Dhanusha, Nepal (CNN)At Kathmandu's Tribhuvan International Airport, hundreds of migrant workers line up daily at the immigration counters, clutching newly printed passports and boarding passes. Many of them, though, are clueless as to where they're headed. As a frequent traveler to the country, I've been approached many times by these men, asking me to help fill out their departure forms. Usually, when I ask what country they're traveling to, I get the same answer: "I'm not sure." They seem weary and lost but still hopeful that they can make their lives better. This time, however, I'm at the airport to follow up on the repatriation of the most unfortunate of these migrant workers -- far too many of them make the return journey in caskets. Almost every day, the remains of three or four workers arrive back in Nepal from the Middle East, according to Bhola Prasad Siwakoti, the secretary of the Nepalese Ministry of Labor and Manpower. Every other day, at least one dead body arrives from Qatar, he said. "Nepali migrant workers have the lowest per capita income in Qatar," says Suryanath Mishra, who served as ambassador to Qatar from 2007 to 2012. "They get exploited the most out of all the migrant workers." He cites lack of education and technical skills as the main causes. We are waiting for the body of Kishun Das, who left Nepal for Qatar only eight months ago. The 38-year old was his family's breadwinner and the father of five children. His younger brother, Bishun, is at the airport to receive the body. He also works in Qatar and is in Nepal on leave. I ask him why he's alone. "We don't have money to bring other family members to receive the body," he says.  "But they have been calling me every other minute asking for the update." His phone rings. "I'm at the administration filling out the paperwork." he tells the caller on his phone. "No, he isn't getting any compensation." With more than 350,000 migrant workers, Nepalis make up the second-biggest community in Qatar, after Indians, the embassy in Qatar claims. When contacted about the deaths of foreign workers in Qatar, a spokesman for the labor ministry said that all workers deserve to be protected against exploitation. Saad Al-Mraikhi estimated that some 400 Indian and Nepalese workers die each year in Qatar. "It is desperately unfortunate that any worker should die overseas, in a foreign land, away from their family," the spokesman said. "But it would be wrong, we believe, to allow the statistics to be consistently distorted to suggest that all deaths in a population of 1.5 million people are apparently the result of workplace conditions, either directly or indirectly, which is the prevailing and erroneous narrative." Al-Mraikhi spoke about recent changes in his country, including the introduction of a wage protection system, improved living conditions and increased penalties for companies that violate rules. "While the vast majority of workers in Qatar are fairly treated, we recognise that a minority are not.  That is why we are reforming labour laws and practices," he said in a statement. As we wait at the airport, a Qatar Airways plane lands. At 7:40 pm, it is the last of three that depart and arrive every day. Before Qatar won the right to stage the FIFA World Cup in 2022 and embarked on a hugely ambitious, holistic construction plan to support it, it was a single flight a day. Hundreds of passengers disembark from the plane. "They are mostly migrant workers returning home," an airport official tells us. We spot a cargo worker transporting a bright red box carrying the body of Kishun. Even in a country where even a fight between two stray dogs can gather a sizable crowd, coffin arrivals don't seem to attract many spectators. The scene has become all too common. The coffin is loaded on to a jeep provided for free by the Nepali government. We follow it on the journey to the family's village in Dhanusha district, a seven-hour drive from Kathmandu. "Normally, vehicles are not allowed to drive on this highway after 8 p.m. because of the dangerous condition of some of the roads at night, but since I'm carrying a coffin, the police let me go," the driver of the jeep tells us. The Nepali government has eight vehicles designated to deliver coffins. They're kept busy. "They call me the coffin guy," the driver says with a dark smirk. At around 1 a.m., we stop at a roadside shack. All of us eat except for Das' brother. "I'm mourning. For religious purposes, I need to remain pure. So, I can't eat anything," he says. I see him buying alcohol shortly after. "I'm too stressed because of my brother's death. I need to comfort myself." Back in Qatar, where alcohol is banned, he and his friends manage to fulfill their needs courtesy of the local black market, he tells us. "It (the alcohol) is of very poor quality, but that is our only option," he adds. Even before we arrive at the village just at the break of dawn, we hear the howling. Dozens of villagers have already gathered at Das' home. His father cries out in agony, "Hey Lord, what have you done?" Then he faints. All the family members shout at the coffin. The wailing and shouting is almost deafening. And it goes on for hours. As a journalist working in South Asia, I have seen a lot of desperation and misery. But the screeching was so intense; it's something I will never forget. "He alone was taking care of his parents and his family. How will they survive now?" a villager asks. Most of the spectators are women. Most of the men from the village have gone to the Middle East to work. The few who are left behind start preparing for his cremation. Mishra, the former ambassador, says 55% of Nepali migrant workers deaths in Qatar are from "sudden" cardiac arrest, 20% die from work-related accidents, 15% from traffic accidents and an alarming 10% commit suicide. Nepali government records show more than 290 workers have died in the Gulf state in the past 420 days. Put another way, two Nepali workers die in Qatar every three days. These are young men dying in the prime of their life. "The cause of deaths needs to be investigated properly, and urgently," Mishra says. "In general, it is due to tension led by exploitation, adverse climate, poor working and living conditions and alcoholic intoxication." In Das' village, almost all the men we meet have spent time working in the Middle East. Many had recently returned from Qatar. They tell stories of hardship and of the deaths of their co-workers. Time and again, none of them seems to be convinced with investigations into their friends' and compatriots' deaths. And again, amongst the keening and wailing of his distraught family, no one is sure how Kishun Das, brought back home in a red coffin along hazardous roads, met his end in Qatar.
