(CNN)During a conversation with a professor at an Ivy League college, a mother nudges her daughter to share how she's president of her school's "survivors-of-bulimia" group. Hoping to impress the Yale admissions committee, a student writes an essay about the time she was so engrossed in a discussion with a French teacher she admired that she urinated on herself instead of interrupting the teacher or leaving the room. Looking to give their child an edge, parents hire a college admissions consultant when their child is in the eighth grade and know the total tab will be roughly $50,000. How I wish I could report that those three nuggets were pure fiction, morsels from my imagination for a great storyline for a novel or television series. But sadly, they are all-too-real examples included in a provocative new book "Where You Go Is Not Who You'll Be: An Antidote to the College Admissions Mania" by award-winning New York Times op-ed columnist and bestselling author Frank Bruni. Those examples, Bruni said, should really be "wake-up calls" for any parents or students currently engaged in, or one day likely  to be consumed by, the "What school will I get into?" annual game. "This says that we are attaching a level of importance to this that is just completely bonkers," Bruni said during a recent interview. Student goes 8 for 8 in Ivy League college admissions . For many families in the United States, the challenge isn't getting into the right college. It is being able to afford the school of their choice, or any school for that matter. But for many middle- and upper-income families, the college admissions process is as frenzied as ever with the belief that one school can make or break a child's future. I had to ask Bruni, whom I met during my time covering presidential politics, how exactly college admissions became so insanely intense and ridiculously competitive. We both laughed that the process was definitely not nearly as manic or as charged when we both went to college in the '80s. Bruni points to a number of factors all mixed together, creating "this kind of perfect storm of just absolute fixation, panic, etc." about where kids are going to go to school, whether it's exclusive enough and whether they've "breached the inner sanctum." There's the economic pessimism over the past decade, combined with a widening chasm between the haves and have-nots, he said. "I think all of that has made parents feel anxious on behalf of their kids and has made them feel like their kids have to have anything that might be a leg up, and if an elite school is a leg up, well, then dammit, let's get them that." Adding to the dangerous brew, says Bruni, is the "whole test prep and college coaching industry." Yes, it has become an industry, with parents and students willing to pay thousands of dollars to consultants for an extra edge. That "industry" didn't exist just three decades ago when Frank and I were applying. 5 ways community colleges are fixing higher education . The final piece of the puzzle are the colleges, which have essentially become businesses, marketing themselves and using their acceptance rate as a bragging right. "So when you have colleges drumming up extra applications so that they can then claim an acceptance rate below 15%, that becomes part of the discussion that adds to the anxiety because you look at these numbers and you think, 'Oh my God, if I don't begin doing SAT prep as a freshman in high school, if I don't hire the private tutor,' " I won't get in -- or so the thinking goes, said Bruni. But how much does where you go really determine how successful you will ultimately be? Consider the Fortune 500 and the alma maters of the heads of the 10 companies with the highest gross revenues back in the summer of 2014. There was only one Ivy League school on the list (Dartmouth), Bruni says in his book. When you look at the Fortune 500 executives in the top 30, you see Cornell, Princeton and Brown, but also the University of Central Oklahoma, the University of Pittsburgh and the University of Minnesota, he writes. The point is there isn't one exact path to the corner office, and an Ivy League degree or a degree from another prestigious private university is neither a requirement nor a guarantee. National politics is another case in point. Sure, there are presidents who hail from the Ivies (George W. Bush, Bill Clinton) but there are many who don't: Ronald Reagan went to Eureka College, a small school in Illinois, and Richard Nixon got his undergraduate degree from Whittier College in Southern California. Looking at other national politicians who either ran for or could run for president someday, New Jersey Gov. Chris Christie and Vice