New York (CNN)Kayla Mueller, Peter Kassig, Alan Henning, David Haines -- just a few of the aid workers who have been abducted and killed by ISIS in the past year. The exact number of aid workers currently being held is unknown; a level of secrecy tends to surround details of those currently captive. What we do know is ISIS holds at least one female aid worker, and possibly more. The International Federation of the Red Cross confirmed three aid workers who disappeared in October 2013 remain missing, but would not comment on their identities or who kidnapped them. Abductions and killings of aid workers are, unfortunately, nothing new, but the numbers are. According to Aidworkersecurity.org, at least 155 aid workers were killed in 2013, a 121% increase on 70 recorded killings the year before. Not all were victims of ISIS, a relatively new phenomenon given life by the chaos in embattled Syria. In fact, according to the same report, it is the Taliban who have historically kidnapped in the greatest numbers, in large part in Afghanistan. Here's the difference: ISIS is changing the game. The Taliban may have many reasons for abductions (flexing their muscles, negotiating prisoner releases), but they also have a record of frequent hostage release. The need for aid in a specific region and the level of the acceptance by the community matters, or mattered. For ISIS, it appears to matter less. Abducted aid workers are usually either a source of considerable income (ISIS demanded at least $6 million for Kayla Mueller, and reportedly $200 million for two Japanese hostages) or, failing that, their killings provide a lurid display of brutality for the world to witness. So far the number of hostages of all backgrounds freed by ISIS is extremely low, save for those whose ransoms were paid. The freeing of 19 kidnapped Assyrian Christians shocked many, because release is not a common part of ISIS' playbook. These tactics can serve as models to other extremist groups worldwide, who may look to emulate ISIS' model of abduction and violence. One example is West African extremist group Boko Haram, which released a video purportedly showing the beheading of two men claimed to be spies, an approach disturbingly similar to ISIS'. "Humanitarian work has always been risky, but it's never been more dangerous than it is now," says Caryl Stern, president and CEO of the U.S. Fund for UNICEF. "There used to be a time when an organization's flag provided a great deal of protection. That's no longer the case." The response in large part from aid agencies has not been to pull out of Syria and its environs altogether, but to rely almost exclusively on local staffers. Still, outside workers like Mueller, Kassig, Henning and Haines were inside Syria when they were taken, and the regional directors of aid agencies continue to travel there frequently in order to oversee operations. Not only that, but simply by virtue of working for a large aid agency, local staffers become bait. Indeed, the majority of victims have been working in their own countries. ISIS doesn't just target aid workers. Journalists, soldiers and anyone who conceivably could fetch a ransom are high on their hit list. But in the Wild West that is Syria and its borders, few of these remain, save for aid workers. In a space devoid of government, refugee camps and aid agencies are frequently seen as the only authorities, the new front line in the war on terror, a sometimes unwelcome association. And as ISIS spreads beyond Syria's borders, the risks grow further afield. Yet despite these risks, thousands of aid workers continue to work in a region where the U.N. High Commissioner for Refugees (UNHCR) estimates the number of refugees from conflict at more than 8 million. While some aid agencies rely on security personnel for protection, many are completely unarmed and are particularly vulnerable when in transit.  Their security and locations for the most part are under constant review. When CNN approached a number of reputable aid agencies asking to speak to those who work or travel in the region about their experiences, and what drives them to remain despite an unprecedented threat level, many declined, in large part due to security concerns. For this reason, some of those mentioned below are wholly or partially anonymous. If I think back, I've been doing this work for about 20 years, and I remember we used to have this sense that there was some sort of protection, some sort of ... humanitarian space ... it feels very much like that is shrinking ... our job is becoming much, much more difficult; we're asking people to put themselves in harm's way in some circumstances. I mean, we don't do that, but it's not the exception any more. My family