REASONS TO STAY ALIVE . by Matt Haig . (Canongate £9.99) Matt Haig was working in Ibiza with his girlfriend Andrea when his life suddenly changed. At 24, he was a self- confessed party animal who drank too much, while eating and sleeping too little. One day he felt his brain flickering and tingling inside his head and he became overwhelmed by a feeling of intense panic as well as the desire to end his life. Matt Haig's first-hand account of the brutal sickness is a scintillating read . ‘To escape a mind on fire, where thoughts blaze and smoke like old possessions lost to arson.’ He walked to a cliff edge, looked at the Mediterranean and thought: ‘A single step — versus the pain of being alive.’ From time to time most people will moan that they feel ‘depressed’. The word is easy to reach for when feeling vaguely down or perhaps when we’ve become sad for a very good reason — such as a recent bereavement or the loss of a job. Or when the stress of work or moving house is so great that you can’t sleep — or get up in the morning. Yet real clinical depression should not be confused with such other faces of gloom. In this short, scintillating, first-hand account of depression and how he combated it, novelist Haig leaves us in no doubt as to the true, terrifying nature of the beast. Writing 13 years after suddenly being struck down by ‘a new claustrophobic and suffering reality’, Haig provides enough detail about the symptoms of depression to deter anyone from taking the name of this cruel condition in vain. Sadness is not a sickness — but depression most certainly is. Suicide kills more people than stomach cancer, cirrhosis of the liver, colon cancer, breast cancer or Alzheimer’s, according to World Health Organisation figures. Haig takes this a step further: ‘As people who kill themselves are, more often than not, depressives, depression is one of the deadliest diseases on the planet. ‘It kills more people than most other forms of violence — warfare, terrorism, domestic abuse, assault, gun crime — put together.’ Again and again he finds fresh ways of letting the reader know exactly how bad depression is: ‘At its worst you find yourself wishing, desperately, for any other affliction, and physical pain, because the mind is infinite, and its torments — when they happen — can be equally infinite.’ One of his most valuable points he makes is that depression can strike down any sort of person. Haig is highly educated, comes from a very happy background, has devoted parents and was already lucky enough to be in a stable relationship with the wonderful Andrea that has proved a lifesaver. He wants us to understand that (a) depression is widespread and (b) anyone can be struck down. ‘Millionaires, people with good hair, happily married people . . . people who exude happiness in their status updates, who seem, from the outside, to have no reason to be miserable.’ Haig gives plenty of ‘reasons to stay alive’. He comes up with two brilliantly creative sections, which take the form of a dialogue across time between the depressed Matt ‘then’ and the recovered (or perhaps I should say, recovering) Matt ‘now.’ So when the old self asks for a reason to go on living, the new self replies: ‘On the other side of this there is life. L-I-F-E. You understand? And there will be stuff you enjoy.’ The point is that someone like me can say things like that, but someone suffering from depression can easily retort: ‘You don’t know because you haven’t been there!’ When Haig focuses on his Reasons To Stay Alive on page 117, his ten clear points are all the more moving because you know this knowledge is hard won. In case depressives think they are alone, he tells them robustly there are millions like them, and even gives a list of 39 famous ones, including Winston Churchill. Haig’s story of recovery will encourage anyone who feels miserable, whether they are clinically depressed or not, and offers valuable insights to family and friends, too. I love the essential wisdom of this: ‘You know, before the age of 24 I hadn’t known how bad things could feel, but I hadn’t realised how good they could feel either . . . it is quite therapeutic to know that pleasure doesn’t just help compensate for pain, it can actually grow out of it.’ Now there is nothing at all original in the suggestion that pain does pass and that you can learn from it. But it certainly needs repeating — again and again and again.
At 24 Matt Haig's life changed when he developed clinical depression .
In his book he shares his first-hand account of the brutal sickness .
Suicide kills more people than stomach and breast cancers or Alzheimer’s .