A spokesman for the Qatari labor ministry details recent changes to the law .
Each week, the bodies of dozens of migrant workers are repatriated to Nepal .
The body of one man, Kishun Das, is returned home as his family mourns .
Dhanusha, נפאל (CNN) בנמל התעופה הבינלאומי טריבהובאן בקטמנדו, מאות מהגרי עבודה עומדים בתור מדי יום בדלפקי ההגירה, אוחזים בדרכונים שהודפסו לאחרונה וכרטיסי עלייה למטוס. עם זאת, רבים מהם אינם יודעים לאן פניהם מועדות. כמטייל תדיר בארץ, פנו אליי פעמים רבות מהגברים האלה, בבקשה שאעזור למלא את טפסי העזיבה שלהם. בדרך כלל, כשאני שואל לאיזו מדינה הם נוסעים, אני מקבל את אותה תשובה: "אני לא בטוח". הם נראים עייפים ואבודים אך עדיין מלאי תקווה שיוכלו לשפר את חייהם. עם זאת, הפעם אני בשדה התעופה כדי לעקוב אחר החזרתם לארץ של האומללים ביותר מבין מהגרי העבודה האלה - הרבה יותר מדי מהם עושים את המסע חזרה בארונות. כמעט מדי יום, שרידים של שלושה או ארבעה עובדים מגיעים חזרה לנפאל מהמזרח התיכון, לדברי בהולה פראסד סיוואקוטי, מזכיר משרד העבודה והכוח אדם הנפאלי. מדי יומיים, לפחות גופה אחת מגיעה מקטאר, אמר. "למהגרי עבודה נפאליים יש את ההכנסה לנפש הנמוכה ביותר בקטאר", אומר סוריאנת מישרה, ששימש כשגריר בקטאר מ-2007 עד 2012. "הם מנוצלים הכי הרבה מכל מהגרי העבודה". הוא מציין חוסר השכלה וכישורים טכניים כגורמים העיקריים. אנחנו מחכים לגופתו של קישון דאס, שעזב את נפאל לקטאר רק לפני שמונה חודשים. בן 38 היה המפרנס של משפחתו ואב לחמישה ילדים. אחיו הצעיר, בישון, נמצא בשדה התעופה כדי לקבל את הגופה. הוא גם עובד בקטאר ונמצא בנפאל בחופשה. אני שואל אותו למה הוא לבד. "אין לנו כסף להביא בני משפחה אחרים כדי לקבל את הגופה", הוא אומר. "אבל הם מתקשרים אליי כל דקה שנייה ומבקשים את העדכון." הטלפון שלו מצלצל. "אני במינהל וממלא את הניירת". הוא אומר למתקשר בטלפון שלו. "לא, הוא לא מקבל שום פיצוי." עם יותר מ-350,000 מהגרי עבודה, הנפאלים מהווים את הקהילה השנייה בגודלה בקטאר, אחרי ההודים, כך טוענת השגרירות בקטאר. כשפנו אליו בנוגע למותם של עובדים זרים בקטאר, אמר דובר משרד העבודה כי כל העובדים ראויים להגנה מפני ניצול. סעד אל-מראיחי העריך שכ-400 עובדים הודים ונפאלים מתים מדי שנה בקטאר. "זה מצער מאוד שכל עובד ימות מעבר לים, בארץ זרה, הרחק ממשפחתו", אמר הדובר. "אבל זה יהיה שגוי, אנו מאמינים, לאפשר לסטטיסטיקה להיות מעוותת באופן עקבי כדי להצביע על כך שכל מקרי המוות באוכלוסייה של 1.5 מיליון אנשים הם ככל הנראה תוצאה של תנאי מקום העבודה, במישרין או בעקיפין, שהוא הנרטיב הרווח והשגוי. ." אל-מראיחי דיבר על השינויים האחרונים במדינתו, כולל הנהגת מערכת הגנה על שכר, שיפור תנאי החיים והגדלת הקנסות לחברות שמפרות כללים. "בעוד שהרוב המכריע של העובדים בקטאר זוכים ליחס הוגן, אנחנו מכירים בכך שמיעוטם לא. זו הסיבה שאנחנו משנים את חוקי העבודה והנהלים", אמר בהצהרה. בעודנו ממתינים בשדה התעופה, נוחת מטוס של קטאר איירווייז. בשעה 19:40, הוא האחרון מבין שלושה שיוצאים ומגיעים מדי יום. לפני שקטאר זכתה בזכות לערוך את גביע העולם ב-2022 והחלה בתוכנית בנייה הוליסטית שאפתנית עצומה