(CNN)The world is watching for what could turn out to be either a historic achievement for international diplomacy -- or, just as easily, a disappointing failure -- as negotiators sit down this week in the tranquil lakeside city of Lausanne, Switzerland, to hammer out a framework nuclear deal with Iran before March 31. Here are some of the key things you need to know as the next major deadline approaches in the Iran nuclear talks: . 1. The road to Lausanne has been a long one. This latest round of talks are part of a process that has been going on for two years, through both public and private diplomatic channels. In 2013, tensions between the world powers and Iran began to thaw a bit after the election of reformist Iranian President Hassan Rouhani, who pledged to end the crippling weight of international sanctions on Iran's economy. In November of that year, officials from the five permanent member nations of the U.N. Security Council -- the United States, United Kingdom, France, Russia and China -- along with Germany, began nuclear negotiations with Iranian officials in Switzerland and signed what came to be known as the Geneva Agreement or Joint Plan of Action, offering limited sanctions relief for Iran in return for that country rolling back aspects of its nuclear program. The deal was heralded as an interim step toward a larger, more comprehensive agreement, which would further lessen the economic pressure on Iran and give the six world powers -- referred to collectively as the P5+1 -- certain assurances that Iran's nuclear program is peaceful in nature, as it claims. Several rounds of talks have taken place since the Joint Plan of Action was reached in an effort to bring about that comprehensive agreement. But this interim agreement has been extended twice over a failure of the parties to meet previous deadlines for a final deal. 2. There's no guarantee they'll reach a deal. While both sides stand to gain from a potential agreement, they also have certain "red lines" they aren't willing to cross -- key issues that could sink the prospects of a deal even if everything else is agreed to. For Iran, a major sticking point is the pace of sanctions relief. They want the international community to lift all U.N. sanctions at the beginning of the agreement, whereas the P5+1 powers would rather see those sanctions phased out as Iran demonstrates its commitment to the deal. Iran also wants a high cap on the number of centrifuges and other nuclear hardware it can continue to operate, and for the restrictions imposed on it in the deal to last only a short period of time. This platform is diametrically opposed to the P5+1 position: that Iran should maintain a relatively small nuclear infrastructure and that the moratorium on Iran's nuclear activities should last at least a decade. And of critical importance, particularly to the United States, is the insistence that Iran be held to a minimum one-year "breakout time" -- a technical terms reflecting the amount of time it would take for Iran to produce enough fissile material for a nuclear weapon if it decides to walk away from the agreement. So even as negotiators express some optimism about the progression of talks, it's clear that there are major gaps to bridge, which may be why some U.S. officials have put the odds of reaching a deal at 50% or less. 3. Even if there's a deal, it's not the deal. While the focus this week is on the March 31 deadline, it's important to note it isn't the final deadline. The parties are seeking to reach what's being called a framework agreement -- essentially a political understanding of the main principles of the final deal. But if they're able to come together on the big issues, they still have until the end of June when the Joint Plan of Action expires to iron out the details. So that means the talks won't be finished this month. Officials have been vague about the format this framework deal might take as well as how much of it will be made known to the public and international stakeholders. The United States would prefer a written accord, but Iran has balked at putting anything in writing until a comprehensive deal is reached. 4. There are a lot of stakeholders. There are seven countries at the negotiating table, but far more following along from the outside. Israel, for instance, as one of Iran's primary geopolitical foes in the Middle East, is watching the talks keenly. Israeli officials are regularly consulting with their P5+1 allies on a regular basis and are trying to influence the outcome of the deal. Israeli Prime Minister Benjamin Netanyahu has been one of the most vocal critics of the negotiation process, publicly butting heads with the Obama administration in an effort to derail the talks. Saudi Arabia's government is equally concerned about the prospects of a deal, fearing it could give Iran greater leverage in the region. And there are those who fear that a nuclear agreement will spur other countries in the region to develop nuclear programs -- a means of deterring Iran if it decides to restart the military dimensions of its newly legitimized nuclear program. But there are also stakeholders in the international community that would welcome the opportunity to trade freely with Iran once sanctions are eased, giving them access to vast Iranian markets. 5. Domestic politics matter. Aside from Netanyahu, many of Iran's most ardent detractors are in the U.S. Congress and in Iran, and they will continue to make their views known. The chairman of the influential Senate Foreign Relations Committee, Sen. Bob Corker, R-Tennessee, is introducing legislation that would compel the administration to put any deal it reaches to a vote in Congress, something that the administration adamantly opposes. Administration officials say Congress has already been consulted throughout the negotiating process, and that, at the end of any final agreement (potentially a decade from now), will play a role in repealing U.S. unilateral sanctions. But Congress is not satisfied to take a back seat in these talks -- a fact that was demonstrated this month when 47 Republican senators signed a letter to the Supreme Leader of Iran, suggesting a future president can easily retract any agreement the Obama administration signs. In Iran, Supreme leader Ayatollah Khamenei has the final say on any nuclear agreement Iran would reach with world powers. And he is mindful of hard-line clerics in Iran who are opposed to a deal with the West that imposes restrictions on what they see as Iran's right to a nuclear program. Khamenei has sent mixed messages about the negotiations. He has voiced support for the efforts of Rouhani and Foreign Minister Javad Zarif, the lead negotiator. But he has continually voiced distrust for the United States and has dismissed the idea that a nuclear deal would lead to cooperation in other areas. The internal struggle between power centers in both the United States and Iran is a key variable that could derail the already complicated negotiation process.
