains, but police are being caught on cell phone videos in apparent attacks on young black men -- the new signposts of racial inequality. New technology has multiplied and spread symbols of racial injustice, but that has created new challenges and new reasons to talk. In this country we sometimes pretend we are so far past the ugly days of Jim Crow and middle-of-the-night cross burnings as to have no racial issues to discuss. We did, after all, elect a black president who, like me, has both a black and a white parent and descends from immigrants. But blacks and whites don't see things the same, and that is a big problem we need to discuss. Pew Research Center asked people of both races this year how much more needs to be done to achieve racial equality. Seventy-nine percent of blacks said "a lot" more work needs to be done. Just 44% of whites thought the same. Our country is more diverse than ever -- 13% African-American and 17% Latino, according to the U.S. Census -- but we still live in different worlds.  Blacks have more debt, higher unemployment, less financial security, are less likely to be married or own homes, and are less likely to be represented in corporate boardrooms, the tech industry or even Congress. Perhaps more alarmingly, 75% of black students are going to schools where the majority of the students look just like them. It has been 60 years since Brown v. Board of Education was supposed to bring our schoolchildren together on an equal playing field. That is something worth talking about. Recently, Bryan Stevenson, who founded the Equal Justice Initiative in Montgomery, Alabama, examined the details behind 3,959 lynchings in 12 Southern states from 1877 to 1950. He wants to raise money to memorialize the sites. We may not live in that land any more, though the FBI is investigating the death of a black man found hanging among the walnut trees this month in Mississippi. But we do live in a land where there is a modern terror digging roots in the minds of young black men. In 2014, our CNN documentary "Black in America: Black & Blue" showed police officers talking fearfully about facing off against young criminals on familiar streets and African-American men in fear that they would become the victims of police shootings. The documentary was released just as grand juries chose not to indict the police officers in the Eric Garner and Ferguson, Missouri, cases. To me, it reveals how damaging the rift in our perceptions can be. A young man named Keeshan Harley talked about being frisked over 100 times. Why? "Because I fit the description," said the black college student. Seventy percent of blacks believe, just like Keeshan, that the police treat racial and ethnic groups differently and do not hold police officers accountable for misconduct, according to a study by the Pew Research Center. The percentage of whites who agree with that perception hovers in the mid-30s. Much of the white community doesn't perceive or understand the persecution of a Keeshan Harley. But when they see a videotape, as in the Eric Garner case, many finally recognize there is a problem. We need to consider how a lack of confidence in government and law enforcement is dangerous in a civil society. A young man named Luis Paulino shared a cell phone video with me when I was reporting "Black & Blue." It shows tall white police officers beating Luis on the street for no apparent reason. He couldn't call the police for help. These were the police. What if there had been no tape, I asked him. "Nobody would have believed me," he said. "It would have been my word against 15 police officers." That is modern-day terror, and worth at least a coffee shop chat. Black people talk about race all the time, from processing comments about our freckles to recounting how someone rolls their fingers through our child's curly hair. We don't get or expect an even playing field at work. We don't ever get to cross a street in a hoodie at night without the other pedestrians making a string of assumptions. We don't have some mutable characteristic. We wake up and go to bed black, and that makes a difference in this country. CEO Howard Schultz was left wondering why it was such a bad idea to encourage people to talk about race. His initial letter to his staff made it clear he believes his #racetogether coffee cup campaign can contribute to starting an important conversation. "What if our customers ... had a renewed level of understanding and sensitivity about the issue, and they themselves would spread that to their own sphere of influence?" What a good question it was. What if?
Starbucks quickly shut down its program of asking baristas to talk to the public about race .
Soledad O'Brien: Forget the storm of tweets criticizing the coffee company; we need a vigorous conversation on race .