President Joe Biden graduated from the University of Delaware, Paul Ryan from Miami University of Ohio and John Edwards from North Carolina State University. Bruni said a big reason for writing the book was that when he surveyed the accomplished people he has known and interviewed, there didn't seem to be any "exaggerated concentration" of people coming from the most selective colleges. "So the amount of importance that parents and kids seem to be attaching to the selectiveness of where they went to school did not seem to me to jibe at all with the ingredients of success as manifest in the people I've met who were successful and even more to the point content," he said. "And so I felt like that contradiction really needed to be pointed out in a bold way." Part of what fuels the perception that the most successful among us always attend the most selective schools is what we see and read about people who've made it. For instance, take the "30 Under 30" list, which Forbes magazine puts out every year. Bruni writes about how back in 2013, a website called the 60second Recap noted how every time honorees attended a school like Harvard, Stanford or Princeton, it was mentioned in the profile. But if they hadn't graduated from such a school, Forbes didn't mention their alma mater. "So why do we get the impression that so many of the world's most glittering people went to these schools? Because when they've gone to those schools, we make it part of their biography because we think it explains something. And when they haven't gone to those schools, we skip right over it because we think it's actually contradictory evidence when it may be anything but." One of the most poignant stories that Bruni shares in his book is the letter Matt Levin's parents wrote to him the night before he received his first college response. Levin, like many of his classmates at Cold Spring Harbor High School on Long Island, had Ivy on his mind. He hoped for admission to Yale, Princeton or Brown, and he did everything to be a standout candidate: studying with a tutor for the SATs, playing on the varsity baseball team, earning one of the highest grade point averages as a junior and volunteering for more than 100 hours of community service. The letters came, and Levin got rejected by all three. His mom and dad, in their letter, wrote, "Your worth as a person, a student and our son is not diminished or influenced in the least by what these colleges have decided. If it does not go your way, you'll take a different route to get where you want." A letter to my son as he leaves for college . "What I love about Matt Levin's parents and that story is ... they were saying, we know you've been filled with these aspirations. We may have been agents of filling you with them," said Bruni. "What they were saying is this is one metric in a life with many of them. Do not turn this metric into a bludgeon that you are beating yourself up with, and that's what I think parents need to do." Is it possible to restore any sanity to the entire college admissions process? Bruni said what we can do is try to change the conversation and begin to also talk about the negative consequences of this push to get into the most selective school. "If we give kids too much of an impression that the name on their diploma is going to be everything, we run the risk of also telling them that their diploma is going to do the work for them." Kids who feel that way often end up in therapy or completely incapable of carving out a life, he said. "If we talk about all the things that happen, all the negative things that attend an over-concentration on getting into an elite school, then maybe we will begin to not concentrate as much on getting into elite schools." Bruni hopes parents and students read his book, but he especially hopes graduating seniors read it before they head off to school. Because while we spend so much time worrying about where our kids are going to get in, we spend less time on what they are going to do and explore when they get there. "So my dream audience are kids going off to college, and kids who are going off to college ... being made to think about more than the name on their sweatshirt and being made to ponder what they're going to do with this extraordinary privilege." Do you think going to an elite college gives you a leg up when it comes to professional success? Share your thoughts with Kelly Wallace on Twitter or CNN Living on Facebook.
A new book says that where you go to college does not determine who you will be .
Author Frank Bruni blames the economy and colleges for increasing the stakes for admission .
Of the top 10 Fortune 500 CEOs in 2014, only one went to an Ivy League school .