כדי לתמוך בה, זו הייתה טיסה אחת ביום. מאות נוסעים יורדים מהמטוס. "הם בעיקר מהגרי עבודה שחוזרים הביתה", אומר לנו גורם בשדה התעופה. אנו מזהים עובד מטען המוביל קופסה אדומה בוהקת הנושאת את גופתו של קישון. אפילו במדינה שבה אפילו מאבק בין שני כלבים משוטטים יכול לאסוף קהל לא מבוטל, נראה שהגעות לארונות מתים לא מושכות הרבה צופים. הסצנה הפכה נפוצה מדי. הארון מועמס על ג'יפ שמסופק בחינם על ידי ממשלת נפאל. אנחנו עוקבים אחריו במסע אל הכפר של המשפחה במחוז דנושה, במרחק שבע שעות נסיעה מקטמנדו. "בדרך כלל אסור לרכב לנסוע בכביש המהיר הזה אחרי השעה 20:00 בגלל המצב המסוכן של חלק מהכבישים בלילה, אבל מכיוון שאני סוחב ארון, המשטרה שחררה אותי", מספר נהג הג'יפ. לָנוּ. לממשלת נפאל יש שמונה כלי רכב המיועדים לספק ארונות קבורה. הם עסוקים. "קוראים לי בחור הארון", אומר הנהג בחיוך אפל. בסביבות השעה 01:00, אנחנו עוצרים בצריף בצד הדרך. כולנו אוכלים חוץ מאחיו של דאס. "אני מתאבל. למטרות דתיות אני צריך להישאר טהור. אז אני לא יכול לאכול כלום", הוא אומר. אני רואה אותו קונה אלכוהול זמן קצר לאחר מכן. "אני לחוץ מדי בגלל המוות של אחי. אני צריך לנחם את עצמי". עוד בקטאר, שם אסור אלכוהול, הוא וחבריו מצליחים למלא את צרכיהם באדיבות השוק השחור המקומי, הוא מספר לנו. "זה (האלכוהול) באיכות ירודה מאוד, אבל זו האופציה היחידה שלנו", הוא מוסיף. עוד לפני שהגענו לכפר ממש עם עלות השחר, שומעים את היללות. עשרות כפריים כבר התאספו בביתו של דאס. אביו זועק בייסורים, "היי אלוהים, מה עשית?" ואז הוא מתעלף. כל בני המשפחה צועקים לעבר הארון. היללות והצעקות כמעט מחרישות אוזניים. וזה נמשך שעות. כעיתונאי שעובד בדרום אסיה, ראיתי הרבה ייאוש ואומללות. אבל הצרחות היו כל כך עזות; זה משהו שלעולם לא אשכח. "הוא לבדו טיפל בהוריו ובמשפחתו. איך הם ישרדו עכשיו?" שואל כפרי. רוב הצופים הם נשים. רוב הגברים מהכפר נסעו לעבודה במזרח התיכון. המעטים שנותרו מאחור מתחילים להתכונן לשריפתו. מישרה, השגריר לשעבר, אומר ש-55% ממקרי המוות של מהגרי העבודה הנפאלים בקטאר הם מדום לב "פתאומי", 20% מתים מתאונות עבודה, 15% מתאונות דרכים ו-10% מדאיגים מתאבדים. רישומי ממשלת נפאל מראים כי יותר מ-290 עובדים מתו במדינת המפרץ ב-420 הימים האחרונים. במילים אחרות, שני עובדים נפאלים מתים בקטאר כל שלושה ימים. מדובר בגברים צעירים שמתים בשיא חייהם. "צריך לחקור כראוי ובדחיפות את סיבת המוות", אומר מישרה. "באופן כללי, זה נובע ממתח שמוביל מניצול, אקלים שלילי, תנאי עבודה וחיים גרועים ושיכרון אלכוהול". בכפר של דאס, כמעט כל הגברים שאנו פוגשים בילו זמן עבודה במזרח התיכון. רבים חזרו לאחרונה מקטאר. הם מספרים סיפורים על קשיים ועל מותם של עמיתיהם לעבודה. שוב ושוב, נראה שאיש מהם לא השתכנע בחקירות על מותם של חבריו ובני ארצו. ושוב, בין הלהטות והיללות של משפחתו המבולבלת, איש אינו בטוח כיצד קישון דאס, שהוחזר הביתה בארון קבורה אדום לאורך דרכים מסוכנות, פגש את סופו בקטאר.
דובר משרד העבודה הקטארי מפרט את השינויים האחרונים בחוק.
מדי שבוע, גופותיהם של עשרות מהגרי עבודה מוחזרות לנפאל.
גופתו של אדם אחד, קישון דאס, מוחזרת הביתה בזמן שמשפחתו אבלה.