Charleston, South Carolina (CNN)Thirty years or so ago, the synagogue in Washington DC where I was attending Yom Kippur services received a bomb threat. As we evacuated the building, I was concerned that people didn't seem to be taking it seriously. I was visiting from Europe, where terrorism was a fact of life, and I was scared. Throughout the 1970s and 1980s in Europe, and even beyond, far-left and far-right extremists, the IRA, radical Palestinians, and a variety of other groups carried out thousands of terror attacks, big and small, that left thousands dead or injured. Jewish, Israeli -- and American -- sites were targets of some of the most notorious attacks: from the massacre of Israeli athletes at the 1972 Munich Olympics, to plane and cruise ship hijackings, to attacks on airports, synagogues, and simply places where Jews congregated, such as the Jo Goldenberg kosher deli in Paris, where six died and 22 were wounded in a bloody attack in August 1982. In Rome, where I lived for parts of the 1970s and '80s, we tended to avoid certain streets where El Al and U.S. airlines had their offices. The first big story I helped cover as a young reporter was a bloody attack at the city's Fiumicino airport in December 1973. A dozen years later, the daughter of friends was killed in another Palestinian attack there. The main synagogue in Rome has been under tight guard since Palestinian attackers threw hand grenades and sprayed machinegun fire at worshippers after services in October 1982, killing a toddler and wounding dozens. I don't want to discount the gravity and horror of recent terror attacks against Jewish targets in Europe, such as in Copenhagen and Paris. I just want to add some perspective. Many things have changed over the decades. Post-Cold War power vacuums and Middle East upheavals have given rise to radical Islamism and globalized Jihadist terror networks whose message, fanned out via the internet and social media, strikes a chord in disaffected youth. To be sure, Jews are being targeted. But it is important to recognize that Jews are being targeted as part of a violent campaign against western democracies and western values in general. Today's victims of Islamist terror include Christians and Muslims as well as Jews. In the Middle East and Africa, women, children, students, and cultural heritage -- history -- are also directly targeted. In some ways, today's Jihadist terrorists can be seen as harnessing various types of terrorism we saw in earlier decades: the anti-Jewish/anti-Israel terrorism of radical Palestinian groups and the anti-establishment, even anarchistic terrorism of homegrown groups whose aim was to sow fear and destabilize society as a means to bring down the system. Anti-Semitism takes many forms. Criticism of Israel is legitimate (and sometimes necessary), but it can, and sometimes does, cross the line. This isn't new either, however. Jews in Europe have been regarded -- and scapegoated -- as surrogates for Israel for decades. In 1967-68, after Israel defeated Arab states in the Six-Day War, Poland's communist regime staged an "anti-Zionist" campaign that forced most of the remaining Jews out of the country. At least 13,000 Jews emigrated, according to Dariusz Stola, who is now the director of the Museum of the History of Polish Jews. Other experts put the figure as high as 20,000. This was -- and remains -- by far the most widespread episode of anti-Semitism in post-Holocaust Europe. Twenty years later, in 1988, a report by the Anti-Defamation League warned that a significant number of anti-Semitic incidents in the United States now reflected "a politically-related anti-Israel component." A JTA news report at the time quoted ADL National Director Abraham Foxman as noting that the phenomenon was new in the United States, but "it's been a common occurrence in European countries." Particularly worrisome, the report said, were Israel-related anti-Semitic incidents on college campuses. Sound familiar? After the Holocaust, it was common to view Jews in Europe as sitting with their suitcases packed, just in case. But -- unlike Poland's "anti-Zionist" campaign -- terrorism did not prove an existential threat to Jews and did not prompt a mass exodus. Nor should -- or will -- it now. The Nazis, followed by Communist rule in half of the continent, almost succeeded in making Europe Judenrein. Following the most recent terror attacks, Jewish and European national leaders have made clear that this is not an option. Moreover, despite the terrorist threat, European governments have refused to budge in their defense of democratic values. It is wise to be on guard, of course, and there is indeed ample cause for alarm -- even fear. But we should also be on guard against something else -- against a facile temptation to cry wolf that can all too easily distort alarm into alarmism -- and fear into fear-mongering.
Ruth Ellen Gruber says the victims of today's Islamist terror attacks include Christians and Muslims as well as Jews.
She says terrorism in the 1970s and '80s did not prove an existential threat to Jews or prompt a mass exodus, and nor should it now.
