(CNN)There were three Selma to Montgomery marches in March 1965, and Rosa Parks had missed the first one. Parks, whose act of civil disobedience sparked the Montgomery bus boycott in 1955, moved to Detroit two years later for safety reasons. Death threats, in Alabama, were too much for her to endure. For eight years, Parks, a working-class woman, toiled at the Stockton Sewing Co. in Michigan, making dishrags, for low wages. But on March 1, 1965, she abruptly quit to join U.S. Rep. John Conyers' staff in Detroit. The voting rights movement in the South, led by the Rev. Martin Luther King Jr., coupled with the assassination of Malcolm X that February, had re-energized her appetite for direct political action. On Sunday, March 7, Parks was at home in Detroit watching the ABC television premiere of "Judgment at Nuremberg" when the broadcast was suddenly interrupted by a news flash from Selma, Alabama. A peaceful throng of voting rights activists had marched onto the steel-arched Edmund Pettus Bridge that spanned the Alabama River, only to be brutally assaulted by police and Alabama state troopers, most of them wearing gas masks. Before being arrested and beaten these protesters had been headed to the state capital in Montgomery, a distance of 54 miles, to demand federal protection of blacks' right to vote. That Sunday afternoon, 25-year-old John Lewis, then chairman of Student Nonviolent Coordinating Committee and today a U.S. congressman from Georgia's 5th District, had been tear-gassed and billy clubbed as he tried to cross the bridge. The sight of him being beaten sickened Parks. Lewis had emerged as the bravest and youngest of the major civil rights leaders of the Kennedy-Johnson era, even speaking at the March on Washington in 1963. As a Freedom Rider in the South, he was arrested 24 times, and proud of it. Therefore on March 9, to protest "Bloody Sunday," as the incident became known, Parks walked down Detroit's wide Woodward Avenue in full solidarity with Brother Lewis and the others arrested in Selma. "The Edmund Pettus Bridge for me was wrought in symbolism," Parks recalled years later. "The photos taken that day made me think of the bridge as a battlefield, like at Lexington and Concord. It was the start of a turning point." So when King -- who had been in Atlanta for "Bloody Sunday" -- telegrammed Parks about returning to Alabama to take part in a third mass march from Selma to Montgomery, her immediate answer was "Why, of course." Once back in Montgomery in late March at King's request, Parks looked around to see what had changed since the '50s. "One of the first things I did was look at the buses," she told me in 1997. "And yes -- they were integrated. ... That felt good." On March 25, Parks, the "Mother of the Movement," spoke eloquently in Montgomery though her soft voice was barely audible over the crackling speakers. Per usual, King stole the show that day with a rousing piece of oratory. "We are on the move," the Nobel Peace Prize-winning preacher shouted, "and no wave of racism will stop us!" That evening King flew back to Atlanta in high spirits, deeming the third Selma-to-Montgomery march an unqualified success. Yet Parks, near broke, took a bus back to Atlanta the next day, deeply depressed.  There was too much white hatred still in Montgomery to feel victorious. Her great fear was that Selma was only a stride forward, in basketball parlance, not a slam-dunk. America was still poisoned by the curse of institutional racism. The fight for voting rights was just beginning. True ballot-box equality was still a long way off. Even after President Lyndon B. Johnson signed the Voting Rights Act of 1965 that summer, Parks remained somewhat skeptical. She knew Southern white bigots would concoct evil new ways to disenfranchise black people. As America reflects on the significance of the 50th anniversary of Selma this weekend, it's important to honor the martyrs of "Bloody Sunday" in a lasting way. Certainly, the fact that Barack Obama, an African-American, is U.S. President proves that Lewis didn't get his head dented in vain. But the recent egregious findings of the Department of Justice following the Michael Brown case as well as other incidents resulting in the deaths of unarmed men of color still give us reason to pause. "I remember feeling something was not right," Parks recalled shortly after the third Selma march. "Even though the march was over, I felt that everything was not right." One thing "not right" on the 50th anniversary of the Selma marches is the sad fact that the Edmund Pettus Bridge hasn't been renamed the John Lewis Bridge. Continuing to honor Pettus -- a Confederate general, U.S. senator and white supremacist -- is insulting to America's civil rights heroes. When the bridge was built in 1940, Jim Crow ruled Alabama. Dallas County blacks had no say in the bridge being named to honor a Reconstruction-era white supremacist. Thankfully a group of conscientious students has recently started a petition drive to rid the iconic bridge of Pettus' name. But let's go further than just removing Pettus' name; let's rename the bridge for someone who deserves our admiration. I'm not a historian who thinks Confederate memorials should be boarded up. Places such as Jefferson Davis' Beauvoir estate along the Mississippi Gulf Coast and the pedestaled statue of Robert E. Lee in New Orleans (turning his back to the North) need historic preservation. But the Edmund Pettus Bridge -- which in 2013 was declared a National Historic Landmark -- isn't symbolic of the Civil War in a meaningful way.  It is, however, the modern-day battlefield where the voting rights movement was born. There is no more fitting tribute to the death of Jim Crow than to rename the "Bloody Sunday" bridge after Lewis. I urge President Barack Obama, the National Park Service, the state of Alabama and the city of Selma to "do the right thing." Like the Statue of Liberty, the John Lewis Bridge would become a sacred place for visitors to reflect on noble American traditions -- in this case, peaceful protest and voting rights. The "We Shall Overcome" year of 1965 would, at last, be given its historical due in Selma. "I'm with the kids,"  the Rev. Joseph Lowery, a close associate of King's, recently said in supporting the Edmund Pettus Bridge being redesignated. "Let's change it."
