The English don’t actually care much for music,’ said Sir Thomas Beecham, the great 20th-century conductor and noted wit, ‘but they love the sound it makes!’ This week the sound that has filled our concert halls and all the spaces where music-lovers gather has been of loud cheering. When it was announced on Tuesday that Sir Simon Rattle will be coming home from Germany in 2017 to run the London Symphony Orchestra, whoops of delight could be heard all the way from London’s Barbican Centre, where the LSO play, to Menlove Avenue,Woolton, the middle-class suburb of Liverpool where Rattle was born 60 years ago. The most remarkable English classical musician since the celebrated Beecham, Rattle has scaled the highest peaks. Appointed CBE at the ripe old age of 32, he was knighted seven years later, and elected principal conductor of the Berlin Philharmonic, the world’s most formidable orchestra, at 44. Conductor Sir Simon Rattle is to join London Symphony Orchestra as music director . In an age of overpaid footballers and gruesome shows like The X Factor, an age when the mediocre wear garlands tossed by dullards, here is a man who has truly earned his laurel crown. When he received the weighty badge of the Order of Merit last summer (‘Don’t try conducting with this thing on!’ the Queen told him at the investiture) it was formal recognition that he belonged to the best of the best. Now the man who conquered the world is coming home to join our leading orchestra and, what’s more, he sees his role not just as a conductor but as an ambassador, an educator, whose duty is to boost musical talent wherever he can. ‘Frankly,’ he says, ‘what goes on in the primary school is going to be just as important as what goes on in any concert hall.’ Knowing Rattle as I do, this was no throw-away remark. Talk of greatness is usually misplaced. There are never many truly great performers in any field. So when they do come along it is our duty to recognise the special gifts that lift them above the pack. We could call it the Federer distinction. Roger Federer is a great tennis player, perhaps the greatest; Andy Murray is merely very good. In the performing arts it can be difficult to describe what greatness looks like because, unlike in sport, there are no clear winners and losers. Over time, however, you have a sense of those who achieve it. Laurence Olivier, for instance, was a great actor. Rudolf Nureyev was a great dancer. Frank Sinatra was a great singer. And Sir Simon Rattle is unquestionably a great musician. Born on the same road in Liverpool as John Lennon, Rattle was at primary school when The Beatles took off like a rocket. No magical mystery tours for him, though. The Rattler, as he is known, was a bookish child, who played the piano and was later a percussionist in the National Youth Orchestra. ‘I tried to interest him in cricket and football’, said his father Denis, ‘but he always seemed to have his head in a music score.’ Sir Simon (right), whose youngest child with Czech mezzo-soprano Magdalena Kožená (left), 41, is seven months old, has directed the Berlin Philharmonic since 2002 . Denis Rattle, originally from Kent, was a businessman who taught English in his retirement. At Oxford University, where he knew Sir Edward Heath, he had played in a jazz band, so he did nothing to discourage his son’s enthusiasm for music. When Denis and Pauline Rattle took their son to see the comedian Al Read at the Liverpool Empire, the five-year-old stopped the show. So many members of the audience were amused by the sight of a curious little boy leaving his seat to peer into the orchestra pit that Read had to tell him: ‘Come on, lad. I’ve got a show to do!’ The young Rattle never set foot in Liverpool’s football ground Anfield or Everton’s Goodison Park as his father might have wished but he was a regular at the city’s wonderful Philharmonic Hall where, in 1966, his life changed for ever. Gustav Mahler’s mighty Second Symphony, the Resurrection, despite its challenging discords, made him realise even then, aged 11, that he wanted to be a conductor. And now he was determined to learn how. He studied music scores his sister brought home from the library; he pored over composers’ writings on orchestration. He would write down the percussion parts of big orchestral pieces, gather friends and family, and hand out those parts so he could conduct his impromptu orchestra while a record of the music played in the background. When he was 15, he cajoled enough musicians together to form a proper orchestra and stage a charity event at Liverpool’s College Hall. It was a resounding