(CNN) לזה זה הגיע. סטארבקס ביקשה מהבריסטות המקומיים שלה לנהל שיחות על גזע. לא הממשלה הפדרלית או הקונגרס. לא האקדמיה או ה-NAACP. אבל רשת בתי קפה לאומית נכנסה לאזור של סכסוך חברתי שהוא ישן כמו ספינות העבדים ומודרני כמו שיטור עצירה. ואז אנשים השתגעו. מנכ"ל סטארבקס, הווארד שולץ, הואשם בכך שהרס את הרגע הקסום של הבוקר שבו לקוחות משלמים מעל 4.15 דולר עבור קפה "גרנדי" עם חלב רזה חם ותמצית וניל. בריסטה שכתב "מירוץ ביחד" על כוסות נקרא עלבון לבקרים ולקפה - שיחות חשובות כאלה היו שייכות למוסד מקודש, לא בית קפה נפוץ, שבו כנראה אנשים כבר לא מפטפטים. הרבה מהתגובות הגיעו באמצעות צלפים בטוויטר מאנשים שקראו לשולץ על המגוון של סטארבקס, הגוון של המוצ'צ'ינו שלו או "התבשלות" המחלוקת הליברלית שלו. הגזענות גירשה את מנהל התקשורת של החברה לזמן קצר מטוויטר. ואז, אחרי בקושי שבוע, סטארבקס סגרה את כל העניין הארור, והקדימה במקומו יוזמת גיוס ותקשורת. אבל להתייחס לטוויטר כקול חשוב של המצפון האמריקאי זה כמו להתמקד בצפצוף המעצבן הנשמע מגלאי העשן שלך במקום להתייחס לעובדה שהסוללה מתייבשת. מה שמגמתי הוא לא בהכרח מה שחשוב. אנשים צריכים לדבר על גזע. לא בגלל כוס קפה לא מזיקה, אלא בגלל שיש לנו בעיית גזע אמיתית ואנחנו צריכים פתרונות. Starfish Media Group בדיוק סיימה סיור ארצי במכללות, אוניברסיטאות וקהילות אמריקאיות בשם "שחור באמריקה 2015". הוא מבוסס על סדרת התיעוד שלנו ב-CNN, שבוחנת מקרוב את האתגרים והניצחונות של להיות שחור באמריקה: מהתקוות של עידן מרטין לותר קינג ועד לבשל הבלתי סביר של היום של הבטחות לא ממומשות והזדמנויות עצומות. היו שפע של שיחות על גזע בין אלפי סטודנטים שחורים ולבנים בקולג' וחברי פאנל כמו הראפר צ'אק די וסדריק אלכסנדר מהארגון הלאומי של מנהלי אכיפת החוק השחורים. הם עמדו בתור כדי לדבר על האופן שבו חוויותיהם שיקפו את החוויות של האנשים בסרטים התיעודיים: משפחות שחורות שמוצאות שורשים משותפים עם לבנים, הפוליטיקה של צבע העור, או הסכסוך בשחור-כחול על כך שהמשטרה עוסקת בפרופיל גזעי. הנושאים והתפיסות היו חוט בלתי פוסק. לא רק שאנשים דיברו כשהציעה להם ההזדמנות; הם רצו לדבר. באוניברסיטת סטוני ברוק, אחת מעצירות הסיור שלנו, סטודנט גבר לבן צעיר שאל את הפאנל שלנו אם ביצוע שינוי באפליה גזעית כיום הוא אפילו קשה יותר להשגה מאשר בתקופת זכויות האזרח, כאשר הגזענות הייתה גלויה יותר. איזו שאלה טובה. אין עוד שלטים שמפרידים בין חדרי השירותים ומזרקות המים שלנו, אבל המשטרה נתפסת בסרטונים בטלפונים סלולריים בהתקפות לכאורה על גברים שחורים צעירים - השלטים החדשים לאי שוויון גזעי. טכנולוגיה חדשה התרבה ​​והפיץ סמלים של אי צדק גזעני, אבל זה יצר אתגרים חדשים וסיבות חדשות לדבר. במדינה הזו אנחנו לפעמים מעמידים פנים שאנחנו כל כך רחוקים מהימים המכוערים של ג'ים קרואו ושריפת צולבים באמצע הלילה עד שאין לנו נושאים גזעיים לדון בהם. הרי בחרנו בנשיא שחור שכמוני יש לו גם הורה שחור וגם לבן והוא צאצאי מהגרים. אבל שחורים ולבנים לא רואים את הדברים אותו הדבר, וזו בעיה גדולה שאנחנו צריכים לדון בה. מרכז המחקר Pew שאל השנה אנשים משני הגזעים כמה עוד צריך לעשות כדי להשיג שוויון גזעי. שבעים ותשעה אחוז מהשחורים אמרו שצריך לעשות "הרבה" יותר עבודה. רק 44% מהלבנים חשבו כך. המדינה שלנו מגוונת מתמיד - 13% אפרו-אמריקאים ו-17% לטינים, לפי מפקד האוכלוסין של ארה"ב - אבל אנחנו