is not thrilled at all because what they see on the news is Westerners being kidnapped and beheaded ... when they worry, I worry about them and that doesn't help me be in a good state of mind to do my work. I'm very selective about where I say I go. I need to find ways to switch off and do silly things and not worry about the dire situation that's here, not just the humanitarian situation but ... being responsible for the people I'm responsible for in this region. I don't think people see the human side so much ... innocent people who through no fault of their own have been forced to flee their home one, two, three times -- who don't see a future for their children... Someone has to be there to help and support and provide some sense of safety and security, and I mean that in the personal sense of a mother who, when she goes to sleep at night with her children, she knows she has a blanket to keep them warm and something to feed them the next day. Fear is always there in the back of everyone's mind. We just need to continue what we're doing, stopping is not an option, halting our operations is not an option, and we are taking great risks, our staff are taking great risks. It is a difficult thing to tell family, to tell colleagues. Oftentimes I just don't mention all the details of where I go because they just don't need to know. But it needs to be done, we also can't run an operation remotely. ... I'm not going to the front lines, I'm not going to where the conflict is actually hot ... we're not adrenaline driven people. We want to be able to help the people and do our work and to do our work does entail taking some risks, but it's about calculated risks. We don't want to put ourselves directly in front of danger. If we say we give up on it for whatever reason -- security, morale, pressure from here, pressure from there -- no one else is going to come to take our place. There's not going to be another organization that's going to come and do more humanitarian aid and cover the gap that IOCC may create, that's not going to happen. So that puts more responsibility on the shoulders of our staff and the shoulders of our organization; we feel that responsibility that we've got to deliver on this thing. Donate to IOCC . There's an internal motivation that keeps you going. You feel that there are populations and people that need aid and require assistance, and know it's a choice that one makes and dedicate your life service. So yes, you need be of course strong, motivated, passionate, and of course feel the need to assist and deliver. It's an unprecedented time, and what we're calling the new normal ... as we've seen in the last year, the complete radicalization of these spaces with extremist groups, who have a very hard view in terms of cooperation with neutral and humanitarian organizations such as ours ... we're not the U.S. Army, we don't have a physical ability to repel. There may be in people's perceived minds there was a golden age of humanitarian acceptance: like if you were a charity and waved a white flag and drove a white car, you'd be protected by bad guys and loved by the community. I think that golden age is more myth than reality, but regarding today's reality it's extremely dangerous it's so true. And your flag, your neutrality, your white car, all the good intention you have, that recipe is very difficult in these complicated emergencies. There's a phrase that the U.N. uses and a lot of NGOs use which is "stay and deliver," so we have a humanitarian imperative to be there, but we always have to be in a risk management role; we have to critically look at: do the risks outweigh the benefits we hope to get? The fear factor comes in just managing the emotional toll it takes with your family and friends, and that has more of a toll, I think, with individual staff members than actual external environment ... frankly, sometimes I don't tell them till I'm already on my way so I don't have to have those calls before I even get on an airplane. It's hard; there are some areas where the family and friends don't understand why you're going there, and you re-articulate, "If not you, then who?" and you ask, "Would you want this in your neighborhood next door where no one comes to help you if something bad happened?" Donate to Mercy Corps . For ways to donate to organizations working to help refugees from ISIS and from the conflict in that region, go to CNN.com/ impact. CNN's Betsy Anderson and Julia Chan contributed to this report.
Numerous aid workers remain in Syria despite dangers .
With a lack of government, more than 8 million refugees rely on aid agencies for food, shelter and medical care .
Many aid agencies have no means of armed defense against attack .
