(CNN)On Saturday, just hours after four suicide bombers set off a series of blasts in the northeastern Nigerian city of Maiduguri that left at least fifty people dead and scores more wounded, the militant organization thought responsible for the attacks, Boko Haram, reportedly announced that it was swearing allegiance to the so-called Islamic State in Iraq and Syria (ISIS). According to a report quoting the SITE extremist monitoring organization, an audio recording purportedly from Boko Haram's leader, Abubakar Shekau, hailed ISIS leader Abu Bakr al-Baghdadi as "caliph" and declared: "We announce our allegiance to the Caliph...and will hear and obey in times of difficulty and prosperity." This latest development is not entirely unexpected given the increasing convergence between the two groups over the course of the last year as well as the severe pressure that the militaries of Nigeria and its neighbors have recently (if somewhat belatedly) brought to bear on it. In fact, the "shout-outs" exchanged regularly between Boko Haram and ISIS were not just rhetorical flourishes, but indicative of a veritable courtship as the former appropriated more and more of the latter's symbolism, tactics, and ideology. This isn't the first time that Boko Haram has adapted itself to conform with a larger extremist network that could aid it: previously the group underwent a similar evolution after Shekau took over from its slain founder, Muhammad Yusuf, in 2009 and aligned it with al-Qaeda's affiliate in North Africa, al Qaeda in the Islamic Maghreb (AQIM), which gave Boko Haram training as well as facilitated its carrying out of Nigeria's first suicide bombings in 2011. Despite the assistance that Boko Haram received from AQIM and other aligned groups in the years since, the Nigerian militants' ideology and brutal tactics have progressively drawn closer to those of ISIS. Like ISIS, Boko Haram has progressed far beyond asymmetric terrorist attacks to sophisticated military operations resulting in its successfully overrunning and effectively controlling large parts in northeastern Nigeria and displacing millions of people. Just two weeks ago, in his most recent annual Worldwide Threat Assessment, Director of National Intelligence James Clapper warned the U.S. Congress that "Boko Haram will probably continue to solidify its control over its self-declared Islamic state in northeastern Nigeria and expand its terror campaign into neighboring Nigerian states, Cameroon, Niger, and Chad." The timing of Shekau's pledge of allegiance is not without its strategic logic. Notwithstanding its string of victories through the beginning of this year, Boko Haram has been reeling in recent weeks from a series of military defeats at the hands of the Nigerian armed forces as well as a multinational force from neighboring countries, including Niger, Chad, and Cameroon. The Nigerian government and its regional allies have been pushing back and, in quite a number of instances, retaking towns. Likewise, ISIS has seen its rampage through Syria and Iraq stall and it has increasingly been put on the defensive by operations like the massive Iranian-backed Iraqi offensive to retake Tikrit this past week. Thus for both groups the new linkage provides a much-needed propaganda fillip at a just the right moment. So what does the pledge mean moving forward? At least in the short term, the merger will not have much immediate impact on the battlefield: the different social and political contexts in which each operates and the vast geographical distance separating the two groups means that each will have to face its foes with little more than moral support from each other, notwithstanding some evidence of possible collaboration in cyberspace and in terms of media production. However, finding the military noose tightening around him, and with the approbation of his new ISIS overlord who has embraced all manner of brutal tactics ranging from mass kidnappings and executions to the burning alive of a captured Jordanian pilot, Shekau can be expected to give even freer rein to the gruesome tactics for which he stands out, even among company such as this. And with Nigerians scheduled to cast ballots in a hotly contested presidential election on March 28, it is virtually guaranteed that militants, who reject democratic politics along with other "infidel" ideas, will target the electioneering and voting processes as well as try to exploit whatever disputes and tensions arise from them. Saturday's quadruple bombing in Maiduguri may just be the start of an intensified campaign of terrorist attacks. Over time, however, it could lead to the internationalization of a threat that has up to now largely been confined geographically. There is the risk that fighters from North Africa and other areas finding it harder to migrate to the ISIS caliphate's territory in the Levant, may well choose to move to the Boko Haram emirate instead. In fact, the international support recently pouring in for the multinational African anti-Boko Haram force from the United States, France, the United Kingdom, and others may render the Nigerian militants' fight all the more attractive to these foreign jihadists. On the other hand, Boko Haram's success as a movement has largely been the result of its denunciations of the Nigerian political elites resonating with the many ordinary citizens as well as its ethnic appeal to the Kanuri population in particular, both of which advantages could be lost if it becomes merely another "province" of a far-flung "Islamic State" focused on a broader jihadist cause. All this suggests that it remains to be seen whether the potential benefits of affiliation with ISIS -- including possible new streams of recruits, funding, and media and other support -- will offset Boko Haram's recent battlefield losses or outweigh the damage that it will incur as result, including greater attention from Western militaries and security agencies. What is clear, however, is that Boko Haram has shown once again that it remains one of the fastest-evolving jihadist groups, one that bears close watching not only for its challenge to the security of Africa's most populous country and its biggest economy, but for its not insignificant threat to the wider region.