עדיין חיים בעולמות שונים. לשחורים יש יותר חובות, אבטלה גבוהה יותר, פחות ביטחון כלכלי, נוטים פחות להיות נשואים או בעלי בתים, והם נוטים פחות להיות מיוצגים בחדרי ישיבות של חברות, בתעשיית הטכנולוגיה או אפילו בקונגרס. אולי יותר מדאיג, 75% מהתלמידים השחורים הולכים לבתי ספר שבהם רוב התלמידים נראים בדיוק כמוהם. עברו 60 שנה מאז שבראון נגד מועצת החינוך הייתה אמורה לקרב את תלמידי בית הספר שלנו במגרש שוויוני. זה משהו ששווה לדבר עליו. לאחרונה, בריאן סטיבנסון, שייסד את יוזמת Equal Justice במונטגומרי, אלבמה, בחן את הפרטים מאחורי 3,959 מעשי לינץ' ב-12 מדינות דרום מ-1877 עד 1950. הוא רוצה לגייס כסף להנצחת האתרים. אולי לא נחיה בארץ הזו יותר, למרות שה-FBI חוקר את מותו של אדם שחור שנמצא תלוי בין עצי האגוז החודש במיסיסיפי. אבל אנחנו כן חיים בארץ שבה יש טרור מודרני החופר שורשים במוחם של גברים שחורים צעירים. בשנת 2014, סרט ה-CNN התיעודי שלנו "Black in America: Black & Blue" הראה שוטרים מדברים בפחד על התמודדות מול פושעים צעירים ברחובות מוכרים וגברים אפרו-אמריקאים בחשש שהם יהפכו לקורבנות של ירי משטרתי. הסרט התיעודי שוחרר בדיוק כשחברי המושבעים הגדולים בחרו שלא להגיש כתב אישום נגד השוטרים בתיקים של אריק גארנר ופרגוסון, מיזורי. בעיני, זה מגלה עד כמה הקרע בתפיסות שלנו יכול להיות מזיק. בחור צעיר בשם קישאן הארלי דיבר על כך שבדקו אותו יותר מ-100 פעמים. למה? "כי אני מתאים לתיאור," אמר הסטודנט השחור. 70 אחוז מהשחורים מאמינים, בדיוק כמו קישאן, שהמשטרה מתייחסת באופן שונה לקבוצות גזעיות ואתניות ואינה מטילה אחריות על השוטרים על התנהגות בלתי הולמת, על פי מחקר של מרכז המחקר Pew. אחוז הלבנים שמסכימים עם התפיסה הזו מרחף באמצע שנות ה-30. חלק גדול מהקהילה הלבנה לא קולט או מבין את הרדיפה של קישאן הארלי. אבל כשהם רואים קלטת וידאו, כמו במקרה של אריק גארנר, רבים מבינים סוף סוף שיש בעיה. עלינו לשקול כיצד חוסר אמון בממשלה וברשויות החוק מסוכן בחברה אזרחית. בחור צעיר בשם לואיס פאולינו שיתף איתי סרטון טלפון סלולרי כשדיווחתי על "שחור וכחול". רואים בו שוטרים לבנים גבוהים מכים את לואיס ברחוב ללא סיבה נראית לעין. הוא לא יכול היה לקרוא למשטרה לעזרה. אלה היו המשטרה. מה אם לא הייתה קלטת, שאלתי אותו. "אף אחד לא היה מאמין לי", אמר. "זו הייתה המילה שלי נגד 15 שוטרים". זה טרור של ימינו, ושווה לפחות שיחה בבית קפה. אנשים שחורים מדברים על גזע כל הזמן, מעיבוד הערות על הנמשים שלנו ועד לספר איך מישהו מגלגל את אצבעותיו בשיער המתולתל של ילדנו. אנחנו לא מקבלים או מצפים למגרש משחק שווה בעבודה. לעולם לא יוצא לנו לחצות רחוב בקפוצ'ון בלילה מבלי שהולכי הרגל האחרים יעשו שורה של הנחות. אין לנו איזשהו מאפיין משתנה. אנחנו מתעוררים והולכים לישון שחורים, וזה עושה הבדל במדינה הזו. המנכ"ל הווארד שולץ נותר תוהה מדוע זה היה רעיון כל כך רע לעודד אנשים לדבר על גזע. המכתב הראשוני שלו לצוות שלו הבהיר שהוא מאמין שקמפיין כוס הקפה #racetogether שלו יכול לתרום לפתיחת שיחה חשובה. "מה אם ללקוחות שלנו... הייתה רמה מחודשת של הבנה ורגישות בנושא, והם עצמם היו מפיצים את זה לתחום ההשפעה שלהם?" איזו שאלה טובה זו הייתה. מה אם?
סטארבקס סגרה במהירות את התוכנית שלה לבקש מבריסטות לדבר עם הציבור על גזע.
סולדד אובראיין: תשכחו מסערת הציוצים המבקרת את חברת הקפה; אנחנו צריכים שיחה נמרצת על גזע.