Ceremonies attended by President Obama to mark march's 50th anniversary over bridge .
Douglas Brinkley: Site where voting rights battle was fought should be named for John Lewis .
(CNN) היו שלוש צעדות של סלמה למונטגומרי במרץ 1965, ורוזה פארקס החמיצה את הראשון. פארקס, שמעשה אי הציות האזרחי שלו עורר את חרם האוטובוסים של מונטגומרי ב-1955, עבר לדטרויט שנתיים לאחר מכן מסיבות בטיחות. איומי המוות, באלבמה, היו יותר מדי בשבילה לסבול. במשך שמונה שנים, פארקס, אישה ממעמד הפועלים, עמלה ב-Stockton Sewing Co. במישיגן, והוציאה זלזול, תמורת שכר נמוך. אבל ב-1 במרץ 1965, היא עזבה בפתאומיות כדי להצטרף לצוות של נציג ארה"ב ג'ון קוניירס בדטרויט. תנועת זכויות ההצבעה בדרום, בראשות הכומר מרטין לותר קינג ג'וניור, יחד עם ההתנקשות במלקולם אקס בפברואר ההוא, עוררה מחדש את התיאבון שלה לפעולה פוליטית ישירה. ביום ראשון, 7 במרץ, פארקס היה בבית בדטרויט וצפה בבכורת הטלוויזיה של ABC של "Judgment at Nuremberg" כאשר השידור נקטע לפתע על ידי מבזק חדשות מסלמה, אלבמה. המון שליו של פעילי זכויות הצבעה צעדו אל גשר אדמונד פטוס בעל קשתות הפלדה המשתרעת על נהר אלבמה, רק כדי שהותקפו באכזריות על ידי המשטרה וכוחות מדינת אלבמה, רובם לובשים מסכות גז. לפני שנעצרו והכו מפגינים אלה פנו לבירת המדינה במונטגומרי, מרחק של 54 מיילים, כדי לדרוש הגנה פדרלית על זכותם של השחורים להצביע. באותו יום ראשון אחר הצהריים, ג'ון לואיס בן ה-25, אז יו"ר ועדת התיאום הבלתי-אלים של סטודנטים והיום חבר קונגרס אמריקאי מהמחוז החמישי של ג'ורג'יה, ספג גז מדמיע ובלילי ניסה לחצות את הגשר. המראה שלו מוכה חולה את פארקס. לואיס התגלה כאמיץ והצעיר מבין מנהיגי זכויות האזרח הגדולים של עידן קנדי-ג'ונסון, אפילו נאם במצעד בוושינגטון ב-1963. כרוכב חופש בדרום, הוא נעצר 24 פעמים, וגאה בכך. לכן ב-9 במרץ, כדי למחות על "יום ראשון הדמים", כפי שהתקרית נודעה, פארקס הלך בשדרת וודוורד הרחבה של דטרויט בסולידריות מלאה עם האח לואיס והאחרים שנעצרו בסלמה. "גשר אדמונד פטוס עבורי נוצר בסמליות", נזכר פארקס שנים מאוחר יותר. "התמונות שצולמו באותו יום גרמו לי לחשוב על הגשר כשדה קרב, כמו בלקסינגטון וקנקורד. זו הייתה תחילתה של נקודת מפנה". אז כשקינג - שהיה באטלנטה ל"יום ראשון הדמים" - מסר לפארקס על חזרה לאלבמה כדי להשתתף בצעדה המונית שלישית מסלמה למונטגומרי, תשובתה המיידית הייתה "למה, כמובן". כשחזר למונטגומרי בסוף מרץ לבקשתו של קינג, פארקס הסתכל סביבו כדי לראות מה השתנה מאז שנות ה-50. "אחד הדברים הראשונים שעשיתי היה להסתכל על האוטובוסים", היא אמרה לי ב-1997. "וכן - הם השתלבו... זה הרגיש טוב". ב-25 במרץ, פארקס, "אם התנועה", דיברה ברהיטות במונטגומרי למרות שקולה הרך בקושי נשמע ברמקולים המתפצחים. כרגיל, קינג גנב את ההצגה באותו יום עם קטע מלהיב של נאום. "אנחנו בתנועה", צעק המטיף זוכה פרס נובל לשלום, "ושום גל של גזענות לא יעצור אותנו!" באותו ערב טס קינג בחזרה לאטלנטה במצב רוח מרומם, וראה שהצעדת סלמה למונטגומרי