success. Rattle’s days as conductor of the City of Birmingham Symphony Orchestra are the stuff of legend. When he went there aged 25 in 1980 he was, musically speaking, barely out of short pants and the orchestra was at best lacklustre. When he left 18 years later as a knight of the realm, the CBSO was acclaimed as one of the world’s finest orchestras, and had a magnificent new home. Symphony Hall, which opened in June 1991 as a result of Rattle’s persistence and enlightened cross-party political co-operation, remains the best concert hall in Britain. So when people talk about the cultural development of Birmingham, and Rattle’s substantial part in it, they are not fibbing. The question is: what can he do for London and Britain? The signs are promising. There is a clear will to build a concert hall worthy of London’s unrivalled reputation as a city of culture and Rattle knows, for he is no fool, that his appointment can only assist the process. In the City they are no fools either. Everybody understands that, with Rattle at the helm of such a fine orchestra, the LSO could become world-beaters not only in public performances but also in the world of music education. Rattle sees his role not just as a conductor but as an ambassador, an educator, whose duty is to boost musical talent wherever he can . Rattle once described how moving it was to bring deaf children into rehearsals in Birmingham, and see how they responded through vibration alone to the experience of a Beethoven symphony. In Berlin he wasted no time in working with children from the city’s less well-off backgrounds, involving them in dance collaborations with the Berlin Philharmonic. Some musicians, brought up in the old school, were sceptical but not for long. ‘What Simon wants’, musicians used to say, ‘Simon gets’. Which is why his return to London is so thrilling, and so important. In a world of show-offs and halfwits, here is a man with the faith and willpower to move mountains: not on his own behalf but for an art form itself. He believes that great music can transform lives. Describing Leonard Bernstein, the great American conductor and educator, who wrote West Side Story in his spare time, a musician once said: ‘Lenny reminds you why you wanted to become a musician in the first place.’ That is Rattle’s talent too but how he achieves it is hard to pin down. It is the conductor who makes all the difference as to whether a performance sinks or swims. What you see as he steps on to the podium, is the tip of a vast iceberg of activity involving planning, preparing, rehearsing, managing schedules and endless background work to understand the music. This is what helps make Simon Rattle one of the world’s greatest, says his biographer Sir Nicholas Kenyon: ‘He is a meticulous planner, has a fantastic insight for the right combination of pieces in a concert programme and is a brilliant pacer and galvaniser of rehearsals, knowing exactly what he has to achieve and motivating his players accordingly.’ But it still fails to explain his achievements. When his performances take off, musicians and audiences alike would rather be nowhere else. It isn’t so much a matter of his technique with the conductor’s baton, or bringing in the trombones when they’re feeling left out as something undefinable. In 1999, a critic memorably described him on the podium: ‘Sometimes he bent to his knees, puffed his cheeks and mimed a straw-chewing yokel to encourage a proportionate rustic attitude in his players. That was especially during Beethoven’s “Pastoral” Symphony...During the pizzicato interlude in Mahler’s Second Symphony, he dropped his hands to his sides and encouraged his band just to pluck ’n’ swing.’ What audiences see in Rattle is a man who feels that, for as long as he is conducting it, that piece is the most important thing in the world. Musicians, hardly sentimental, are happy to follow him because every concert is an adventure. As Rattle says: ‘Always the journey, never the destination’. His genius, as it always will be with the greats, is that he possesses an alignment of mind and heart that cannot be taught. ‘Simon can achieve things in a performance,’ a Berlin musician said last week, ‘that can never be learnt.’ Now he is coming home for what he calls ‘one last challenge’. To which we can only cry: ‘Hurrah!’
Sir Simon Rattle to join the London Symphony Orchestra as music director .
60-year-old was born on the same road in Liverpool as John Lennon .
By 15 formed his own proper orchestra that performed at charity event .
Sees new role not just as a conductor but as ambassador and educator .
