(CNN)It's time for leaders in Israel and the United States to call off their war of insults before they cause serious, lasting damage.  Heading into Prime Minister Benjamin Netanyahu's address on Tuesday to a joint session of Congress, both sides should immediately agree to a cease fire. The speech itself is a terrible mistake.  Arranging it without prior consultation with the White House was not only an affront to Barack Obama but to the Presidency itself. One would have thought that after all the uproar, Netanyahu would have caught a "cold" and postponed, but now that he plans to go ahead, he should at least give a measured, thoughtful address -- not the barn burner for which he is known.  But let's be clear: he also deserves a respectful hearing in Congress from both sides of the aisle. Blame for the deterioration in relations is shared here in America as well as in Israel. This conflict began on a personal level. Those close to Obama and Netanyahu say the two men took an instant dislike years ago and have since descended into loathing one another. Obama, they say, regards Netanyahu as headstrong, bombastic and reckless. Netanyahu sees Obama as weak, unreliable and priggish. The Obama team also accuses Netanyahu of timing his Congressional speech to rally Israeli voters behind him in elections two weeks away -- Bibi as Churchill standing up to the Nazis -- while Netanyahu's team is convinced Obama is desperate for a deal to burnish his legacy -- the Nobel laureate who brought peace. Each thinks the other endangers the future of the world and each has allowed his top lieutenants to viciously attack the other in the press. But in recent months what began as personal antipathy has deepened and widened into a serious split over the best way to head off Iran's aggressive push to become a nuclear power.  The Iranian threat has long been vexing; former Defense Secretary Bob Gates once told me it was the toughest problem he saw in nearly a half century serving of distinguished service in national security.  There are no obvious solutions acceptable to key parties. The Obama administration believes that a compromise agreement with Iran limiting -- but not dismantling -- its nuclear capability is better than to have current talks fall apart, risking an armed showdown.  The Netanyahu government believes the agreement which Obama appears ready to accept will let Iran eventually wriggle free and build a bomb. In truth, there is merit to both points of view -- and the devil here is not only in the details but in the very structure of an agreement.  As Obama believes, a negotiated settlement is far preferable to a possible war or learning to live with a nuclear Iran. But what is alarming not only to Israel but to other American friends in the region -- and rightly so -- is that the U.S. and its partners in the negotiation with Iran (Russia, China, the UK, France, Germany) have made repeated concessions to get an Iranian signature without getting major concessions in return. Consider: The U.S. and Israel started down the negotiating path saying publicly that Iran must totally dismantle its nuclear program in exchange for the lifting of punishing economic sanctions against Teheran.  Leaks since then have shown that in pursuit of a deal, the U.S. is now willing to accept more and more centrifuges in Iran -- 6,500 by latest count. Washington and Tel Aviv once talked of an agreement that would last at least 20 years. ​ According to the latest leaks, the agreement may only cover 10 years and then give the Iranians a chance to bust loose.  This is only the beginning of a long litany of differences. In defense of U.S. compromises, Secretary of State John Kerry makes a persuasive point that a temporary agreement reached 18 months ago containing compromises has worked far better than critics have conceded and therefore, those now at the table deserve a benefit of doubt. But administration critics are also right in arguing that the Obama administration seems to be betting that if just given a few years grace, an odious regime which sponsors terrorism across the Middle East will suddenly change spots and become a partner for peace. In times past, American and Israeli leaders have sometimes had bad blood and still made substantive progress.  President Jimmy Carter could barely stand Israeli leader Menachem Begin but they and Egyptian President Anwar Sadat shaped the Camp David accords in 1978. Despite sometimes bitter words during Israel's recent dust-up with Hamas -- especially directed by Israel against Secretary Kerry -- Obama ensured that Israel was well supplied militarily, particularly with the Iron Dome missile defense system that saved countless Israeli lives. But today's rift seems far more perilous.  It is not only personal but substantive and comes at a moment of spreading turmoil across the Middle East.  Israel should remember that America is its best friend in a world where anti-Semitism is once again raising its hideous head.  The United States should appreciate that for Israel, a nuclear Iran could pose instant annihilation. America also has Arab friends in the Middle East who have vital interests here -- friends like Saudi Arabia who, if an agreement is weak, will feel compelled to pursue their own bomb, unleashing a lethal arms race. This is a moment that demands that leaders in both Israel and the United States lower their voices, take their differences indoors and begin restoring broken bonds of trust.  In private talks, they should work hard finding ways to bridge differences between them, starting with creative proposals coming recently from veteran U.S. diplomats. Dennis Ross, for example, argues that if the U.S. could greatly strengthen an inspections regime -- a much bigger team who could go anywhere, any time in Iran -- and could enshrine in legislation that Iranian violations will bring military action, that would go a long way toward allaying opposition fears.  Martin Indyk proposes that, drawing upon ideas embraced by President Clinton in Middle East negotiations 15 years ago, the U.S. could enter a formal treaty with Israel, voted upon by Congress, that would provide a U.S. "nuclear guarantee" to Israel in event of an Iranian breakout. In short, the moment is dire but not hopeless.  What is clearly needed is a cease fire.  Secretary Kerry seemed to be pointing in that direction Sunday when he said Netanyahu is welcome to speak in the U.S. on Tuesday.  Others should now take up the cause, recognizing that our real adversaries are not in Tel Aviv or Washington but among those in Teheran who support terror and mayhem across the Middle East.