צ'רלסטון, דרום קרוליינה (CNN) לפני 30 שנה בערך, בית הכנסת בוושינגטון הבירה שבו השתתפתי בשירותי יום כיפור קיבל איום בפצצה. כשפינינו את הבניין, חששתי שאנשים לא מתייחסים לזה ברצינות. ביקרתי מאירופה, שם הטרור היה עובדת חיים, ופחדתי. לאורך שנות ה-70 וה-80 באירופה, ואפילו מעבר לכך, ביצעו אנשי השמאל הקיצוני והימין הקיצוני, ה-IRA, פלסטינים קיצוניים ומגוון קבוצות אחרות אלפי פיגועי טרור, גדולים כקטנים, שהותירו אלפי הרוגים או פצועים. . אתרים יהודים, ישראלים - ואמריקאים היו מטרות לכמה מהתקיפות הידועות לשמצה: מטבח ספורטאים ישראלים באולימפיאדת מינכן 1972, דרך חטיפת מטוסים וספינות שייט, ועד התקפות על שדות תעופה, בתי כנסת ופשוט מקומות שבהם יהודים התכנסו, כמו המעדנייה הכשרה ג'ו גולדנברג בפריז, שבה נהרגו שישה ו-22 נפצעו בהתקפה עקובת מדם באוגוסט 1982. ברומא, שבה גרתי בחלקים משנות ה-70 וה-80, נטינו להימנע מרחובות מסוימים שבהם לאל על ולחברות התעופה האמריקאיות היו משרדים. הסיפור הגדול הראשון שעזרתי לסקר ככתב צעיר היה פיגוע עקוב מדם בנמל התעופה פיומיצ'ינו בעיר בדצמבר 1973. תריסר שנים לאחר מכן, בתם של חברים נהרגה בהתקפה פלסטינית נוספת שם. בית הכנסת המרכזי ברומא נמצא תחת שמירה קפדנית מאז שתוקפים פלסטינים השליכו רימוני יד וריססו אש מקלעים לעבר מתפללים לאחר השירותים באוקטובר 1982, הרגו פעוט ופצעו עשרות. אני לא רוצה להתעלם מהחומרה והאימה של התקפות הטרור האחרונות נגד מטרות יהודיות באירופה, כמו בקופנהגן ובפריז. אני רק רוצה להוסיף קצת פרספקטיבה. הרבה דברים השתנו במהלך העשורים. שואבי כוח שלאחר המלחמה הקרה ותהפוכות המזרח התיכון הולידו איסלאמיזם קיצוני ורשתות טרור ג'יהאדיסטיות גלובליות שהמסר שלהן, שהופץ דרך האינטרנט והמדיה החברתית, קולע לבני נוער חסרי שביעות רצון. מה שבטוח, מתמקדים ביהודים. אבל חשוב להכיר בכך שיהודים ממוקדים כחלק ממסע אלים נגד דמוקרטיות מערביות וערכים מערביים בכלל. קורבנות הטרור האסלאמיסטי כיום כוללים נוצרים ומוסלמים וכן יהודים. במזרח התיכון ובאפריקה, נשים, ילדים, סטודנטים ומורשת תרבותית - היסטוריה - גם הם ממוקדים ישירות. במובנים מסוימים, ניתן לראות את הטרוריסטים הג'יהאדיסטים של ימינו כמי רותמים סוגים שונים של טרור שראינו בעשורים קודמים: הטרור האנטי-יהודי/אנטי-ישראלי של קבוצות פלסטיניות רדיקליות והטרור האנטי-ממסדי, אפילו האנרכיסטי של קבוצות ביתיות שמטרתם הייתה. לזרוע פחד ולערער את החברה כאמצעי להפיל את המערכת. אנטישמיות לובשת צורות רבות. הביקורת על ישראל היא לגיטימית (ולפעמים הכרחית), אבל היא יכולה, ולפעמים גם כן, לחצות את הגבול. עם זאת, גם זה לא חדש. יהודים באירופה נחשבו - ושעיר לעזאזל - כפונדקאים לישראל במשך עשרות שנים. בשנים 1967-68, לאחר שישראל הביסה את מדינות ערב במלחמת ששת הימים, ערך המשטר הקומוניסטי של פולין קמפיין "אנטי ציוני" שאילץ את רוב היהודים שנותרו לעזוב את המדינה. לפחות 13,000 יהודים היגרו, לפי דריוש סטולה, שכיום הוא מנהל המוזיאון לתולדות יהודי פולין. מומחים אחרים מעריכים את הנתון עד 20,000. זה היה - ונשאר - ללא ספק הפרק הנרחב ביותר של אנטישמיות באירופה שלאחר השואה. 20 שנה מאוחר יותר, ב-1988, דיווח של הליגה נגד השמצה הזהיר שמספר לא מבוטל של תקריות אנטישמיות בארצות הברית משקפים כעת "מרכיב אנטי-ישראלי הקשור לפוליטיקה". דיווח חדשותי של JTA באותה עת ציטט את המנהל הלאומי של ADL, אברהם פוקסמן, שציין כי התופעה הייתה חדשה בארצות הברית, אך "זה היה תופעה שכיחה במדינות אירופה". מדאיגים במיוחד, נכתב בדו"ח, היו תקריות אנטישמיות הקשורות לישראל בקמפוסים של מכללות. נשמע מוכר? לאחר השואה היה מקובל לראות ביהודים באירופה יושבים עם המזוודות ארוזות, ליתר ביטחון. אבל - בניגוד לקמפיין ה"אנטי-ציוני" של פולין - הטרור לא הוכיח איום קיומי על יהודים ולא גרם ליציאה המונית. גם לא צריך - או ירצה - עכשיו. הנאצים, ואחריהם השלטון הקומוניסטי במחצית היבשת, כמעט הצליחו להפוך את אירופה ליודנריין. בעקבות פיגועי הטרור האחרונים, מנהיגים לאומיים יהודים ואירופים הבהירו שזו לא אופציה. יתרה מכך, למרות איום הטרור, ממשלות אירופה סירבו לזוז בהגנה על ערכים דמוקרטיים. זה חכם להיות על המשמר, כמובן, ואכן יש מספיק סיבה לבהלה - אפילו לפחד. אבל אנחנו צריכים גם להיות על המשמר מפני משהו אחר - מפני פיתוי קל לבכות זאב שיכול בקלות רבה מדי לעוות אזעקה לאזעקה - ופחד לכדי פחד.
רות אלן גרובר אומרת שהקורבנות של פיגועי הטרור האיסלאמיסטיים של היום כוללים נוצרים ומוסלמים וגם יהודים.
לדבריה, הטרור בשנות ה-70 וה-80 לא הוכיח איום קיומי על יהודים או גרם ליציאה המונית, וגם לא עכשיו.