השלישית כהצלחה בלתי מסויגת. עם זאת, פארקס, כמעט שבור, לקח אוטובוס חזרה לאטלנטה למחרת, בדיכאון עמוק. עדיין הייתה יותר מדי שנאה לבנים במונטגומרי כדי להרגיש מנצחת. החשש הגדול שלה היה שסלמה היא רק צעד קדימה, בעגה של כדורסל, לא צלמית. אמריקה עדיין הייתה מורעלת מקללת הגזענות הממסדית. המאבק על זכויות ההצבעה רק התחיל. שוויון אמיתי בקלפי עדיין היה רחוק. גם לאחר שהנשיא לינדון ב' ג'ונסון חתם על חוק זכויות ההצבעה של 1965 באותו קיץ, פארקס נותר ספקן במקצת. היא ידעה שהקנאים הלבנים הדרומיים ירקחו דרכים חדשות ומרושעות כדי לשלול זכויות של אנשים שחורים. בזמן שאמריקה שוקלת את המשמעות של יום השנה ה-50 לסלמה בסוף השבוע הזה, חשוב לכבד את הקדושים של "יום ראשון הדמים" בצורה מתמשכת. אין ספק, העובדה שברק אובמה, אפרו-אמריקאי, הוא נשיא ארה"ב, מוכיחה שלואיס לא נקטף את ראשו לשווא. אבל הממצאים הבוטים האחרונים של משרד המשפטים בעקבות המקרה של מייקל בראון כמו גם תקריות אחרות שהביאו למותם של גברים צבעוניים לא חמושים עדיין נותנים לנו סיבה לעצור. "אני זוכר שהרגשתי שמשהו לא בסדר", נזכר פארקס זמן קצר לאחר הצעדה השלישית של סלמה. "למרות שהצעדה הסתיימה, הרגשתי שהכל לא בסדר". דבר אחד "לא בסדר" ביום השנה ה-50 לצעדות סלמה היא העובדה העצובה ששמו של גשר אדמונד פטוס לא שונה לגשר ג'ון לואיס. המשך מתן כבוד לפטוס - גנרל בקונפדרציה, סנטור אמריקאי ובעליון לבנה - מעליב את גיבורי זכויות האזרח של אמריקה. כשהגשר נבנה ב-1940, שלט ג'ים קרואו באלבמה. לשחורים במחוז דאלאס לא הייתה שום מילה על כך שהגשר יקרא לכבוד בעל עליונות לבנה מתקופת השיקום. למרבה המזל, קבוצה של סטודנטים מצפוניים החלה לאחרונה במסע עצומה כדי להיפטר מהגשר האייקוני משמו של פטוס. אבל בואו נלך רחוק יותר מסתם להסיר את שמו של פטוס; בואו נשנה את שם הגשר למישהו שראוי להערצה שלנו. אני לא היסטוריון שחושב שצריך להצמיד את האנדרטאות של הקונפדרציה. מקומות כמו אחוזת בובואר של ג'פרסון דייויס לאורך חוף מפרץ מיסיסיפי והפסל הדום של רוברט אי לי בניו אורלינס (מפנה את גבו לצפון) זקוקים לשימור היסטורי. אבל גשר אדמונד פטוס - שב-2013 הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית - אינו מסמל את מלחמת האזרחים בצורה משמעותית. עם זאת, זהו שדה הקרב המודרני שבו נולדה תנועת זכויות ההצבעה. אין מחווה הולמת יותר למותו של ג'ים קרואו מאשר לשנות את שמו של גשר "יום ראשון הדמים" על שם לואיס. אני קורא לנשיא ברק אובמה, לשירות הפארקים הלאומיים, למדינת אלבמה ולעיר סלמה "לעשות את הדבר הנכון". כמו פסל החירות, גשר ג'ון לואיס יהפוך למקום קדוש עבור מבקרים להרהר במסורות אמריקאיות אצילות - במקרה זה, מחאה שלווה וזכויות הצבעה. שנת "נתגבר" של 1965 תזכה, סוף סוף, בסלמה. "אני עם הילדים", אמר לאחרונה הכומר ג'וזף לורי, מקורבו של קינג, בתמיכה בגשר אדמונד פטוס שייועד מחדש. "בוא נשנה את זה."
טקסים בהשתתפות הנשיא אובמה לציון יום השנה ה-50 של מצעד מעל הגשר.
דאגלס ברינקלי: האתר שבו נלחם זכויות ההצבעה צריך להיקרא על שמו של ג'ון לואיס.