לאנגלים למעשה לא אכפת הרבה ממוזיקה," אמר סר תומס ביצ'ם, המנצח הגדול מהמאה ה-20 וציין שנינות, "אבל הם אוהבים את הצליל שהוא משמיע!" השבוע הסאונד שמילא את אולמות הקונצרטים שלנו ואת כל חללים שבהם מתאספים חובבי מוזיקה עוררו עידוד רם. כאשר הוכרז ביום שלישי כי סר סיימון ראטל יחזור הביתה מגרמניה בשנת 2017 כדי להפעיל את התזמורת הסימפונית של לונדון, ניתן היה לשמוע צליל עונג כל הדרך ממרכז ברביקן בלונדון, שם מנגן ה-LSO, ועד לשדרת מנלוב, וולטון, פרבר המעמד הבינוני של ליברפול שבו נולד ראטל לפני 60 שנה. המוזיקאי הקלאסי האנגלי המדהים ביותר מאז ה-Beecham המהולל, ראטל הגיע לפסגות הגבוהות ביותר. מונה ל-CBE בגיל 32, זכה לתואר אבירות שבע שנים מאוחר יותר, ונבחר למנצח הראשי של הפילהרמונית של ברלין, התזמורת האדירה בעולם, בגיל 44. המנצח סר סיימון ראטל יצטרף לתזמורת הסימפונית של לונדון כמנהל מוזיקלי. בעידן של כדורגלנים ששולמו יתר על המידה ותוכניות מזעזעות כמו אקס פקטור, עידן שבו הבינוניים לובשים זרי פרחים המושלכים על ידי עמומים, הנה אדם שבאמת הרוויח את כתר הדפנה שלו. כשהוא קיבל את התג כבד המשקל של מסדר ההצטיינות בקיץ שעבר ('אל תנסה לנצח עם הדבר הזה!' אמרה לו המלכה בחקירה) זו הייתה הכרה רשמית שהוא שייך לטובים שבטובים. עכשיו האיש שכבש את העולם חוזר הביתה להצטרף לתזמורת המובילה שלנו, ויותר מכך, הוא רואה את תפקידו לא רק כמנצח אלא כשגריר, מחנך, שתפקידו להגביר את הכישרון המוזיקלי בכל מקום שהוא. 'למען האמת,' הוא אומר, 'מה שקורה בבית הספר היסודי יהיה חשוב לא פחות ממה שקורה בכל אולם קונצרטים'. כשאני יודע את ראטל כמוני, זו לא הייתה הערה לזרוק. דיבורים על גדלות הם בדרך כלל לא במקום. אף פעם אין הרבה מבצעים גדולים באמת בכל תחום. אז כשהם מגיעים חובתנו להכיר במתנות המיוחדות שמעלים אותם מעל החפיסה. אנחנו יכולים לקרוא לזה ההבחנה של פדרר. רוג'ר פדרר הוא טניסאי גדול, אולי הגדול ביותר; אנדי מארי פשוט טוב מאוד. באמנויות הבמה יכול להיות קשה לתאר איך נראית גדולה כי בניגוד לספורט, אין מנצחים ומפסידים ברורים. עם זאת, עם הזמן, יש לך תחושה של אלה שמשיגים זאת. לורנס אוליבייה, למשל, היה שחקן נהדר. רודולף נורייב היה רקדן גדול. פרנק סינטרה היה זמר גדול. וסר סיימון ראטל הוא ללא ספק מוזיקאי גדול. ראטל, שנולד באותו כביש בליברפול כמו ג'ון לנון, למד בבית ספר יסודי כשהביטלס המריאו כמו טיל. עם זאת, אין סיורי מסתורין קסומים עבורו. הרעשן, כידוע, היה ילד ספרותי, שניגן בפסנתר ולימים היה נגן כלי הקשה בתזמורת הנוער הלאומית. 