David Gergen: Netanyahu's speech is a terrible mistake of his making but he deserves a hearing .
The rift in US-Israel relations over Iran is serious, needs repair, Gergen says .
(CNN) הגיע הזמן שמנהיגים בישראל ובארה"ב יבטלו את מלחמת העלבונות שלהם לפני שהם יגרמו לנזק רציני ומתמשך. לקראת הנאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו ביום שלישי לישיבה משותפת של הקונגרס, שני הצדדים צריכים להסכים מיד להפסקת אש. הנאום עצמו הוא טעות איומה. הסדרתו ללא התייעצות מוקדמת עם הבית הלבן הייתה לא רק עלבון לברק אובמה אלא לנשיאות עצמה. אפשר היה לחשוב שאחרי כל המהומה נתניהו היה "מתקרר" ודוחה, אבל עכשיו כשהוא מתכנן להמשיך, הוא צריך לפחות לתת כתובת מדודה ומתחשבת - לא מבער הרפת שבשבילו הוא ידוע. אבל בואו נהיה ברורים: מגיע לו גם שימוע מכובד בקונגרס משני עברי המעבר. האשמה בהידרדרות היחסים חולקת כאן באמריקה וגם בישראל. הסכסוך הזה התחיל ברמה האישית. מקורבים לאובמה ונתניהו אומרים כי שני הגברים מצאו סלידה מיידית לפני שנים ומאז החלו לתעב אחד את השני. אובמה, הם אומרים, מתייחס לנתניהו כעקשן, בומבסטי ופזיז. נתניהו רואה את אובמה חלש, לא אמין ויקרני. צוות אובמה גם מאשים את נתניהו בתזמון נאומו בקונגרס כדי לגייס את המצביעים הישראלים מאחוריו בבחירות בעוד שבועיים - ביבי כצ'רצ'יל עומד מול הנאצים - בעוד הצוות של נתניהו משוכנע שאובמה נואש לעסקה כדי לשרוף את מורשתו - - חתן פרס נובל שהביא שלום. כל אחד חושב שהשני מסכן את עתיד העולם וכל אחד אפשר לסגנים הבכירים שלו לתקוף באכזריות את השני בעיתונות. אבל בחודשים האחרונים מה שהתחיל כאנטיפתיה אישית העמיק והתרחב לפילוג רציני על הדרך הטובה ביותר להתנגד לדחיפה האגרסיבית של איראן להפוך למעצמה גרעינית. האיום האיראני כבר מזמן מטריד; שר ההגנה לשעבר, בוב גייטס, אמר לי פעם שזו הבעיה הקשה ביותר שהוא ראה במשך כמעט חצי מאה בשירות מכובד בביטחון לאומי. אין פתרונות ברורים שמקובלים על גורמי מפתח. ממשל אובמה מאמין כי הסכם פשרה עם איראן המגביל - אך לא מפרק - את יכולתה הגרעינית עדיף מאשר שיתפרקו השיחות הנוכחיות, תוך סיכון של עימות מזוין. ממשלת נתניהו מאמינה שההסכם שאובמה נראה מוכן לקבל יאפשר לאיראן לבסוף להתפתל ולבנות פצצה. למען האמת, יש טעם לשתי נקודות המבט - והשטן כאן הוא לא רק בפרטים אלא במבנה עצמו של הסכם. כפי שסבור אובמה, הסדר במשא ומתן עדיף בהרבה על פני מלחמה אפשרית או ללמוד לחיות עם איראן גרעינית. אבל מה שמדאיג לא רק לישראל אלא גם לחברים אמריקאים אחרים באזור - ובצדק - הוא שארה"ב ושותפיה למשא ומתן עם איראן (רוסיה, סין, בריטניה, צרפת, גרמניה) חזרו על עצמם. ויתורים לקבל חתימה איראנית מבלי לקבל ויתורים גדולים בתמורה. קחו בחשבון: ארה"ב וישראל החלו בנתיב המשא ומתן ואמרו בפומבי שאיראן חייבת לפרק לחלוטין את תוכנית הגרעין שלה בתמורה להסרת הסנקציות הכלכליות נגד טהרן. הדלפות מאז הראו כי במרדף אחר עסקה, ארה"ב מוכנה כעת לקבל עוד ועוד צנטריפוגות באיראן - 6,500 לפי הספירה האחרונה. וושינגטון ותל אביב דיברו פעם על הסכם שיימשך לפחות 20 שנה. לפי ההדלפות האחרונות, ההסכם עשוי לכסות רק 10 שנים ואז ייתן לאיראנים הזדמנות להשתחרר. זו רק ההתחלה של שורה ארוכה של הבדלים. בהגנה על הפשרות של ארה"ב, שר החוץ ג'ון קרי מעלה נקודה משכנעת כי הסכם זמני שהושג לפני 18 חודשים ובו פשרות עבד הרבה יותר טוב ממה שהמבקרים הודו ולכן, מי שנמצא כעת על השולחן ראוי להטבה של ספק. אבל מבקרי הממשל צודקים גם בטענה שנראה שממשל אובמה מהמר שאם רק יינתן לו חסד של כמה שנים, משטר נתעב המממן את הטרור ברחבי המזרח התיכון יחליף לפתע מקום ויהפוך לשותף לשלום. בעבר, למנהיגים אמריקאים וישראלים היה לפעמים דם רע ועדיין התקדמות מהותית. הנשיא ג'ימי קרטר בקושי יכל לסבול את המנהיג הישראלי מנחם בגין, אבל הם ונשיא מצרים אנואר סאדאת עיצבו את הסכמי קמפ דייוויד ב-1978. למרות המילים המרות שלעתים במהלך מאבק האבק האחרון של ישראל עם חמאס - במיוחד על ידי ישראל נגד השר קרי - אובמה הבטיח שישראל הייתה מצוידת היטב מבחינה צבאית, במיוחד במערכת ההגנה מפני טילים כיפת ברזל שהצילה אינספור חיים ישראלים. אבל השבר של היום נראה הרבה יותר מסוכן. זה לא רק אישי אלא מהותי ומגיע ברגע של התפשטות מהומה ברחבי המזרח התיכון. ישראל צריכה לזכור שאמריקה היא חברתה הטובה בעולם שבו האנטישמיות שוב מרימה את ראשה הנוראי. ארצות הברית צריכה להעריך שעבור ישראל איראן גרעינית עלולה להוות השמדה מיידית. לאמריקה יש גם חברים ערבים במזרח התיכון שיש להם אינטרסים חיוניים כאן - חברים כמו סעודיה, שאם ההסכם יהיה חלש, ירגישו נאלצים לרדוף אחרי פצצה משלהם, ולשחרר מרוץ חימוש קטלני. זהו רגע שדורש ממנהיגים הן בישראל והן בארה"ב להנמיך את קולם, לקחת את חילוקי הדעות שלהם פנימה ולהתחיל לשקם קשרי אמון שבורים. בשיחות פרטיות, עליהם לעבוד קשה במציאת דרכים לגשר על ההבדלים ביניהם, החל מהצעות יצירתיות שהגיעו לאחרונה מדיפלומטים אמריקאים ותיקים. דניס רוס, למשל, טוען שאם ארה"ב תוכל לחזק מאוד את משטר הבדיקות - צוות הרבה יותר גדול שיכול ללכת לכל מקום ובכל זמן באיראן - ויוכל לעגן בחקיקה שהפרות איראניות יביאו לפעולה צבאית, זה ילך דרך ארוכה להרגעת חששות האופוזיציה. מרטין אינדיק מציע כי בהסתמך על רעיונות שאומץ על ידי הנשיא קלינטון במשא ומתן במזרח התיכון לפני 15 שנה, ארה"ב תוכל לחתום על הסכם רשמי עם ישראל, עליו הצביע הקונגרס, שתספק "ערבות גרעינית" של ארה"ב לישראל במקרה של אמנה. פריצה איראנית. בקיצור, הרגע נורא אבל לא חסר סיכוי. מה שדרוש בבירור הוא הפסקת אש. נראה היה שהשר קרי מצביע על הכיוון הזה ביום ראשון כשאמר שנתניהו מוזמן לנאום בארה"ב ביום שלישי. אחרים צריכים עכשיו לקחת את הנושא, מתוך הכרה שיריבינו האמיתיים אינם בתל אביב או בוושינגטון אלא בין אלה בטהרן שתומכים בטרור ובמהומה ברחבי המזרח התיכון.
דוד גרגן: נאומו של נתניהו הוא טעות נוראה שלו אבל מגיע לו שימוע.
הקרע ביחסי ארה"ב-ישראל על רקע איראן הוא חמור, טעון תיקון, אומר גרגן.