Boko Haram has reportedly pledged its allegiance with ISIS .
Peter Pham: In short term, the merger won't have big impact on battlefield .
(CNN) ביום שבת, שעות ספורות לאחר שארבעה מחבלים מתאבדים פתחו בסדרת פיצוצים בעיר Maiduguri שבצפון-מזרח ניגריה, שהותירו לפחות חמישים בני אדם ונהרגו ועשרות פצועים נוספים, דיווח הארגון המיליטנטי שאחראי לפיגוע, בוקו חראם. הודיעה כי היא נשבעת אמונים למה שמכונה המדינה האיסלאמית בעיראק ובסוריה (דאעש). על פי דיווח המצטט את ארגון הניטור הקיצוני SITE, הקלטת אודיו שלכאורה ממנהיג בוקו חראם, אבובאקר שקאו, בירך את מנהיג דאעש אבו בכר אל-בגדאדי כ"ח'ליף" והכריז: "אנו מכריזים על נאמנותנו לח'ליף...ו ישמע ויציית בעתות קושי ושגשוג". ההתפתחות האחרונה הזו אינה בלתי צפויה לחלוטין בהתחשב בהתכנסות הגוברת בין שתי הקבוצות במהלך השנה האחרונה, כמו גם בלחץ החמור שהפעילו עליה הצבאות של ניגריה ושכנותיה לאחרונה (אם באיחור מסוים). למעשה, "הצעקות" שהוחלפו בקביעות בין בוקו חראם לדאעש לא היו רק פריחות רטוריות, אלא מעידות על חיזור של ממש כשהראשונים ניכסו לעצמם יותר ויותר את הסמליות, הטקטיקה והאידיאולוגיה של האחרונים. זו לא הפעם הראשונה שבוקו חראם מתאים את עצמו להתאים לרשת קיצונית גדולה יותר שיכולה לסייע לה: בעבר הקבוצה עברה אבולוציה דומה לאחר שקאו השתלטה ממייסדה ההרוג, מוחמד יוסף, ב-2009 ויישרה אותה עם שלוחה של אל-קאעידה בצפון אפריקה, אל-קאעידה במגרב האיסלאמי (AQIM), אשר העניקה לבוקו חראם הכשרה וכן הקלה על ביצוע פיגועי ההתאבדות הראשונים של ניגריה בשנת 2011. למרות הסיוע שקיבל בוקו חראם מ-AQIM וגורמים נוספים בשנים שחלפו מאז, האידיאולוגיה והטקטיקות האכזריות של החמושים הניגרים התקרבו בהדרגה לאלו של דאעש. בדומה לדאעש, בוקו חראם התקדם הרבה מעבר להתקפות טרור א-סימטריות לפעולות צבאיות מתוחכמות וכתוצאה מכך השתלט בהצלחה על חלקים גדולים בצפון מזרח ניגריה ושליטתו ביעילות ועקירת מיליוני בני אדם. רק לפני שבועיים, בהערכת האיומים השנתית האחרונה שלו, מנהל המודיעין הלאומי ג'יימס קלפר הזהיר את הקונגרס האמריקני כי "בוקו חראם כנראה ימשיך לבסס את שליטתה על המדינה האיסלאמית המוצהרת שלה בצפון מזרח ניגריה ולהרחיב את מסע הטרור שלה. לתוך מדינות ניגריה השכנות, קמרון, ניז'ר ​​וצ'אד". העיתוי של הבטחת הנאמנות של שקאו אינו חף מההיגיון האסטרטגי שלו. על אף שורת הניצחונות שלו עד תחילת השנה הנוכחית, בוקו חראם נרתע בשבועות האחרונים מסדרה של תבוסות צבאיות בידי הכוחות המזוינים של ניגריה, כמו גם כוח רב לאומי ממדינות שכנות, כולל ניז'ר, צ'אד, קמרון. ממשלת ניגריה ובעלות בריתה האזוריות דחקו לאחור, ובמספר לא מעט מקרים, השתלטו מחדש על ערים. כמו כן, דאעש ראה את השתוללותו בסוריה ובעיראק, והוא הוכנס יותר ויותר למגננה על ידי פעולות כמו המתקפה