'ניסיתי לעניין אותו בקריקט וכדורגל', אמר אביו דניס, 'אבל תמיד נראה היה שראשו נמצא בתווים נגינה.' סר סיימון (מימין), שהילד הצעיר שלו עם המצו-סופרן הצ'כית מגדלנה קוז'נה (משמאל) ), בן 41, בן שבעה חודשים, מנהל את הפילהרמונית של ברלין מאז 2002. דניס ראטל, במקור מקנט, היה איש עסקים שלימד אנגלית עם פרישתו. באוניברסיטת אוקספורד, שם הכיר את סר אדוארד הית', הוא ניגן בלהקת ג'אז, אז הוא לא עשה דבר כדי להרתיע את ההתלהבות של בנו למוזיקה. כשדניס ופאולין ראטל לקחו את בנם לראות את הקומיקאי אל ריד באימפריה של ליברפול, הילד בן החמש הפסיק את ההופעה. כל כך הרבה חברי הקהל היו משועשעים ממראהו של ילד קטן סקרן שעוזב את מושבו כדי להציץ לתוך בור התזמורת, עד שריד נאלץ לומר לו: 'קדימה, בחור. יש לי הופעה לעשות!״ כף רגלו של ראטל הצעיר מעולם לא דרכה במגרש הכדורגל של ליברפול, אנפילד או בפארק גודיסון של אברטון, כפי שאביו יכול היה לרצות, אבל הוא היה קבוע באולם הפילהרמונית הנפלא של העיר, שם, בשנת 1966, חייו השתנו. לנצח. הסימפוניה השנייה האדירה של גוסטב מאהלר, התחייה, למרות חילוקי הדעות המאתגרים שלה, גרמה לו להבין כבר אז, בגיל 11, שהוא רוצה להיות מנצח. ועכשיו הוא היה נחוש ללמוד איך. הוא למד קטעי נגינה שאחותו הביאה הביתה מהספרייה; הוא התעמק בכתבי מלחינים על תזמור. הוא היה כותב את קטעי כלי ההקשה של יצירות תזמורת גדולות, אוסף חברים ובני משפחה, ומחלק את החלקים האלה כדי שיוכל לנצח על התזמורת המאולתרת שלו בעוד תקליט של המוזיקה מתנגן ברקע. כשהיה בן 15, הוא שידל מספיק מוזיקאים כדי להקים תזמורת ראויה ולבצע אירוע צדקה באולם הקולג' של ליברפול. זו הייתה הצלחה מסחררת. ימיו של ראטל כמנצח התזמורת הסימפונית של עיריית ברמינגהם הם חומר האגדה. כשהוא נסע לשם בן 25 ב-1980, מבחינה מוזיקלית, בקושי היו לו מכנסיים קצרים והתזמורת הייתה במקרה הטוב חסרת ברק. כשעזב 18 שנים מאוחר יותר כאביר הממלכה, ה-CBSO זכה לשבחים כאחת התזמורות הטובות בעולם, והיה לו בית חדש ומרהיב. Symphony Hall, שנפתח ביוני 1991 כתוצאה מההתמדה ושיתוף הפעולה הפוליטי חוצה-מפלגות הנאור של ראטל, נותר אולם הקונצרטים הטוב ביותר בבריטניה. אז כשאנשים מדברים על ההתפתחות התרבותית של ברמינגהאם, ועל חלקו המהותי של ראטל בה, הם לא מקשקשים. השאלה היא: מה הוא יכול לעשות עבור לונדון ובריטניה? הסימנים מבטיחים. יש רצון ברור לבנות אולם קונצרטים ראוי למוניטין הבלתי מתחרים של לונדון כעיר תרבות, וראטל יודע, כי הוא לא טיפש, שמינויו יכול רק לסייע בתהליך. גם בעיר הם לא טיפשים. כולם מבינים שעם ראטל בראש תזמורת כה משובחת, ה-LSO יכול להפוך למנצחי עולם לא רק בהופעות פומביות אלא גם בעולם החינוך המוזיקלי. ראטל רואה את תפקידו לא רק כמנצח אלא כשגריר, מחנך, שתפקידו להגביר את הכישרון המוזיקלי בכל מקום שהוא יכול. ראטל תיאר פעם כמה מרגש זה היה להביא ילדים חירשים לחזרות בברמינגהם, ולראות איך הם הגיבו באמצעות רטט בלבד לחוויה של סימפוניה בטהובן. בברלין הוא לא בזבז זמן בעבודה עם ילדים מרקע הפחות טוב של העיר, ושיתף אותם בשיתופי פעולה בריקוד עם הפילהרמונית של ברלין. כמה מוזיקאים, שגדלו בבית הספר הישן, היו סקפטיים אבל לא לאורך זמן. 