(CNN)I was in Florida last year when I got a call asking me to pose for a calendar. What? A calendar? As in Sports Illustrated swimsuit? Victoria's Secret angels? Cover girls. Pinups. Movie stars. Glam. I agreed, and now I am Ms. December. But it isn't quite what you think. The caller on the other end that day was Patti Tripathi. She was an anchor at CNN Headline News at a time when there were few Indian-American women in high-profile media jobs. Tripathi has her own media company now, but more recently she launched a nonprofit called Saris to Suits. She was asking me to help. She began by telling me her story. She was 12 when her family immigrated to the United States. Indian parents often have to save  a lot of money to ensure a good marriage for their daughter. Tripathi said that was a big reason why her family left. We spoke about similar experiences as Indian teenagers in America. She was not allowed to go to the prom or wear shorts, except to play tennis. She had an 8 p.m. curfew and her father expected she would be married soon after college. Tripathi felt like a burden. She did everything she could to stand on her own. And she did. My father was not as stern but he had a hard time watching his little girl become "Americanized." I, too, longed to be independent, far more so than was expected of a Bengali girl in the 1970s. At an all-girls convent school in Kolkata, I used to climb up three flights of stairs to reach my classroom. On every landing were oversized portraits of national leaders, most of them Indian. Hundreds of girls in white uniforms made the stampede-like dash up the stairwell. It was impossible to stop but I always looked up when I arrived at Indira Gandhi. There she was, in her trademark white sari and what I thought was a Cruella de Vil slice in her hair. In a nation that valued boys more than girls, I was in awe that we had a female prime minister. Gandhi's political career turned out to be less than stellar, but it was 1971 and I was not yet 9 years old. I wanted to grow up to be just like her. Regal. Smart. And most of all, in control of my destiny. I know so many other Indian girls felt the same. We had dreams. Big dreams. We wanted to be someone, do something rewarding with our lives. Yet for so many girls in India, dreams are vanquished by nightmare life scenarios. They are denied education and married off within months of their first period. I have met women who were abducted and forced into prostitution or lived with physically and mentally abusive men. Those problems are not limited to India or the rest of South Asia. They exist in the immigrant communities in the United States, in which abuse and crimes are underreported because of the stigma that still exists. Women are often ashamed to talk about these things. As an Indian-American journalist, I have told stories with hopes of casting light on the world inhabited by many South Asian women. I have mentored girls in my hometown of Kolkata. And always wondered: What else can I do? Some of that desire stems from my own circumstances in life. As a newborn, I was left on the steps of an orphanage in north Kolkata. It happened to be run by an American missionary, Helen Benedict, who happened to meet my adoptive mother at the Indo-American Society. My mother was honing her English speaking skills there. That was in 1962 and my parents were childless after 10 years of marriage. It's not hard to guess the rest of the story. Instead of growing up in harsh surroundings, I was raised in a professor's house. And, instead of a future that might have been filled with darkness, I faced one that was bright. I had loving parents, attended good schools and traveled around the world. There is not a day that goes by when I don't think about the life I might have led had it not been for that fateful meeting between an American missionary and a Bengali woman pining to become a mother. I shared my story with Tripathi and told her I would help. Tripathi put together Saris to Suits as an empowerment tool. She wanted to raise money to help South Asian women. She also wanted to inspire them, she said. They needed strong role models. They needed to know that they could break out of the molds that were cast for them. She was putting together the 2015 Saris to Suits calendar and wanted to feature South Asian women who had found success in America. They were doctors, lawyers, corporate leaders. One was a weightlifter from Pakistan who struggled with balancing her sport and her Muslim attire. Another was Miss America 2014. I felt honored to be in such fine company. I would be the only journalist in the calendar. It would most certainly be my only chance in life to pretend I was a glamour girl. Some of the women opted to wear saris, the traditional dress of India. Some wore salwar kameez, a long tunic and pants. And some of us were in suits or our work attire. The 2014 calendar, the first one Tripathi published, raised money for various organizations that help South Asian women. One of them was Raksha (which means protection). Based in Atlanta, Raksha provides support for the South Asian community in a number of ways. Most of its clients are women who are dealing with abusive marriages, divorce and issues with their children. Raksha's executive director, Aparna Bhattacharyya, told me why the calendar was important. "I think it is a reminder that there are women overcoming obstacles and that they have the potential to achieve their own goals for themselves," she said. "I think it is powerful for young South Asian women to see role models that look like themselves -- role models who are making change and following their dreams." Her words took me back to my school in Kolkata where I gazed upward at Indira Gandhi's face. In it, I found strength. I am of course, a far cry from the likes of Gandhi, but perhaps I can inspire a teenager out there to be the architect of her future. Maybe a young woman in a sari will be able to put on a suit for the first time in her life. Besides, it's kind of cool to be in a calendar.