העיראקית המאסיבית, הנתמכת על ידי איראן, לכיבוש מחדש של תיכרית בשבוע האחרון. לפיכך, עבור שתי הקבוצות, ההצמדה החדשה מספקת תעמולה נחוצה בדיוק ברגע הנכון. אז מה המשמעות של ההתחייבות להתקדם? לפחות בטווח הקצר, למיזוג לא תהיה השפעה מיידית רבה על שדה הקרב: ההקשרים החברתיים והפוליטיים השונים שבהם כל אחת פועלת והמרחק הגיאוגרפי העצום המפריד בין שתי הקבוצות גורמים לכך שכל אחת תצטרך להתמודד עם אויביה עם מעט יותר מאשר תמיכה מוסרית אחד מהשני, למרות כמה עדויות לשיתוף פעולה אפשרי במרחב הווירטואלי ומבחינת הפקת התקשורת. עם זאת, מציאת החבל הצבאי מתהדק סביבו, ועם הסכמתו של אדון דאעש החדש שלו שאימץ כל מיני טקטיקות אכזריות, החל מחטיפות המוניות והוצאות להורג ועד שריפת חייו של טייס ירדני שנתפס, ניתן לצפות שקאו ייתן אפילו רסן חופשי יותר לטקטיקות הנוראיות שבהן הוא בולט, אפילו בקרב חברות כמו זו. וכשניגרים אמורים להצביע בבחירות קשות לנשיאות ב-28 במרץ, כמעט מובטח שהמיליטנטים, שדוחים פוליטיקה דמוקרטית יחד עם רעיונות "כופרים" אחרים, יתמקדו בתהליכי הבחירות וההצבעה וכן ינסו לנצל כל מה שלא יהיה. מחלוקות ומתחים נובעים מהם. ההפצצה המרובעת בשבת במאידוגורי עשויה להיות רק תחילתו של מסע מוגבר של פיגועים. עם זאת, עם הזמן, זה עלול להוביל לבינאום של איום שעד כה היה מוגבל במידה רבה מבחינה גיאוגרפית. קיים סיכון שלוחמים מצפון אפריקה ומאזורים אחרים שמתקשים יותר להגר לשטח ח'ליפות דאעש בלבנט, בהחלט עשויים לבחור לעבור במקום זאת לאמירות בוקו חראם. למעשה, התמיכה הבינלאומית שזרמה לאחרונה לכוח האפריקני הרב-לאומי נגד בוקו חראם מארה"ב, צרפת, בריטניה ואחרות עשויה להפוך את המאבק של החמושים הניגרים לאטרקטיבי עוד יותר עבור הג'יהאדיסטים הזרים הללו. מצד שני, הצלחתו של בוקו חראם כתנועה נבעה במידה רבה מההכפשות שלה כלפי האליטות הפוליטיות הניגריות המהדהדות עם האזרחים הפשוטים הרבים, כמו גם המשיכה האתנית שלה לאוכלוסיית קאנורי בפרט, ששניהם עלולים לאבד יתרונות. אם היא תהפוך רק לעוד "מחוז" של "מדינה אסלאמית" רחוקה המתמקדת בעניין ג'יהאדיסט רחב יותר. כל זה מצביע על כך שנותר לראות אם היתרונות הפוטנציאליים של השתייכות לדאעש - כולל זרמים חדשים של גיוסים, מימון ותמיכה תקשורתית ושאר - יקזזו את ההפסדים האחרונים של בוקו חראם בשדה הקרב או יעלו על הנזק שייגרם לו. כתוצאה מכך, כולל תשומת לב רבה יותר מצד צבאות מערביים וסוכנויות ביטחון. עם זאת, מה שברור הוא שבוקו חראם הוכיח שוב שהיא נותרה אחת מהקבוצות הג'יהאדיסטיות המתפתחות הכי מהר, כזו ששומרת מקרוב לא רק על האתגר שלה לביטחון המדינה המאוכלסת ביותר באפריקה והכלכלה הגדולה ביותר שלה, אלא על האיום הלא מבוטל שלו על האזור הרחב.
לפי הדיווחים, בוקו חראם הבטיח את נאמנותו לדאעש.
פיטר פאם: בטווח הקצר, למיזוג לא תהיה השפעה גדולה על שדה הקרב.