ניו יורק (CNN) קיילה מולר, פיטר קאסיג, אלן הנינג, דיוויד היינס - רק כמה מעובדי הסיוע שנחטפו ונהרגו על ידי דאעש בשנה האחרונה. המספר המדויק של עובדי הסיוע המוחזקים כעת אינו ידוע; רמת סודיות נוטה להקיף פרטים של אלה שבויים כעת. מה שאנחנו כן יודעים הוא שדאעש מחזיק לפחות עובדת סיוע אחת, ואולי יותר. הפדרציה הבינלאומית של הצלב האדום אישרה ששלושה עובדי סיוע שנעלמו באוקטובר 2013 נותרו נעדרים, אך לא הגיבו על זהותם או מי חטף אותם. חטיפות והרג של עובדי סיוע הם, למרבה הצער, לא דבר חדש, אבל המספרים כן. לפי Aidworkersecurity.org, לפחות 155 עובדי סיוע נהרגו ב-2013, עלייה של 121% לעומת 70 מקרי הרג שנרשמו בשנה הקודמת. לא כולם היו קורבנות של דאעש, תופעה חדשה יחסית שניתנה לחיים בגלל הכאוס בסוריה הנלחמת. למעשה, לפי אותו דיווח, הטליבאן הוא זה שחטף היסטורית במספרים הגדולים ביותר, בחלקם הגדול באפגניסטן. הנה ההבדל: דאעש משנה את המשחק. לטליבאן עשויות להיות סיבות רבות לחטיפות (הגמשת השרירים, משא ומתן על שחרור אסירים), אך יש להם גם רקורד של שחרור בני ערובה תכופים. הצורך בסיוע באזור מסוים ורמת הקבלה בקהילה חשובים, או חשובים. עבור דאעש, נראה שזה פחות משנה. עובדי סיוע שנחטפו הם בדרך כלל מקור להכנסה ניכרת (דאעש דרש לפחות 6 מיליון דולר עבור קיילה מולר, ולפי הדיווחים 200 מיליון דולר עבור שני בני ערובה יפנים) או, אם לא, הרציחות שלהם מספקות מופע מפחיד של אכזריות שהעולם יהיה עד לה. עד כה מספר בני הערובה מכל הרקעים ששוחררו על ידי דאעש נמוך ביותר, מלבד אלה ששולמו כופרם. שחרורם של 19 נוצרים אשורים חטופים זעזע רבים, משום שהשחרור אינו חלק נפוץ בספר המשחקים של דאעש. טקטיקות אלו יכולות לשמש מודל לקבוצות קיצוניות אחרות ברחבי העולם, שעשויות לחקות את מודל החטיפה והאלימות של דאעש. דוגמה אחת היא הארגון הקיצוני המערב אפריקאי בוקו חראם, שפרסם סרטון המראה לכאורה את עריפת ראשם של שני גברים שנטען כי הם מרגלים, גישה דומה באופן מטריד לזו של דאעש. "עבודה הומניטארית תמיד הייתה מסוכנת, אבל היא מעולם לא הייתה מסוכנת יותר ממה שהיא עכשיו", אומרת קאריל שטרן, נשיאת ומנכ"לית הקרן האמריקאית ליוניסף. "פעם הייתה תקופה שבה דגל של ארגון סיפק מידה רבה של הגנה. זה כבר לא המצב". התגובה, בחלקה הגדול של סוכנויות הסיוע, לא הייתה יציאה מסוריה ומסביבתה לגמרי, אלא הסתמכות כמעט אך ורק על עובדים מקומיים. ובכל זאת, עובדים מבחוץ כמו מולר, קאסיג, הנינג והיינס היו בתוך סוריה כשהם נלקחו, והמנהלים האזוריים של סוכנויות הסיוע ממשיכים לנסוע לשם לעתים קרובות כדי לפקח על הפעולות. לא רק זה, אלא פשוט בזכות העבודה עבור סוכנות סיוע גדולה, אנשי הצוות המקומיים הופכים לפיתיון. ואכן, רוב הקורבנות עבדו במדינות שלהם. דאעש לא מכוון רק לעובדי סיוע. עיתונאים, חיילים וכל מי שיכול להעלות על הדעת