TOM JONES: THE LIFE . by Sean Smith . (HarperCollins £18.99) Tom Jones has been a genuine global star for half a century. How many other people can say that? By my reckoning, it’s no more than a handful: Paul McCartney, Mick Jagger, Bob Dylan, Clint Eastwood and HM The Queen. And only one of them, I believe, lives in a larger house than Sir Tom’s. Sir Tom Jones (pictured in Los Angeles in 1978) had his first No 1 in the UK in March 1965 . It was in March 1965 that his first hit, It’s Not Unusual, went to No 1 in the UK and made him famous. To this day, the fame is untainted and the talent uneroded. Another significant milestone approaches on June 7, when he will turn 75 years old. All of which makes him the perfect subject for a lavishly appointed, no-holds-barred hardback biography. Smith’s is not the first — in fact, it’s the twelfth. But it’s the first for nearly two years, and should keep us going until the autumn, when Sir Tom’s autobiography is due out. What else will the great man be able to reveal, given that almost every imaginable revelation has already been made? Tom (pictured in early 1970s) married his wife Linda in 1957 when they were both only 16-years-old . For Sir Tom has not lived a particularly secretive life. Though married to Linda, nee Trenchard, for 58 years, and happily so, he has enjoyed a prolific extra-curricular love life. But as long as Linda doesn’t have to read about it in the newspaper — let’s hope she doesn’t read this — she turns a blind eye. It’s not just a matter of having your cake and eating it. It’s having more cake than anyone else has ever had and eating every last crumb of it. Such opportunities would never have arisen, of course, without the talent. Jones was born with the gift of a golden voice, and he knows exactly what to do with it. This was apparent on his first hit, and has not wavered since. Tom Jones (pictured) was born Thomas Woodward but was persuaded to change his name by his manager Gordon Mills, who also persuaded the star to move to London from Wales . Quite what he should do with his career has not always been so obvious but, under the watchful eye of his son, Mark, who has managed him since the mid-Eighties, he has recaptured his place in the sun and gained a new generation of fans. Several generations, in fact. The backstory is well known. Babies hear it on their mothers’ knees, and then tell it to their own babies many years later. Born Thomas Woodward in Treforest, South Wales, the infant Tom ‘had an edge, even as a youngster in short trousers. He didn’t just sing a song; he performed it with verve and passion’. Aged 12, he lost a year at school through tuberculosis; at 16, he was married with a child on the way. ‘Most of the girls found him very attractive,’ said one schoolmate. ‘He seemed a bit rough to me, but he definitely had the charisma. He had a way with him, a swagger.’ Tom Jones (right) is pictured with his manager, Gordon Mills (left), in January 1969. Mills worked as the superstar's manager for 20 years until he died of cancer in 1986 . The climb from obscurity, though, was long and arduous. Tom was a member of a band called The Senators, who weren’t going anywhere terribly fast. A sharp-eyed young manager, Gordon Mills, persuaded him to move to London, change his name to ‘Tom Jones’ and begin a solo career. He was already in his mid-20s. For 20 years, until Gordon died of cancer, Tom always deferred to his expertise. In return, Gordon did all Tom’s dirty work and sacked anyone who needed sacking. It was an arrangement that suited them both perfectly. Hits in the Sixties led to Las Vegas in the Seventies, and what might best be described as the Underwear Throwing Years. No bow-tie was larger or fluffier than Tom’s, no hips swivelled more suggestively. Elvis was a good friend and was convinced Tom wore a sock down the front of his trousers. Tom knew everyone and got on with nearly all of them, though he didn’t like it when John Lennon, with his characteristic Scouse wit, called him a ‘Welsh poof’. Would anyone? Tom (pictured) has been a judge on the Voice UK talent show since 2012, as has will.i.am (pictured) Nonetheless, an artistic nadir of some sort was reached when Tom recorded five consecutive country albums in the early Eighties. The live tours and Vegas residencies had made him hedge-fund rich. He and Linda lived in splendour in California, with many close relatives comfortably ensconced round the corner. But was it making him happy? Well, yes, but at the same time, Tom clearly needed to reconnect with the bluesier, rootsier music he had first loved. It hasn’t been an entirely easy ride since then, but his last two studio albums, Praise & Blame (2010) and Spirit In The Room (2012), have been the best of his long career. What comes over throughout the book is the straightforwardness of the man. Other stars say they might consider plastic surgery one day if the need arises, when they have clearly had the lot done. Sir Tom Jones has also had the lot done — but cheerfully admits to it. He has a reputation for being a little slow to put his hand in his pocket, yet is generous with family and close friends, as you or I would be in his position. He doesn’t like drugs or gambling, but enjoys a good cigar, and has drunk so much vintage champagne that at least one of his lovers was put off the stuff for good. Sir Tom (pictured), unlike many other celebrities, has admitted to having had plastic surgery work . Smith is an efficient chronicler of the life, as befits an old pro whose previous books have included Kylie, Gary (Barlow), Alesha (Dixon), Tulisa, Kate (Middleton), Cheryl and, of course, Victoria. There are a few factual errors that suggest speed of composition or just lack of knowledge: Leonard Cohen’s song is called Tower Of Song, not Tower Of Strength, for instance, and he doesn’t know that Burt Bacharach did not write the lyrics to his songs, which is a bit poor. But his book bounces along happily enough, forever marvelling that this faintly disgraceful old rake has been forgiven every-thing and become universally adored. As Rob Brydon put it when presenting him with yet another lifetime achievement award: ‘Tom Jones has lived the life we would all love to live.’ I have no doubt that women swooned and grown men wept, and Sir Tom probably sang It’s Not Unusual for about the 20,000th time.