(CNN) במהלך שיחה עם פרופסור בקולג' של אייבי ליגת, אמא דוחפת את בתה לשתף כיצד היא נשיאת קבוצת "שורדי הבולימיה" של בית הספר שלה. בתקווה להרשים את ועדת הקבלה של ייל, סטודנטית כותבת חיבור על התקופה שבה הייתה שקועה כל כך בדיון עם מורה לצרפתית שהיא התפעלה עד שהשתינה על עצמה במקום להפריע למורה או לצאת מהחדר. בניסיון לתת לילדם יתרון, ההורים שוכרים יועץ קבלה לקולג' כשהילד שלהם בכיתה ח' ויודעים שהכרטיסייה הכוללת תהיה בערך 50,000 $. כמה הלוואי ויכולתי לדווח ששלושת הנאגטס האלה היו בדיוני טהור, חתיכות מהדמיון שלי לסיפור עלילה נהדר לרומן או לסדרת טלוויזיה. אבל למרבה הצער, הן דוגמאות אמיתיות מדי שנכללו בספר חדש פרובוקטיבי "Where You Go Is Not Who You'll Be: An Antidote to the College Admissions Mania" מאת בעל טור ורב מכר עטור הפרסים בניו יורק טיימס הסופר פרנק ברוני. הדוגמאות הללו, אמר ברוני, צריכות להיות באמת "צלצול השכמה" לכל הורים או תלמידים העוסקים כעת, או שיום אחד יתכלה בו, "לאיזה בית ספר אני אלך?" משחק שנתי. "זה אומר שאנחנו מייחסים לזה רמת חשיבות שהיא פשוט מטורפת", אמרה ברוני בראיון שנערך לאחרונה. סטודנט הולך 8 על 8 בקבלה לקולג 'איווי ליגת. עבור משפחות רבות בארצות הברית, האתגר הוא לא להיכנס לקולג' הנכון. זה היכולת לממן את בית הספר לפי בחירתם, או כל בית ספר לצורך העניין. אבל עבור משפחות רבות בעלות הכנסה בינונית וגבוהה, תהליך הקבלה לקולג' מטורף כתמיד מתוך האמונה שבית ספר אחד יכול ליצור או לשבור את עתידו של ילד. הייתי צריך לשאול את ברוני, שאותה פגשתי בתקופת סיקור הפוליטיקה הנשיאותית, איך בדיוק הקבלה למכללות הפכה להיות כל כך אינטנסיבית בטירוף ותחרותית עד כדי גיחוך. שנינו צחקנו שהתהליך בהחלט לא היה כל כך מאני או טעון כששנינו למדנו בקולג' בשנות ה-80. ברוני מצביע על מספר גורמים שכולם מעורבבים יחד, ויוצרים "סערה מושלמת כזו של קיבעון מוחלט, פאניקה וכו'". על המקום שבו ילדים הולכים לבית הספר, האם זה מספיק בלעדי והאם הם "פרצו את הקודש הפנימי". יש את הפסימיות הכלכלית בעשור האחרון, בשילוב עם התהום המתרחבת בין הבעלים והחסרים, אמר. "אני חושב שכל זה גרם להורים לחוש חרדה בשם ילדיהם וגרם להם להרגיש שילדיהם צריכים לקבל כל דבר שעשוי להיות רמה גבוהה יותר, ואם בית ספר מובחר הוא שלב גבוה יותר, ובכן, אז לעזאזל, בואו נשיג להם את זה." תוספת לחליטה המסוכנת, אומרת ברוני, היא "כל תעשיית ההכנה למבחנים ואימון המכללות". כן, זה הפך לתעשייה, עם הורים ותלמידים שמוכנים לשלם אלפי דולרים ליועצים עבור יתרון נוסף. ה"תעשייה" הזו לא הייתה קיימת רק לפני שלושה עשורים כשפרנק ואני הגשנו מועמדות. 