להשיג כופר נמצאים במקום גבוה ברשימת הלהיטים שלהם. אבל במערב הפרוע שהוא סוריה וגבולותיה, נותרו מעטים מהם, מלבד עובדי סיוע. במרחב נטול ממשל, מחנות פליטים וסוכנויות סיוע נתפסים לעתים קרובות כרשויות היחידות, קו החזית החדש במלחמה בטרור, התאחדות לפעמים לא רצויה. וככל שדאעש מתפשט מעבר לגבולות סוריה, הסיכונים הולכים וגדלים. אולם למרות הסיכונים הללו, אלפי עובדי סיוע ממשיכים לעבוד באזור שבו הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR) מעריך את מספר הפליטים מסכסוך ביותר מ-8 מיליון. בעוד שסוכנויות סיוע מסוימות מסתמכות על אנשי אבטחה להגנה, רבים מהם אינם חמושים לחלוטין ופגיעים במיוחד במעבר. האבטחה והמיקומים שלהם לרוב נמצאים בבדיקה מתמדת. כאשר CNN פנתה למספר סוכנויות סיוע מכובדות וביקשו לדבר עם אלה שעובדים או מטיילים באזור על החוויות שלהם, ומה מניע אותם להישאר למרות רמת איום חסרת תקדים, רבים סירבו, במידה רבה בגלל חששות ביטחוניים. מסיבה זו, חלק מאלה המוזכרים להלן אנונימיים לחלוטין או חלקם. אם אני חושב אחורה, אני עושה את העבודה הזאת בערך 20 שנה, ואני זוכר שהייתה לנו תחושה שהייתה איזושהי הגנה, איזשהו... מרחב הומניטרי... זה מרגיש מאוד כמו זה הולך ומצטמצם... העבודה שלנו הופכת להרבה הרבה יותר קשה; אנו מבקשים מאנשים להעמיד את עצמם בפני נזק בנסיבות מסוימות. כלומר, אנחנו לא עושים את זה, אבל זה כבר לא היוצא מן הכלל. המשפחה שלי לא מתרגשת בכלל כי מה שהם רואים בחדשות זה שמערביים נחטפים ועורפים את הראש... כשהם דואגים, אני דואג להם וזה לא עוזר לי להיות במצב נפשי טוב לעשות את העבודה שלי. אני מאוד סלקטיבי לגבי לאן אני אומר שאני הולך. אני צריך למצוא דרכים לכבות ולעשות דברים מטופשים ולא לדאוג מהמצב הקשה שיש כאן, לא רק מהמצב ההומניטרי אלא... להיות אחראי לאנשים שאני אחראי להם באזור הזה. אני לא חושב שאנשים רואים כל כך את הצד האנושי... אנשים תמימים שלא באשמתם נאלצו לברוח מביתם פעם, פעמיים, שלוש - שלא רואים עתיד לילדיהם. .. מישהו צריך להיות שם כדי לעזור ולתמוך ולספק איזו תחושת ביטחון וביטחון, ואני מתכוון לזה במובן האישי של אמא שכשהיא הולכת לישון בלילה עם ילדיה, היא יודעת שיש לה שמיכה לשמור אותם חמים ומשהו להאכיל אותם למחרת. הפחד תמיד נמצא בחלק האחורי של כולם. אנחנו רק צריכים להמשיך במה שאנחנו עושים, עצירה היא לא אופציה, עצירת הפעילות שלנו היא לא אופציה, ואנחנו לוקחים סיכונים גדולים, הצוות שלנו לוקח סיכונים גדולים. זה דבר קשה לספר למשפחה, לספר לעמיתים. לעתים קרובות אני פשוט לא מזכיר את כל הפרטים של לאן אני הולך כי הם פשוט לא צריכים לדעת. אבל זה צריך להיעשות, אנחנו גם לא יכולים להפעיל פעולה מרחוק. ... אני לא הולך לקווי החזית, אני לא הולך למקום שבו הקונפליקט הוא באמת לוהט... אנחנו לא אנשים מונעי אדרנלין. אנחנו רוצים