CNN's Moni Basu shares her story of struggle and success as a South Asian woman .
Basu was featured as part of the Saris for Suits calendar, a tool created to empower women .
The Saris for Suits campaign aims to create awareness about violence against women in immigrant communities .
(CNN) הייתי בפלורידה בשנה שעברה כשקיבלתי טלפון שביקשה ממני להצטלם ללוח שנה. מה? לוח שנה? כמו בבגד ים של ספורטס אילוסטרייטד? מלאכי ויקטוריה סיקרט? מכסים בנות. פינאפים. כוכבי קולנוע. זוהר. הסכמתי, ועכשיו אני גב' דצמבר. אבל זה לא בדיוק מה שאתה חושב. המתקשרת בצד השני באותו יום הייתה פטי טריפאטי. היא הייתה אושיית ב-CNN Headline News בתקופה שבה היו מעט נשים הודיות-אמריקאיות בעבודות תקשורת בעלות פרופיל גבוה. לטריפאתי יש כעת חברת מדיה משלה, אבל לאחרונה היא השיקה עמותה בשם Saris to Suits. היא ביקשה ממני לעזור. היא התחילה לספר לי את הסיפור שלה. היא הייתה בת 12 כשמשפחתה היגרה לארצות הברית. הורים הודים צריכים לעתים קרובות לחסוך הרבה כסף כדי להבטיח נישואים טובים לבתם. טריפאתי אמרה שזו סיבה גדולה לכך שמשפחתה עזבה. דיברנו על חוויות דומות כמו בני נוער הודים באמריקה. אסור היה לה ללכת לנשף או ללבוש מכנסיים קצרים, מלבד לשחק טניס. הייתה לה 8 בערב. עוצר ואביה ציפו שהיא תתחתן זמן קצר לאחר הקולג'. טריפאתי הרגיש כמו נטל. היא עשתה כל שביכולתה כדי לעמוד על שלה. והיא עשתה זאת. אבי לא היה חמור סבר, אבל היה לו קשה לראות את הילדה הקטנה שלו הופכת ל"אמריקנית". גם אני השתוקקתי להיות עצמאית, הרבה יותר ממה שהיה מצופה מנערה בנגלית בשנות ה-70. בבית ספר של מנזר לבנות בקולקטה, נהגתי לעלות שלוש קומות מדרגות כדי להגיע לכיתה שלי. בכל נחיתה היו דיוקנאות מגודלים של מנהיגים לאומיים, רובם הודים. מאות נערות במדים לבנים עשו את המהלך דמוי הדריסה במעלה חדר המדרגות. אי אפשר היה לעצור אבל תמיד הרמתי את מבטי כשהגעתי לאינדירה גנדי. הנה היא, בסארי הלבן המסחרי שלה ומה שחשבתי שזה פרוסת קרואלה דה ויל בשיער שלה. במדינה שהעריכה בנים יותר מאשר בנות, התלהבתי מכך שיש לנו ראש ממשלה אישה. הקריירה הפוליטית של גנדי התבררה כפחות מהממת, אבל זה היה ב-1971 ואני עוד לא הייתי בן 9. רציתי לגדול להיות בדיוק כמוה. מַלכּוּתִי. לִכאוֹב. ובעיקר, שליטה בגורל שלי. אני יודע שכל כך הרבה בנות הודיות אחרות הרגישו אותו הדבר. היו לנו חלומות. חלומות גדולים. רצינו להיות מישהו, לעשות משהו מתגמל עם החיים שלנו. עם זאת עבור כל כך הרבה בנות בהודו, חלומות מובסים על ידי תרחישי חיים סיוטים. הם נמנעים מחינוך ומתחתנים בתוך חודשים מהמחזור הראשון שלהם. פגשתי נשים שנחטפו ונאלצו לזנות או חיו עם גברים מתעללים פיזית ונפשית. הבעיות הללו אינן מוגבלות להודו או לשאר דרום אסיה. הם קיימים בקהילות המהגרים בארצות הברית, שבהן מדווחים פחות על התעללות ופשעים בגלל הסטיגמה שעדיין קיימת. נשים מתביישות לעתים קרובות לדבר על הדברים האלה. כעיתונאית הודית-אמריקאית, סיפרתי סיפורים עם תקווה לשפוך אור על העולם המאוכלס