5 דרכים שבהן המכללות הקהילתיות מתקנות את ההשכלה הגבוהה. החלק האחרון בפאזל הוא המכללות, שהפכו למעשה לעסקים, המשווקות את עצמן ומשתמשות בשיעור הקבלה שלהן כזכות להתפאר. "אז כשיש לך מכללות שתופפו בקשות נוספות כדי שיוכלו לתבוע שיעור קבלה מתחת ל-15%, זה הופך לחלק מהדיון שמוסיף לחרדה כי אתה מסתכל על המספרים האלה וחושב, 'אלוהים אדירים, אם אני לא מתחיל לעשות הכנה ל-SAT בתור סטודנט א' בתיכון, אם אני לא שוכר את המורה הפרטי,' "אני לא אכנס - או לפחות כך המחשבה אומרת ברוני. אבל עד כמה המקום שאליו אתה הולך באמת קובע עד כמה תצליח בסופו של דבר? קחו בחשבון את ה-Fortune 500 והעלמאות של ראשי 10 החברות עם ההכנסות הגולמיות הגבוהות ביותר בקיץ 2014. היה רק ​​בית ספר אחד של ליגת הקיסוס ברשימה (דארטמות'), אומר ברוני בספרו. כשמסתכלים על המנהלים של Fortune 500 ב-30 המובילים, רואים את קורנל, פרינסטון ובראון, אבל גם את אוניברסיטת מרכז אוקלהומה, אוניברסיטת פיטסבורג ואוניברסיטת מינסוטה, הוא כותב. הנקודה היא שאין דרך אחת מדויקת למשרד הפינתי, ותואר בליגת הקיסוס או תואר מאוניברסיטה פרטית יוקרתית אחרת הם לא דרישה ולא ערובה. פוליטיקה לאומית היא מקרה נוסף. בטח, יש נשיאים שמקורם באיווי (ג'ורג' וו. בוש, ביל קלינטון) אבל יש רבים שלא: רונלד רייגן הלך לקולג' יוריקה, בית ספר קטן באילינוי, וריצ'רד ניקסון קיבל את התואר הראשון שלו מוויטייר מכללה בדרום קליפורניה. כשמסתכלים על פוליטיקאים לאומיים אחרים שרצו או יכולים לרוץ לנשיאות מתישהו, מושל ניו ג'רזי כריס כריסטי וסגן הנשיא ג'ו ביידן סיימו את לימודיהם באוניברסיטת דלאוור, פול ריאן מאוניברסיטת מיאמי אוהיו וג'ון אדוארדס מאוניברסיטת צפון קרוליינה סטייט. ברוני אמר שהסיבה הגדולה לכתיבת הספר היא שכאשר סקר את האנשים המצליחים שהכיר וראיין, לא נראה היה שיש "ריכוז מוגזם" של אנשים שהגיעו מהמכללות הסלקטיביות ביותר. "אז מידת החשיבות שנראה שהורים וילדים מייחסים לסלקטיביות של המקום שבו הם למדו בבית הספר לא נראתה לי משתלבת כלל עם מרכיבי ההצלחה כפי שמתבטאים באנשים שפגשתי שהצליחו ו תוכן נקודתי אפילו יותר", אמר. "ולכן הרגשתי שבאמת צריך להצביע על הסתירה הזו בצורה נועזת". חלק ממה שמזין את התפיסה שהמצליחנים מבינינו תמיד לומדים בבתי הספר הסלקטיביים ביותר הוא מה שאנחנו רואים וקוראים על אנשים שהצליחו. לדוגמה, קחו את רשימת "30 מתחת לגיל 30", שמגזין פורבס מוציא מדי שנה. ברוני כותבת על כך שב-2013, אתר בשם 60second Recap ציין כיצד בכל פעם שמצטיינים למדו בבית ספר כמו הרווארד, סטנפורד או פרינסטון, זה הוזכר בפרופיל. אבל אם הם לא סיימו בית ספר כזה, פורבס לא הזכיר את העלמה שלהם. "אז למה אנחנו מקבלים את הרושם שכל כך הרבה מהאנשים הנוצצים בעולם הלכו לבתי הספר האלה? כי כשהם למדו בבתי הספר האלה, אנחנו הופכים את זה לחלק מהביוגרפיה שלהם כי אנחנו חושבים שזה מסביר משהו. וכשהם עברו לא הלכנו לבתי הספר האלה, אנחנו מדלגים על