להיות מסוגלים לעזור לאנשים ולעשות את העבודה שלנו ולעשות את העבודה שלנו כרוכה נטילת סיכונים מסוימים, אבל מדובר בסיכונים מחושבים. אנחנו לא רוצים להעמיד את עצמנו ישירות מול הסכנה. אם נגיד שאנחנו מוותרים על זה מכל סיבה שהיא - ביטחון, מורל, לחץ מכאן, לחץ משם - אף אחד אחר לא יבוא לתפוס את מקומנו. לא יהיה עוד ארגון שיבוא לעשות יותר סיוע הומניטרי ולכסות את הפער שה-IOCC עשוי ליצור, זה לא יקרה. אז זה מטיל יותר אחריות על כתפי הצוות שלנו ועל כתפי הארגון שלנו; אנחנו מרגישים את האחריות שאנחנו צריכים לספק על הדבר הזה. תרום ל-IOCC. יש מוטיבציה פנימית שמחזיקה אותך. אתה מרגיש שיש אוכלוסיות ואנשים שזקוקים לסיוע וזקוקים לסיוע, ויודע שזו בחירה שאדם עושה ומקדיש את שירות החיים שלך. אז כן, אתה כמובן צריך להיות חזק, בעל מוטיבציה, נלהב, וכמובן להרגיש צורך לסייע ולספק. זו תקופה חסרת תקדים, ומה שאנחנו מכנים הנורמלי החדש... כפי שראינו בשנה האחרונה, ההקצנה המוחלטת של המרחבים הללו עם קבוצות קיצוניות, שיש להן ראייה קשה מאוד במונחים של שיתוף פעולה עם נייטרלי ו ארגונים הומניטריים כמו שלנו... אנחנו לא צבא ארה"ב, אין לנו יכולת פיזית להדוף. ייתכן שבמוחם הנתפס של אנשים היה תור זהב של קבלה הומניטרית: כאילו אם היית ארגון צדקה ומנופף בדגל לבן ונוסע במכונית לבנה, היית מוגן על ידי הרעים ואהוב על ידי הקהילה. אני חושב שתור הזהב הוא יותר מיתוס מהמציאות, אבל לגבי המציאות של היום זה מסוכן ביותר שזה כל כך נכון. והדגל שלך, הנייטרליות שלך, המכונית הלבנה שלך, כל הכוונה הטובה שיש לך, המתכון הזה מאוד קשה במצבי חירום מסובכים אלה. יש ביטוי שהאו"ם משתמש בו והרבה ארגונים לא ממשלתיים משתמשים בו שהוא "הישאר ותספק", אז יש לנו ציווי הומניטרי להיות שם, אבל אנחנו תמיד צריכים להיות בתפקיד של ניהול סיכונים; עלינו להסתכל באופן ביקורתי על: האם הסיכונים עולים על היתרונות שאנו מקווים לקבל? גורם הפחד בא רק בניהול האגרה הרגשית שזה לוקח עם המשפחה והחברים שלך, וזה משפיע יותר, לדעתי, על חברי צוות בודדים מאשר בסביבה חיצונית בפועל... בכנות, לפעמים אני לא מספר להם עד אני כבר בדרך אז אני לא צריך לקבל את השיחות האלה לפני שאני עולה על מטוס. זה קשה; יש כמה תחומים שבהם המשפחה והחברים לא מבינים למה אתה הולך לשם, ואתה מנסח מחדש, "אם לא אתה, אז מי?" ואתה שואל, "האם תרצה את זה בשכונה שלך ליד שם אף אחד לא בא לעזור לך אם משהו רע יקרה?" תרומה ל-Mercy Corps. לדרכים לתרום לארגונים הפועלים לסיוע לפליטים מדאעש ומהסכסוך באזור זה, עבור אל CNN.com/impact. בטסי אנדרסון וג'וליה צ'אן מ-CNN תרמו לדיווח הזה.
עובדי סיוע רבים נותרו בסוריה למרות הסכנות.
עם מחסור בממשל, יותר מ-8 מיליון פליטים מסתמכים על סוכנויות סיוע למזון, מחסה וטיפול רפואי.
לסוכנויות סיוע רבות אין אמצעי הגנה מזויינים מפני התקפה.