Interim deal from 2013 between six world powers and Iran has been extended twice .
Parties are seeking a framework agreement -- or main principles of final deal -- by next week .
Seven countries are at negotiating table, but others such as Israel follow from the outside .
(CNN) העולם צופה למה שיכול להתברר כהישג היסטורי לדיפלומטיה בינלאומית - או, באותה קלות, כישלון מאכזב - בזמן שהמשא ומתן יושבים השבוע בעיר השלווה לוזאן, שווייץ, על שפת האגם, לגבש מסגרת של הסכם גרעין עם איראן לפני ה-31 במרץ. הנה כמה מהדברים המרכזיים שאתה צריך לדעת כשמועד האחרון הגדול הבא מתקרב בשיחות הגרעין עם איראן: . 1. הדרך ללוזאן הייתה ארוכה. סבב השיחות האחרון הוא חלק מתהליך שנמשך כבר שנתיים, בערוצים דיפלומטיים ציבוריים ופרטיים כאחד. ב-2013, המתיחות בין המעצמות לאיראן החלה להפשיר מעט לאחר בחירתו של נשיא איראן הרפורמיסט חסן רוחאני, שהתחייב לשים קץ למשקל המשתק של הסנקציות הבינלאומיות על כלכלת איראן. בנובמבר אותה שנה, פקידים מחמש המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם - ארה"ב, בריטניה, צרפת, רוסיה וסין - יחד עם גרמניה, החלו במשא ומתן גרעיני עם בכירים איראנים בשוויץ וחתמו על מה שהגיע להיקרא הסכם ז'נבה או תוכנית פעולה משותפת, המציע הקלה מוגבלת בסנקציות על איראן בתמורה לכך שמדינה זו תחזיר את היבטים של תוכנית הגרעין שלה. העסקה הוכרזה כצעד ביניים לקראת הסכם גדול ומקיף יותר, שיפחית עוד יותר את הלחץ הכלכלי על איראן ויעניק לשש מעצמות העולם - המכונות ביחד P5+1 - הבטחות מסוימות שתוכנית הגרעין של איראן היא שליו באופיו, כפי שהוא טוען. מספר סבבים של שיחות התקיימו מאז הושגה תוכנית הפעולה המשותפת במאמץ להביא להסכם כולל זה. אבל הסכם הביניים הזה הוארך פעמיים בגלל כישלון הצדדים לעמוד בלוחות זמנים קודמים לעסקה סופית. 2. אין ערובה שהם יגיעו לעסקה. בעוד ששני הצדדים יכולים להרוויח מהסכם פוטנציאלי, יש להם גם "קווים אדומים" מסוימים שהם לא מוכנים לחצות - נושאים מרכזיים שעלולים להטביע את סיכויי העסקה גם אם כל השאר יוסכם. עבור איראן, נקודת קושי מרכזית היא קצב ההקלה בסנקציות. הם רוצים שהקהילה הבינלאומית תסיר את כל הסנקציות של האו"ם בתחילת ההסכם, בעוד שמעצמות P5+1 מעדיפות לראות את הסנקציות הללו בוטלו בהדרגה כאשר איראן תוכיח את מחויבותה להסכם. איראן רוצה גם מגבלה גבוהה על מספר הצנטריפוגות והחומרה הגרעינית האחרת שהיא יכולה להמשיך ולהפעיל, ושההגבלות שהוטלו עליה בעסקה יימשכו פרק זמן קצר בלבד. פלטפורמה זו מנוגדת לחלוטין לעמדת P5+1: שאיראן צריכה לשמור על תשתית גרעינית קטנה יחסית ושההקפאה על פעילותה הגרעינית של איראן תימשך לפחות עשור. ובעלת חשיבות קריטית, במיוחד עבור ארצות הברית, היא ההתעקשות שאיראן תוחזק ל"זמן פריצה" של שנה לפחות - מונח טכני המשקף את משך הזמן שייקח לאיראן לייצר מספיק חומר בקיע עבור נשק גרעיני אם יחליט להתרחק מההסכם. אז אפילו כשמנהלי המשא ומתן מביעים אופטימיות מסוימת לגבי התקדמות השיחות, ברור שיש פערים גדולים שצריך לגשר עליהם, וזו אולי הסיבה שכמה פקידים אמריקאים הציבו את הסיכויים להגיע להסכם ב-50% או פחות. 3. גם אם יש עסקה, זה לא העסקה. בעוד שהפוקוס השבוע הוא על המועד