זה מיד כי אנחנו חושבים שזה בעצם ראיה סותרת כשזה יכול להיות הכל חוץ מזה". אחד הסיפורים הנוקבים ביותר שחולק ברוני בספרו הוא המכתב שהוריו של מאט לוין כתבו לו ערב לפני שקיבל את תגובתו הראשונה בקולג'. לוין, כמו רבים מחבריו לכיתה בבית הספר התיכון קולד ספרינג הארבור בלונג איילנד, חשב על אייבי. הוא קיווה להתקבל לייל, פרינסטון או בראון, והוא עשה הכל כדי להיות מועמד בולט: ללמוד עם מורה ל-SATs, לשחק בקבוצת הבייסבול של האוניברסיטה, להרוויח את אחד מממוצעי הציונים הגבוהים ביותר בתור צעיר והתנדבות עבור יותר מ-100 שעות של שירות לקהילה. המכתבים הגיעו, ולוין נדחה על ידי שלושתם. אמו ואביו, במכתבם, כתבו, "הערך שלך כאדם, סטודנט ובנו אינו נפגע או מושפע כלל ממה שהמכללות הללו החליטו. אם זה לא הולך לך, אתה תיקח מסלול אחר כדי להגיע לאן שאתה רוצה." מכתב לבן שלי כשהוא יוצא לקולג'. "מה שאני אוהב בהוריו של מאט לוין והסיפור הזה הוא... הם אמרו, אנחנו יודעים שהתמלאת בשאיפות האלה. אולי היינו סוכנים למלא אותך בהם", אמרה ברוני. "מה שהם אמרו זה שזה מדד אחד בחיים עם רבים מהם. אל תהפוך את המדד הזה לבלגן שאתה מרביץ לעצמך, וזה מה שאני חושב שהורים צריכים לעשות". האם ניתן להחזיר כל שפיות לכל תהליך הקבלה למכללה? ברוני אמרה שמה שאנחנו יכולים לעשות זה לנסות לשנות את השיחה ולהתחיל לדבר גם על ההשלכות השליליות של הדחיפה הזו להיכנס לבית הספר הכי סלקטיבי. "אם אנחנו נותנים לילדים יותר מדי רושם שהשם על התעודה שלהם הולך להיות הכל, אנחנו מסתכנים גם להגיד להם שהתעודה שלהם הולכת לעשות את העבודה בשבילם". ילדים שמרגישים כך בסופו של דבר מגיעים לטיפול או שאינם מסוגלים לחלוטין ליצור חיים, הוא אמר. "אם נדבר על כל הדברים שקורים, כל הדברים השליליים שמגיעים לריכוז יתר בכניסה לבית ספר עילית, אז אולי נתחיל לא להתרכז כל כך בכניסה לבתי ספר עילית". ברוני מקווה שההורים והתלמידים יקראו את ספרו, אבל הוא מקווה במיוחד שמבוגרים מסיימים יקראו אותו לפני שהם יוצאים לבית הספר. כי בעוד אנחנו מבלים כל כך הרבה זמן בדאגה לאן הילדים שלנו הולכים להיכנס, אנחנו מבלים פחות זמן במה שהם הולכים לעשות ולחקור כשהם יגיעו לשם. "אז קהל החלומות שלי הוא ילדים שהולכים לקולג', וילדים שהולכים לקולג'... שגורמים להם לחשוב על יותר מהשם שעל הסווטשירט שלהם וגורמים להם להרהר מה הם הולכים לעשות עם יוצא הדופן הזה זְכוּת." האם אתה חושב שלימודים במכללת עילית נותנים לך רמה בכל הנוגע להצלחה מקצועית? שתף את המחשבות שלך עם קלי וואלאס בטוויטר או עם CNN Living בפייסבוק.
ספר חדש אומר שהמקום שבו אתה הולך לקולג' לא קובע מי אתה תהיה.
הסופר פרנק ברוני מאשים את הכלכלה והמכללות בהגדלת ההימור על הקבלה.
מתוך 10 המנכ"לים המובילים של Fortune 500 ב-2014, רק אחד למד בבית ספר של ליגת הקיסוס.