Writer and broadcaster Archie Macpherson says farewell to Dave Mackay on the day football’s legends joined the Tynecastle faithful in paying their respects to the former Hearts, Tottenham and Derby County superstar. History is suffused with irony. It will be noted by posterity that on a day when jubilation should have been coursing through the veins of every lover of Tynecastle, they were in fact muting the trumpets and draping the halls with black rather than maroon. They came to honour a man who hadn’t lived long enough to savour the triumphant emergence of his beloved club from near destitution. Crowds clap whilst the Hearse carrying the coffin of Dave Mackay leaves Tyncastle Stadium for his funeral . But the claiming of their new divisional title will now be a permanent reminder of the resilience that Dave Mackay bequeathed his club when he strode the turf with a broad-chested imperiousness that was the formidable bridgehead for Hearts’ triumphs in the 1950s. As they laid him to rest on Tuesday you couldn’t help but think that nature had played a cruel trick in ending his life only several weeks before the confirmation of the end of the struggle for credibility and self-esteem that his first club had been engaged in for so long. Mackay must, though, have had an inkling of the course of events which was leading inevitably to that apotheosis. The crowds who thronged the streets as the cortege made its way from Tynecastle itself for a remembrance service at Mansfield Traquair, and who threw their scarves at the procession as if to add sustenance to his last journey, must have believed that even in the later stages of his life he will have been mentally kicking every ball for his former club such was his lasting affection for the Gorgie Road. The hearse carrying Mackay's coffin was complete with flowers and a football to mark his passing . I was a student when I first saw the triumphant Hearts side of 1957-8 which he captained, when they not only won the title but created a British goal-scoring record of 132 scored and only 29 against. I don’t know particularly why but I do instantly recall a game they played against Clyde at the old Shawfield where you could be very close to the pitch and, to this day, I will always associate Mackay with ‘glaur.’ For there he was yomping his way through the mud like a primeval predator whilst, through his prompting, Hearts were playing the kind of slick football that as Glasgow boy I thought was simply the preserve of the Old Firm. And I cannot eliminate the image of his sliding into a tackle that took both Mackay and the Clyde man off the pitch and almost into the dog-track fence which surrounded the playing area. He wasn’t censured because the ball was what he was after and got. Nor was he ever sent off in any game he ever played in from schools football through to the highest senior level, although his reputation for toughness did frankly make some opponents quiver when they saw his name posted on the team-sheet, as Sir Alex Ferguson alluded to, in paying his respects on Tuesday. The cortege leaves Hearts' stadium as the city were given the opportunity to pay their final respects . ‘I was playing for Queens Park reserves against Hearts reserves at Tynecastle and the great Mackay was playing because he was coming back from a broken toe,’ said Sir Alex. ‘ He tackled me and I thought: “Christ!” but in those days you had to get up no matter what. So I got up and had a look at that big, barrel chest of his and he just said: “Are you all right, son?” That was a great memory- the only time I played against Dave Mackay- and I’ll never forget it.’ Nor, when he had gone south to English football, will any of us ever forget the iconic photograph of Mackay lifting Billy Bremner off his feet with a clenched fist, like a boy he had caught picking his pocket. We look at it now with affection. I never saw malice in it. Mackay hated the image, as he thought it showed him as a bully. To me, it was like portraying rough-and-ready fatherly instinct. His game never changed with Spurs when, with the likes of the great ‘White Ghost’ John White and Alan Gilzean, he helped establish a regime at White Hart Lane with a proud Scottish accent which made that ground a fortress and a team feared throughout Europe. In that setting it was no surprise that they won the ‘Double’ in 1960-61, the FA cup in succeeding years and the European Cup Winners’ Cup in 1963. They loved his commitment, his ability to help pull his team back from occasional adversity. The order of service for Mackay's funeral . That is why so many notables from the English game travelled to Edinburgh yesterday to pay tribute alongside the Hearts faithful. His Spurs former colleagues were there. Pat Jennings, Terry Medwin, Steve Perryman, Gilzean, Mike England, Clive Allen and Cliff Jones, who told the congregation: ‘Whenever I hear the bagpipes playing *Flower of Scotland* I think of Dave - a proud Scotsman who never forgot his roots.’ Gilzean added: ‘The legacy he leaves is unbelievable for three clubs - Hearts, Tottenham and Derby County. He was a fantastic, inspirational guy. No mountain was too high for Dave to climb.’ Tuesday’s cross-border representation reflected the fact that they recognised him as one of the best-ever Scottish exports to the English game. For some reason we did not see the best of him in a Scottish jersey and he did not talk much about being in the side which was devastated 9-3 by England at Wembley in 1961. Within Sir Alex’s comments, though, there was also an element of regret about Mackay’s record in the sense that he was under-appreciated in certain quarters, pointing to the paucity of caps he earned. ‘Only 22 caps for a player as good as that?’ he lamented. ‘Scotland was picked by a committee with its head in the sand. If Matt Busby had been manager, he’d have 50 odd caps. ‘Everyone talks about his courage and his bravery, but he was a fantastic footballer. He was skilful, he could play anywhere and he proved that. I think we’ve seen the passing of a great legend.’ From the master there can be no more fitting epitaph.