האחרון של 31 במרץ, חשוב לציין שזה לא המועד האחרון. הצדדים מבקשים להגיע למה שנקרא הסכם מסגרת - בעצם הבנה פוליטית של העקרונות העיקריים של העסקה הסופית. אבל אם הם מצליחים להתאחד בנושאים הגדולים, עדיין יש להם עד סוף יוני, כאשר תוכנית הפעולה המשותפת יפוג כדי לגהץ את הפרטים. אז זה אומר שהשיחות לא יסתיימו החודש. גורמים רשמיים היו מעורפלים לגבי הפורמט שעסקת המסגרת הזו עשויה לקבל, כמו גם כמה ממנה יתפרסם לציבור ולבעלי עניין בינלאומיים. ארצות הברית תעדיף הסכם בכתב, אבל איראן נרתעה מלכתוב כל דבר עד להשגת הסכם מקיף. 4. יש הרבה בעלי עניין. יש שבע מדינות ליד שולחן המשא ומתן, אבל הרבה יותר עוקבות מבחוץ. ישראל, למשל, כאחת האויבות הגיאופוליטיות העיקריות של איראן במזרח התיכון, צופה בשיחות בקפידה. פקידים ישראלים מתייעצים באופן קבוע עם בעלי בריתם P5+1 על בסיס קבוע ומנסים להשפיע על תוצאות העסקה. ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, היה אחד המבקרים הקולניים ביותר של תהליך המשא ומתן, כשהוא נגח בפומבי בראשים עם ממשל אובמה במאמץ לדרדר את השיחות. ממשלת ערב הסעודית מודאגת באותה מידה מהסיכויים להסכם, מחשש שהיא תעניק לאיראן מינוף גדול יותר באזור. ויש החוששים שהסכם גרעין ידרבן מדינות אחרות באזור לפתח תוכניות גרעין - אמצעי להרתיע את איראן אם תחליט להפעיל מחדש את הממדים הצבאיים של תוכנית הגרעין החדשה שלה. אבל יש גם בעלי עניין בקהילה הבינלאומית שיברכו על ההזדמנות לסחור חופשי עם איראן ברגע שהסנקציות יוקלו, ויעניקו להם גישה לשווקים איראניים נרחבים. 5. פוליטיקה פנימית חשובה. מלבד נתניהו, רבים מהמתנגדים הנלהבים של איראן נמצאים בקונגרס האמריקני ובאיראן, והם ימשיכו להשמיע את דעותיהם. יו"ר ועדת החוץ המשפיעה של הסנאט, הסנאטור בוב קורקר, אר-טנסי, מציג חקיקה שתאלץ את הממשל להעמיד כל הסכם שיגיע להצבעה בקונגרס, דבר שהממשל מתנגד לו בתוקף. גורמים רשמיים בממשל אומרים כי הקונגרס כבר נועץ בכל תהליך המשא ומתן, וכי בתום כל הסכם סופי (פוטנציאלי בעוד עשור), ישחק תפקיד בביטול הסנקציות החד-צדדיות של ארה"ב. אבל הקונגרס אינו מרוצה לשבת במושב האחורי בשיחות הללו - עובדה שהוכחה החודש כאשר 47 סנאטורים רפובליקנים חתמו על מכתב למנהיג העליון של איראן, המציע כי נשיא עתידי יוכל בקלות לחזור בו מכל הסכם שממשל אובמה יחתום עליו. באיראן, למנהיג העליון אייתוללה חמינאי יש את המילה האחרונה על כל הסכם גרעין שאיראן תגיע עם מעצמות העולם. והוא מודע לאנשי דת קשוחים באיראן שמתנגדים להסכם עם המערב שמטיל הגבלות על מה שהם רואים כזכותה של איראן לתוכנית גרעין. חמינאי שלח מסרים מעורבים לגבי המשא ומתן. הוא הביע תמיכה במאמצים של רוחאני ושר החוץ ג'וואד זריף, מנהל המשא ומתן. אבל הוא הביע ללא הרף חוסר אמון בארצות הברית וביטל את הרעיון שהסכם גרעין יוביל לשיתוף פעולה בתחומים אחרים. המאבק הפנימי בין מוקדי כוח הן בארצות הברית והן באיראן הוא משתנה מרכזי שעלול לדרדר את תהליך המשא ומתן המסובך ממילא.
הסכם הביניים משנת 2013 בין שש מעצמות עולמיות לאיראן הוארכה פעמיים.
הצדדים מחפשים הסכם מסגרת - או עקרונות עיקריים של הסכם סופי - עד השבוע הבא.
שבע מדינות נמצאות ליד שולחן המשא ומתן, אבל אחרות כמו ישראל עוקבות מבחוץ.