Tom Jones turns 75 this year and has been a global star for half a century .
He has been happily married to his wife Linda for the past 58 years .
Despite this he has enjoyed a prolific extra-curricular love life .
Elvis was convinced that Tom wore a sock down the front of his trousers .
טום ג'ונס: החיים . מאת שון סמית'. (HarperCollins £18.99) טום ג'ונס היה כוכב עולמי אמיתי כבר חצי מאה. כמה אנשים אחרים יכולים להגיד את זה? לפי החישוב שלי, זה לא יותר מקומץ: פול מקרטני, מיק ג'אגר, בוב דילן, קלינט איסטווד ו-HM The Queen. ורק אחד מהם, אני מאמין, גר בבית גדול יותר מזה של סר טום. סר טום ג'ונס (בתמונה בלוס אנג'לס ב-1978) זכה במקום הראשון שלו בבריטניה במרץ 1965. במרץ 1965 הלהיט הראשון שלו, It's Not Unusual, הגיע למקום הראשון בבריטניה והפך אותו למפורסם. עד היום התהילה לא נגועה והכישרון לא נשחק. אבן דרך משמעותית נוספת מתקרבת ב-7 ביוני, אז ימלאו לו 75 שנים. כל זה הופך אותו לנושא המושלם לביוגרפיה בכריכה קשה מפוארת, ללא מעצורים. של סמית' הוא לא הראשון - למעשה, זה השנים-עשר. אבל זה הראשון מזה כמעט שנתיים, ואמור להמשיך עד הסתיו, כאשר האוטוביוגרפיה של סר טום אמורה לצאת. מה עוד יוכל האיש הגדול לגלות, בהתחשב בכך שכמעט כל גילוי שניתן להעלות על הדעת כבר נעשה? טום (בתמונה בתחילת שנות ה-70) התחתן עם אשתו לינדה בשנת 1957 כששניהם היו רק בני 16. שכן סר טום לא חי חיים סודיים במיוחד. למרות שנשוי ללינדה לבית טרנצ'ארד כבר 58 שנים, ולשמחתנו, הוא נהנה מחיי אהבה פוריים מחוץ ללימודים. אבל כל עוד לינדה לא צריכה לקרוא על זה בעיתון - נקווה שהיא לא תקרא את זה - היא מעלימה עין. זה לא רק עניין של לאכול את העוגה שלך ולאכול אותה. יש בה יותר עוגה מכל אחד אחר שאכל אי פעם ואוכל כל פירור אחרון שלה. הזדמנויות כאלה לעולם לא היו מתעוררות, כמובן, ללא הכישרון. ג'ונס נולד עם המתנה של קול זהב, והוא יודע בדיוק מה לעשות איתו. זה היה ברור בלהיט הראשון שלו, ומאז לא נרתע. טום ג'ונס (בתמונה) נולד כתומס וודוורד אבל שוכנע לשנות את שמו על ידי המנהל שלו גורדון מילס, שגם שכנע את הכוכב לעבור ללונדון מוויילס. מה עליו לעשות עם הקריירה שלו לא תמיד היה כל כך ברור, אבל תחת עינו הפקוחה של בנו, מארק, שניהל אותו מאמצע שנות השמונים, הוא כבש מחדש את מקומו בשמש וזכה לדור חדש של מעריצים. כמה דורות, למעשה. סיפור הרקע ידוע. תינוקות שומעים את זה על ברכי אמהותיהם, ואז מספרים את זה לתינוקות שלהם שנים רבות לאחר מכן. יליד תומס וודוורד בטרפורסט, דרום ויילס, לתינוק טום היה יתרון, אפילו בצעירותו במכנסיים קצרים. הוא לא רק שר שיר; הוא ביצע את זה בלהט ותשוקה'. בגיל 12 הפסיד שנה בבית הספר בגלל שחפת; בגיל 16 הוא היה נשוי עם ילד בדרך. "רוב הבנות מצאו אותו מאוד מושך", אמרה אחת מחברות בית הספר. "הוא נראה לי קצת מחוספס, אבל בהחלט הייתה לו הכריזמה. היה לו דרך איתו, סבבה.' טום ג'ונס (מימין) מופיע בתמונה עם המנהל שלו, גורדון מילס (משמאל), בינואר 1969. מילס עבד כמנהלו של כוכב העל במשך 20 שנה עד שמת מסרטן ב-1986. עם זאת, הטיפוס מאפילה היה ארוך ומפרך. טום היה חבר בלהקה בשם The Senators, שלא