'מה שסיימון רוצה', נהגו מוזיקאים לומר, 'שמעון מקבל'. זו הסיבה שהחזרה שלו ללונדון כל כך מרגשת, וכל כך חשובה. בעולם של ראוותנות ושכלים, הנה אדם עם אמונה וכוח רצון להזיז הרים: לא מטעמו אלא למען צורת אמנות עצמה. הוא מאמין שמוזיקה נהדרת יכולה לשנות חיים. כשתיאר את לאונרד ברנשטיין, המנצח והמחנך האמריקאי הגדול, שכתב את West Side Story בזמנו הפנוי, מוזיקאי אמר פעם: 'לני מזכיר לך למה רצית להיות מוזיקאי מלכתחילה'. זה גם הכישרון של ראטל, אבל איך הוא משיג שקשה לקבוע. המנצח הוא זה שעושה את כל ההבדל אם הופעה שוקעת או שוחה. מה שאתה רואה כשהוא עולה על הפודיום, הוא קצה קרחון עצום של פעילות הכוללת תכנון, הכנה, חזרות, ניהול לוחות זמנים ועבודת רקע אינסופית להבנת המוזיקה. זה מה שעוזר להפוך את סיימון ראטל לאחד הגדולים בעולם, אומר הביוגרף שלו סר ניקולס קניון: "הוא מתכנן קפדני, בעל תובנה פנטסטית לשילוב הנכון של קטעים בתוכנית קונצרטים, והוא קצב מבריק ומפעיל חזרות , לדעת בדיוק מה הוא צריך להשיג ולהניע את השחקנים שלו בהתאם.״ אבל זה עדיין לא מצליח להסביר את ההישגים שלו. כשההופעות שלו ממריאות, מוזיקאים וקהל יעדיפו להיות בשום מקום אחר. זה לא כל כך עניין של הטכניקה שלו עם שרביט המנצח, או הבאת טרומבונים כשהם מרגישים עזבו כמשהו בלתי ניתן להגדרה. ב-1999, מבקר תיאר אותו באופן בלתי נשכח על הפודיום: "לפעמים הוא התכופף על ברכיו, ניפח את לחייו ומימה את החלום לועס קש כדי לעודד גישה כפרית פרופורציונלית אצל שחקניו. זה היה במיוחד במהלך הסימפוניה ה"פסטורלית" של בטהובן...במהלך ההפסקה של הפיזיקאטו בסימפוניה השנייה של מאהלר, הוא שמט את ידיו לצדדים ועודד את הלהקה שלו רק לקטוף 'n' סווינג.' מה שהקהל רואה ב-Rattle הוא אדם אשר מרגיש שכל עוד הוא מנצח אותה, היצירה הזו היא הדבר הכי חשוב בעולם. מוזיקאים, בקושי רגשניים, שמחים לעקוב אחריו כי כל קונצרט הוא הרפתקה. כמו שאומר ראטל: 'תמיד המסע, אף פעם לא היעד'. הגאונות שלו, כפי שתמיד תהיה עם הגדולים, היא שיש לו התאמה של נפש ולב שאי אפשר ללמד. "סיימון יכול להשיג דברים בהופעה", אמר מוזיקאי ברלינאי בשבוע שעבר, "שאף פעם לא ניתן ללמוד אותם. עכשיו הוא חוזר הביתה למה שהוא מכנה "אתגר אחרון". לזה אנחנו יכולים רק לזעוק: 'הורא!'
סר סיימון ראטל יצטרף לתזמורת הסימפונית של לונדון כמנהל מוזיקלי.
בן 60 נולד באותו כביש בליברפול כמו ג'ון לנון.
בגיל 15 הקים תזמורת משלו שהופיעה באירוע צדקה.
רואה תפקיד חדש לא רק כמנצח אלא כשגריר ומחנך.