Dave Mackay's funeral was held in Edinburgh on Tuesday .
Former Tottenham and Hearts midfielder died earlier this month aged 80 .
Sir Alex Ferguson questioned why Mackay only managed to earn 22 caps for Scotland .
הסופר והשדרן ארצ'י מקפרסון נפרד מדייב מקאי ביום שבו אגדות הכדורגל הצטרפו ל-Tynecastle הנאמנים לחלוק כבוד לכוכב העל לשעבר של הלבבות, טוטנהאם ודרבי קאונטי. ההיסטוריה רצופה באירוניה. יצוין על ידי הדורות הבאים שביום שבו צהלה הייתה אמורה לעלות בעורקיו של כל אוהבי טיינקאסל, הם למעשה השתיקו את החצוצרות ועטפו את האולמות בשחור ולא בצבע חום. הם באו לכבד אדם שלא חי מספיק זמן כדי להתענג על הופעתו המנצחת של המועדון האהוב שלו מחוסר כמעט. המונים מוחאים כפיים בזמן שרכבת הקבורה הנושאת את ארונו של דייב מקי עוזבת את אצטדיון טינקסל להלווייתו. אבל התביעה על תואר האוגדה החדש שלהם תהווה כעת תזכורת קבועה לחוסן שדייב מאקי הוריש את המועדון שלו כשצעד על הדשא באדיקות רחבת חזה שהיתה ראש הגשר האדיר לניצחונות של Hearts בשנות ה-50. כשהניחו אותו למנוחות ביום שלישי, לא יכולת שלא לחשוב שהטבע עשה טריק אכזרי בכך ששם קץ לחייו רק מספר שבועות לפני האישור על סיום המאבק על אמינות והערכה עצמית שהמועדון הראשון שלו היה עוסקת כל כך הרבה זמן. עם זאת, כנראה היה למאקאי מושג על מהלך האירועים שהוביל באופן בלתי נמנע לאפותיאוזה ההיא. ההמונים שגדשו את הרחובות בזמן שהקורטז' עשה את דרכו מטינקסל עצמה לטקס זיכרון במנספילד טראקווייר, ואשר השליכו את צעיפיהם על התהלוכה כאילו כדי להוסיף מזון לדרכו האחרונה, ודאי האמינו שגם בשלבים המאוחרים יותר. בחייו הוא היה בועט נפשית בכל כדור עבור המועדון הקודם שלו, כך הייתה חיבתו המתמשכת ל-Gorgie Road. גלגל המתים שנשא את ארונו של מקאי היה שלם עם פרחים וכדורגל לציון מותו. הייתי סטודנט כשראיתי לראשונה את הצד המנצח של הלבבות של 1957-8 שבו הוא היה הקפטן, כאשר הם לא רק זכו בתואר אלא יצרו שיא כיבוש שערים בריטי של 132 הבקיעים ורק 29 נגד. אני לא יודע למה במיוחד, אבל אני זוכר מייד משחק שהם שיחקו נגד קלייד בשופילד הישן שבו אתה יכול להיות קרוב מאוד למגרש ועד היום, אני תמיד אקשר את מקיי עם 'גלאור'. רץ את דרכו בבוץ כמו טורף קדום, בעוד שבאמצעות הנחיצות שלו, הלבבות שיחק סוג של כדורגל חלק שכילד של גלזגו חשבתי שהוא פשוט נחלת החברה הישנה. ואני לא יכול לבטל את הדימוי של החלקה שלו לתוך תיקול שהוציא גם את מקאי וגם את האיש קלייד מהמגרש וכמעט לתוך גדר מסלול הכלבים שהקיפה את אזור המשחקים. הוא לא צונזר כי הכדור היה מה שהוא מחפש וקיבל. הוא אף פעם לא הורחק באף משחק שהוא שיחק בו מכדורגל בבתי ספר ועד לרמה הבכירה הגבוהה ביותר, למרות שהמוניטין שלו כקשיחות גרם לכמה יריבים לרעוד כשראו את שמו מתפרסם בגיליון הקבוצה, כמו סר אלכס פרגוסון. רמז, בחלוק כבודו ביום שלישי. הקורטז' עוזב את האצטדיון של Hearts כאשר העיר קיבלה הזדמנות לחלוק כבוד