הלכו לשום מקום נורא מהר. מנהל צעיר וחדות עין, גורדון מילס, שכנע אותו לעבור ללונדון, לשנות את שמו ל'טום ג'ונס' ולהתחיל בקריירת סולו. הוא כבר היה באמצע שנות ה-20 לחייו. במשך 20 שנה, עד שגורדון מת מסרטן, טום תמיד דחה את המומחיות שלו. בתמורה, גורדון עשה את כל העבודה המלוכלכת של טום ופיטר את כל מי שהיה צריך לפטר. זה היה סידור שהתאים לשניהם בצורה מושלמת. להיטים בסיקסטיז הובילו ללאס וגאס בשנות השבעים, ולמה שאפשר לתאר בצורה הטובה ביותר כ-The Underwear Throwing Years. אף עניבת פרפר לא הייתה גדולה או רכה יותר מזו של טום, אף ירכיים לא הסתובבו בצורה מרמזת יותר. אלביס היה חבר טוב והיה משוכנע שטום לבש גרב בחלק הקדמי של מכנסיו. טום הכיר את כולם והסתדר עם כמעט כולם, אם כי הוא לא אהב את זה כשג'ון לנון, עם שנינות הסקוס האופיינית לו, כינה אותו 'פוף וולשי'. מישהו יעשה זאת? טום (בתמונה) היה שופט בתוכנית הכשרונות של Voice UK מאז 2012, וכך גם will.i.am (בתמונה) עם זאת, שפל אמנותי כלשהו הגיע כשטום הקליט חמישה אלבומי קאנטרי רצופים בתחילת האייטיז. הסיורים החיים ומקומות המגורים בווגאס הפכו אותו לעשיר בקרן גידור. הוא ולינדה חיו בפאר בקליפורניה, עם קרובי משפחה רבים מתגוררים בנוחות מעבר לפינה. אבל האם זה שימח אותו? ובכן, כן, אבל באותו הזמן, ברור שתום היה צריך להתחבר מחדש למוזיקה הבלוזית והשורשית יותר שאהב לראשונה. זו לא הייתה נסיעה קלה לגמרי מאז, אבל שני אלבומי האולפן האחרונים שלו, Praise & Blame (2010) ו-Spirit In The Room (2012), היו הטובים ביותר בקריירה הארוכה שלו. מה שמגיע לאורך הספר הוא הישירות של האיש. כוכבים אחרים אומרים שהם עשויים לשקול ניתוח פלסטי יום אחד אם יתעורר הצורך, כשברור שהם עשו את העבודה. גם סר טום ג'ונס עשה הרבה - אבל מודה בזה בעליזות. יש לו מוניטין שהוא קצת איטי להכניס את היד לכיס, ובכל זאת הוא נדיב עם משפחה וחברים קרובים, כפי שאתה או אני היינו במצב שלו. הוא לא אוהב סמים או הימורים, אבל נהנה מסיגר טוב, ושתה כל כך הרבה שמפניה וינטג' שלפחות אחד ממאהביו נדחה מהחומר לתמיד. סר טום (בתמונה), בניגוד לסלבריטאים רבים אחרים, הודה שעבר ניתוח פלסטי. סמית' הוא כרוניקן יעיל של החיים, כיאה למקצוען ותיק שספריו הקודמים כללו את קיילי, גארי (בארלו), אלשה (דיקסון), טוליסה, קייט (מידלטון), שריל וכמובן ויקטוריה. יש כמה שגיאות עובדתיות שמצביעות על מהירות הלחנה או סתם חוסר ידע: השיר של ליאונרד כהן נקרא Tower Of Song, לא Tower Of Strength, למשל, והוא לא יודע שבורט בכרך לא כתב את המילים שלו. שירים, שזה קצת עלוב. אבל ספרו קופץ בשמחה, לנצח מתפעל מכך שהמגרפה הישנה והמחפירה הזו נסלחה לכל דבר והפכה להערצה אוניברסלית. כפי שניסח זאת רוב ברידון כשהעניק לו עוד פרס על מפעל חיים: 'טום ג'ונס חי את החיים שכולנו היינו אוהבים לחיות'. אין לי ספק שנשים התעלפו וגברים מבוגרים בכו, וסר טום כנראה שר It's Not Unusual בערך בפעם ה-20,000.
טום ג'ונס חוגג השנה 75 והוא כוכב עולמי כבר חצי מאה.
הוא נשוי באושר לאשתו לינדה במשך 58 השנים האחרונות.
למרות זאת הוא נהנה מחיי אהבה פוריים מחוץ ללימודים.
אלביס היה משוכנע שטום לבש גרב בחלק הקדמי של מכנסיו.