סיבות להישאר בחיים. מאת מאט הייג. (Canongate £9.99) מאט הייג עבד באיביזה עם חברתו אנדריאה כשחייו השתנו לפתע. בגיל 24 הוא היה חיית מסיבות שהתוודתה על עצמה ששתה יותר מדי, בזמן שאכל וישנה פחות מדי. יום אחד הוא הרגיש את מוחו מרצד ומעקצץ בתוך ראשו והוא נהיה המום מתחושת פאניקה עזה כמו גם הרצון לשים קץ לחייו. התיאור ממקור ראשון של מאט הייג על המחלה האכזרית הוא קריאה נוצצת. 'לברוח ממוח שעלה באש, שבו מחשבות בוערות ומעשנות כמו חפצים ישנים שאבדו להצתה.' הוא הלך לקצה צוק, הביט לים התיכון וחשב: 'צעד בודד - לעומת הכאב בלהיות בחיים'. עד הזמן רוב האנשים יאנחו שהם מרגישים 'מדוכאים'. קל להגיע למילה כאשר מרגישים מעורפלים או אולי כשנהיינו עצובים מסיבה טובה מאוד - כמו שכול לאחרונה או אובדן עבודה. או כשהלחץ בעבודה או במעבר דירה כל כך גדול שאתה לא יכול לישון - או לקום בבוקר. עם זאת, אין לבלבל בין דיכאון קליני אמיתי לבין פנים אחרות של קדרות. בתיאור קצר, מנצנץ, ממקור ראשון על דיכאון וכיצד הוא נלחם בו, הסופר הייג לא משאיר לנו ספק באשר לטבעה האמיתי והמפחיד של החיה. כתיבת 13 שנים לאחר שנפגע פתאום על ידי 'מציאות קלסטרופובית וסובלת חדשה', הייג מספק מספיק פרטים על תסמיני הדיכאון כדי להרתיע כל אחד מלקחת את שמו של המצב האכזרי הזה לשווא. עצב היא לא מחלה - אבל דיכאון בהחלט כן. התאבדות הורגת יותר אנשים מסרטן הקיבה, שחמת הכבד, סרטן המעי הגס, סרטן השד או אלצהיימר, לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי. הייג לוקח את זה צעד קדימה: "מכיוון שאנשים שמתאבדים הם, לעתים קרובות יותר, דיכאוניים, דיכאון הוא אחת המחלות הקטלניות ביותר על פני כדור הארץ. "זה הורג יותר אנשים מרוב צורות האלימות האחרות - לוחמה, טרור, התעללות במשפחה, תקיפה, פשעי נשק - ביחד." שוב ושוב הוא מוצא דרכים טריות לתת לקורא לדעת בדיוק עד כמה דיכאון גרוע: "במקרה הגרוע שלו. אתה מוצא את עצמך מייחל, נואש, לכל סבל אחר, וכאב פיזי, כי הנפש היא אינסופית, והייסורים שלה - כשהם קורים - יכולים להיות אינסופיים באותה מידה.' אחת הנקודות החשובות ביותר שלו הוא שדיכאון יכול להכות. כל סוג של אדם. הייג הוא בעל השכלה גבוהה, מגיע מרקע מאוד שמח, יש לו הורים מסורים וכבר התמזל מזלו להיות במערכת יחסים יציבה עם אנדריאה הנפלאה שהוכיחה את עצמה כמצילת חיים. הוא רוצה שנבין ש(א) דיכאון הוא נפוץ ו(ב) כל אחד יכול להיפגע. 'מיליונרים, אנשים עם שיער טוב, אנשים נשואים באושר. . . אנשים שמשדרים אושר בעדכוני הסטטוס שלהם, שנראים, מבחוץ, שאין להם סיבה להיות אומללים.' הייג נותן הרבה 'סיבות להישאר בחיים'. הוא בא עם שני קטעים יצירתיים להפליא, שלובשים צורה של דיאלוג לאורך זמן בין מאט המדוכא 'אז' למאט המשוחזר (או אולי כדאי לומר, המחלים) 'עכשיו'. אז כשהאני הישן מבקש סיבה להמשיך לחיות, האני החדש עונה: 'בצד השני של זה יש חיים. חַיִים. אתה מבין? ויהיו דברים שאתה נהנה מהם.״ העניין הוא שמישהו כמוני יכול להגיד דברים כאלה, אבל מישהו שסובל מדיכאון יכול בקלות להשיב: ״אתה לא יודע כי לא היית שם!״ כשהאייג מתמקד ב הסיבות שלו להישאר בחיים בעמוד 117, עשר הנקודות הברורות שלו מרגשות פי כמה כי אתה יודע שהידע הזה זכה להצלחה. במקרה שדיכאוניים חושבים שהם לבד, הוא אומר להם בתוקף שיש מיליונים כמותם, ואפילו נותן רשימה של 39 מפורסמים, כולל וינסטון צ'רצ'יל. סיפור ההחלמה של הייג יעודד כל מי שמרגיש אומלל, בין אם הוא בדיכאון קליני ובין אם לא, ומציע תובנות חשובות גם למשפחה ולחברים. אני אוהב את החוכמה המהותית של זה: 'אתה יודע, לפני גיל 24 לא ידעתי כמה דברים יכולים להרגיש רע, אבל גם לא הבנתי כמה טוב הם יכולים להרגיש. . . זה די תרפויטי לדעת שהנאה לא רק עוזרת לפצות על כאב, היא ממש יכולה לצמוח ממנו.' עכשיו אין שום דבר מקורי בכלל בהצעה שהכאב אכן חולף ושאפשר ללמוד ממנו. אבל זה בהחלט צריך לחזור - שוב ושוב ושוב.
בגיל 24 חייו של מאט הייג השתנו כאשר הוא פיתח דיכאון קליני.
בספרו הוא חולק את הדיווח שלו ממקור ראשון על המחלה האכזרית.
התאבדות הורגת יותר אנשים מאשר סרטן הקיבה והשד או אלצהיימר.