אחרון. "שיחקתי במילואים של קווינס פארק מול מילואים של הארטס בטיינקאסל ומאקאי הגדול שיחק כי הוא חזר משבר בבוהן", אמר סר אלכס. ' הוא תקף אותי וחשבתי: "משיח!" אבל באותם ימים היית צריך לקום ויהי מה. אז קמתי והסתכלתי על החזה הגדול והחבית שלו והוא פשוט אמר: "אתה בסדר, בן?" זה היה זיכרון נהדר - הפעם היחידה ששיחקתי נגד דייב מקאי - ולעולם לא אשכח את זה.' גם כשהוא נסע דרומה לכדורגל האנגלי, אף אחד מאיתנו לא ישכח אי פעם את התצלום האיקוני של מקאי מרים את בילי ברמנר. רגליו באגרוף קמוץ, כמו ילד שתפס כשהוא מרים את כיסו. אנחנו מסתכלים על זה עכשיו בחיבה. אף פעם לא ראיתי בזה זדון. מקאי שנא את התמונה, מכיוון שהוא חשב שהיא מראה אותו כבריון. בשבילי זה היה כמו לתאר אינסטינקט אבהי מחוספס. המשחק שלו מעולם לא השתנה עם ספרס כאשר, עם אנשים כמו "הרוח הלבנה" הגדול ג'ון ווייט ואלן גילזאן, הוא עזר לבסס משטר בווייט הארט ליין עם מבטא סקוטי גאה שהפך את הקרקע הזו למבצר ולקבוצה שפחדה ממנה ברחבי אירופה . במסגרת זו לא היה זה מפתיע שהם זכו ב"דאבל" בשנים 1960-61, בגביע האנגלי בשנים שלאחר מכן ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1963. הם אהבו את המחויבות שלו, את היכולת שלו לעזור למשוך את קבוצתו בחזרה מפעם לפעם מְצוּקָה. סדר השירות להלוויה של מקאי. זו הסיבה שכל כך הרבה בולטים מהמשחק האנגלי נסעו אתמול לאדינבורו כדי לחלוק כבוד לצד נאמני הלבבות. עמיתיו לשעבר לספרס היו שם. פט ג'נינגס, טרי מדווין, סטיב פרימן, גילזן, מייק אינגלנד, קלייב אלן וקליף ג'ונס, שאמרו לקהילה: 'בכל פעם שאני שומע את החללית מנגנת *פרח סקוטלנד* אני חושב על דייב - סקוטי גאה שמעולם לא שכח את שורשיו גילזאן הוסיף: "המורשת שהוא משאיר לא יאומן עבור שלושה מועדונים - הארטס, טוטנהאם ודרבי קאונטי. הוא היה בחור פנטסטי ומעורר השראה. אף הר לא היה גבוה מדי בשביל דייב לטפס.' הייצוג חוצה הגבולות של יום שלישי שיקף את העובדה שהם הכירו בו כאחד היצואים הסקוטיים הטובים ביותר אי פעם למשחק האנגלי. משום מה לא ראינו את הטוב ממנו בחולצה סקוטית והוא לא דיבר הרבה על היותו בקבוצה שנחרבה 9-3 על ידי אנגליה בוומבלי ב-1961. עם זאת, בתוך הערותיו של סר אלכס היה גם אלמנט של חרטה על הרקורד של מאקי במובן שהוא לא מוערך ברבעונים מסוימים, מה שמצביע על מיעוט הכספים שהוא הרוויח. 'רק 22 כיבושים לשחקן טוב כמו זה?' הוא קונן. "סקוטלנד נקטפה על ידי ועדה עם הראש בחול. אם מאט באזבי היה מנג'ר, היו לו 50 שערים מוזרים. "כולם מדברים על האומץ שלו והגבורה שלו, אבל הוא היה כדורגלן פנטסטי. הוא היה מיומן, הוא יכול היה לשחק בכל מקום והוא הוכיח את זה. אני חושב שראינו את פטירתה של אגדה גדולה.' מהמאסטר לא יכולה להיות כתובה מתאימה יותר.
הלווייתו של דייב מקאי נערכה באדינבורו ביום שלישי.
קשרה לשעבר של טוטנהאם והארטס מת בתחילת החודש בגיל 80.
סר אלכס פרגוסון שאל מדוע מאקי הצליח להרוויח רק 22 כיבושים עבור סקוטלנד.