על ידי נשים רבות מדרום אסיה. הדרכתי בנות בעיר הולדתי קולקטה. ותמיד תהה: מה עוד אני יכול לעשות? חלק מהרצון הזה נובע מהנסיבות שלי בחיים. כילדה, נותרתי על מדרגות בית יתומים בצפון קולקטה. זה נוהל במקרה על ידי מיסיונרית אמריקאית, הלן בנדיקט, שפגשה במקרה את אמי המאמצת באגודה ההודו-אמריקאית. אמא שלי חידדה את כישורי דיבור האנגלית שלה שם. זה היה בשנת 1962 והורי היו חשוכי ילדים לאחר 10 שנות נישואים. לא קשה לנחש את המשך הסיפור. במקום לגדול בסביבה קשה, גדלתי בבית של פרופסור. ובמקום עתיד שאולי היה מלא בחושך, עמדתי בפני עתיד שהיה בהיר. היו לי הורים אוהבים, למדתי בבתי ספר טובים ונסעתי מסביב לעולם. אין יום שעובר בו אני לא חושב על החיים שאולי הייתי מנהל לולא הפגישה הגורלית ההיא בין מיסיונר אמריקאי לאישה בנגלית החושקת להפוך לאם. שיתפתי את הסיפור שלי עם טריפתי ואמרתי לה שאעזור. טריפאטי הרכיב את Saris to Suits ככלי העצמה. היא רצתה לגייס כסף כדי לעזור לנשים מדרום אסיה. היא גם רצתה לעורר בהם השראה, אמרה. הם היו צריכים מודלים חזקים לחיקוי. הם היו צריכים לדעת שהם יכולים לפרוץ מהתבניות שנוצקו עבורם. היא הרכיבה את לוח השנה של Saris to Suits לשנת 2015 ורצתה להציג נשים מדרום אסיה שזכו להצלחה באמריקה. הם היו רופאים, עורכי דין, מנהיגי תאגידים. האחת הייתה מריחת משקולות מפקיסטן שנאבקה באיזון בין הספורט שלה לבין הלבוש המוסלמי שלה. אחרת הייתה מיס אמריקה 2014. הרגשתי כבוד להיות בחברה כל כך טובה. אני אהיה העיתונאי היחיד בלוח השנה. אין ספק שזו תהיה ההזדמנות היחידה שלי בחיים להעמיד פנים שאני נערת זוהר. חלק מהנשים בחרו ללבוש סארי, הלבוש המסורתי של הודו. חלקם לבשו סלוואר קמיז, טוניקה ארוכה ומכנסיים. וחלקנו היו בחליפות או בלבוש העבודה שלנו. לוח השנה של 2014, הראשון שפרסם טריפאטי, גייס כסף עבור ארגונים שונים המסייעים לנשים מדרום אסיה. אחד מהם היה רקשה (שפירושו הגנה). Raksha, שבסיסה באטלנטה, מספקת תמיכה לקהילה בדרום אסיה במספר דרכים. רוב לקוחותיה הן נשים המתמודדות עם נישואים פוגעניים, גירושין ובעיות עם ילדיהן. המנכ"ל של רקשה, אפרנה בהטצ'ריה, אמר לי מדוע לוח השנה חשוב. "אני חושבת שזו תזכורת שיש נשים שמתגברות על מכשולים ושיש להן פוטנציאל להשיג את המטרות שלהן בעצמן", אמרה. "אני חושבת שזה חזק עבור נשים צעירות מדרום אסיה לראות מודלים לחיקוי שנראים כמו עצמן - מודלים לחיקוי שעושים שינוי ועוקבים אחר החלומות שלהן". המילים שלה החזירו אותי לבית הספר שלי בקולקטה, שם הסתכלתי כלפי מעלה בפניה של אינדירה גנדי. בזה מצאתי כוח. אני כמובן רחוקה מהאנשים כמו גנדי, אבל אולי אוכל לעורר השראה למתבגרת שם להיות האדריכלית של העתיד שלה. אולי אישה צעירה בסארי תוכל ללבוש חליפה בפעם הראשונה בחייה. חוץ מזה, זה די מגניב להיות בלוח שנה.
מוני באסו מ-CNN חולקת את סיפור המאבק וההצלחה שלה כאישה מדרום אסיה.
Basu הוצג כחלק מלוח השנה של Saris for Suits, כלי שנוצר כדי להעצים נשים.
קמפיין "סריס לחליפות" נועד ליצור מודעות לגבי אלימות נגד נשים בקהילות מהגרים.