Many millions have suspected it all along, but now the genie is out of the smoked glass bottle, the unvarnished truth laid bare on the pink and orange kitchen units. Laurence Llewelyn-Bowen has hideous taste. Hideous. Final proof of this comes in the fact that no one wants to buy his six-bedroom, Grade II-listed, 16th-century Cotswold farmhouse. He says would-be buyers have been put off by the ‘shifting sands of Government policy’. But I believe it was because they’d rather sleep in a sheep ditch than live with his wallpaper. And who could blame them? Laurence Llewelyn-Bowen, 50, pictured here in his kitchen with wife Jackie is having trouble selling his six-bedroom, Grade II-listed, 16th-century Cotswold farmhouse. Why? Jan Moir suspects it may be the decor . The £1.6 million property just outside Cirencester has been on the market for more than a year. The retina-punishing interior, with every last primped and tweaked corner of it designed by Laurence himself, must take the blame. Buyers take one look at his work — the neon-hued kitchen, the gravy-coloured drawing room, the tree-painted bedroom, the giant peony print wallpaper, the stone lions by the front door (I could go on) — then head for the Cotswold hills. In a humiliating climbdown, the outrageously camp Llewelyn-Bowen has had to dismantle his own designs and redecorate the place with the kind of bland neutrals he loathes. Ooh, his feelings must be hurt — but surely the only person surprised by the antipathy to his exuberant individual style must be Laurence Llewelyn-Bowen himself? For the evidence of his frightful taste has been there, for all to see, for years. It is not so much his studiedly gaudy everyday appearance, with his tan leather jackets, polka dot shirt’n’tie combos, Guy Fawkes beard and unquenchable fondness for a ruffle — although all that does not help. It is more his murky history as an interior designer and style expert on television shows such as the hit BBC series Changing Rooms. Before it ended in 2004, Laurence had a reputation for making people cry by forcing his vision of grand living on to what he described as their ‘dark, drab and depressing’ homes. Laurence and his flamboyant taste had a reputation for making people cry on BBC hit TV series Changing Rooms. 'The evidence of his frightful taste has been there, for all to see, for years,' says Jan Moir . This usually involved the great man insisting that they threw out their neutral, ‘suburban’ colour schemes and replace them with blood-red walls, furniture made from repurposed fruit crates painted in Liquorice Allsorts colours and perhaps a dado-height glitter frieze of unicorns and dodos. ‘Fabulous!’ he would shriek, as innocent housewives sobbed in the wreckage of their living rooms. Meanwhile, the flamboyant designer would never miss an opportunity to lecture on his phobia about magnolia. He has always been very grand about not being bland. Appearing on the BBC’s Room 101 television show last year, LLB, now 50, launched into a passionate diatribe against the colour beige. ‘In all its gory, in all its understated, delusional blandure,’ he fumed. According to him, beige is ‘always wrong, never sexy’ and is ‘just colour with the volume turned down’. According to Laurence, beige is ‘always wrong, never sexy’ and is ‘just colour with the volume turned down’. But the interior designer has been forced to tone down the decor of his home, in a bid to appeal to buyers . The message was clearer than a coat of Dulux Gentle Fawn. Those of us who love to take refuge in neutrals are deficient in taste and style. We lack the courage and discrimination of design arbitrators like him. He is right and anyone who disagrees is wrong and pitiable. And, of course, it is not really about paint — an undercoat of snobbery pulses through everything people like Mr Llewelyn-Bowen advise and recommend. Yet I love neutrals! What could be nicer than a cool, quiet room in pale cream, a Swedish-style template of white and grey, a ‘greige’ — grey-beige — horizon on a rolling wallscape of Farrow & Ball’s eternally popular paint shade Elephant’s Breath? There are many times when I long for a world without colour, without someone like LLB pummelling the eyeballs with their bullying, hectoring, god-awful taste strictures. And don’t you think that after being creamed and buffed, his mansion looks a thousand times better — a place a person would actually want to live in without throwing themselves out of a bedroom window? Following on from his television work, Laurence now designs a range of furniture and soft furnishings for Littlewoods. His latest addition being a sconce, 'a typically Renaissance way of bringing in romantic light' So where does this leave our Laurence? Exposed as a taste fraud, with fifty shades of egg on face? How did he ever become an arbiter of national taste in the first place? Like many television experts, his credentials appear scant: a fine arts degree and a stint with an interior design company before forming his own company and launching himself on the world. Following on from his television work, he now designs a range of furniture and soft furnishings for Littlewoods. In an advert for them, he enthuses about the texture of one of his rugs, which ‘feels like standing on a sea of soft cherubs’. Squelch and ugh! Anything new? Yes. ‘For the first time ever in my collection, I have incorporated a sconce,’ he says, ‘a typically Renaissance way of bringing romantic light into an environment.’ In one episode of Changing Rooms, Daniel and Natascha from South London complained that Laurence’s scarlet walls (similar to his own bedroom, pictured) , zebra-patterned panels and leopard-print cushions turned their lounge into ‘a w****’s palace’. ‘It’s going to have to go. All of it. Every single bit,’ said Daniel. Or ‘lighting a candle’ as I call it. One wonders how he has the nerve. In 2010, Laurence became a ‘celebrity ambassador’ and designer for Dolphin Bathrooms. He advised its customers to paint their bathrooms black and ‘take a cold bottle of white wine’ with them when they had a bath in the evening. Dolphin went bust the following year. Of course, his greatest creation is himself. With his curls flapping and his certitude of opinion, Laurence was made to paddle in the shallows of light entertainment television. Particularly in the highly sensitive area of interior design, where a great number are unsure of their own instincts and desperate for the benediction of an expert. Laurence, with his definite views on colour (‘purple is sex personified’) and his flowing cravat, was the man for the job. Even if his reputation as a taste monger always seemed far from deserved. On Changing Rooms in 1998, poor Sue Dukes had to be comforted by her husband Russell after Laurence turned their dining room into something that looked like a snack bar in a crematorium. He opted for a ‘Queen Anne style’, featuring a mock fireplace and portraits of Sue and Russell as royal mistress Nell Gwyn and diarist Samuel Pepys. (Oddly enough, it all looked very similar to his own Cotswolds drawing room.) Sue thought that he was having a joke at their expense. ‘I thought she would really like it. I was very upset when she didn’t,’ he said at the time. The £1.6 million property owned by Laurence, just outside Cirencester, has been on the market for over a year . In another show, Daniel and Natascha from South London complained that Laurence’s scarlet walls, zebra-patterned panels and leopard-print cushions turned their lounge into ‘a whore’s palace’. ‘It’s going to have to go. All of it. Every single bit,’ said Daniel. And Jo Thompson from Kent fell out with LLB in 1999 when he turned her playroom into a ‘brown death trap’, complete with a piano painted in orange and brown stripes and a toy box ‘the size of a coffin’. Punches weren’t pulled when the cameras stopped rolling. ‘I kicked him out and called him a pretentious, frilly-sleeved prat with a paintbrush,’ said Jo at the time. It is rather thrilling to know that even with all the time and money at his disposal, Laurence still managed to make his own house look like a stage set for an am-dram remake of Phantom of The Opera. So let us don our dark glasses and take a retrospective tour around the home where Laurence, his wife Jackie and two teenage daughters have lived since 2007. One style writer called it ‘a witty homage to the Age of Enlightenment’, but the house-hunters who have trooped through its portals have been less than impressed. Perhaps it was the orange and pink Manuel Canovas toile wallpaper in the kitchen? Costing £63 a roll, it depicted courting couples at play. It came with a matching fabric, with which LLB had covered the seven lampshades in the kitchen. There was matching orange shelving, ornate mirrored sconces and a kitchen table covered with a red daisy Marimekko print. If he was aiming for the effect of being trapped inside an inflamed tonsil, he succeeded. Before Changing Rooms ended in 2004, Laurence, pictured here with co-star Handy Andy (real name Andy Kane), had built himself a reputation for making people cry upon seeing what he'd done to their front rooms . The bathroom was black, the bedroom had trees painted along the wall, the drawing room looked like a passageway in a country house hotel called Flouncy Towers. It was packed with heavy, shiny drapes, chocolate walls with a nude over the fireplace, burgundy leather chairs, knick-knacks on radiator shelves and elaborate branches of faux coral used as curtain tiebacks. It was exhausting to look at. In the new version, all the clutter and grandiose touches have been swept away. The fancy-shmancy has been ripped out, replaced with acres of cool beige and some John Lewis Berkley hotel lamps. It must have killed him to do it, but it is a vast improvement. After all this time, perhaps the frilly-sleeved, sconce-loving king of clutter should consider a career doing makeunders rather than makeovers. He might even sell his house at the same time.
Laurence Llewelyn-Bowen's home has been on the market for over a year .
Is his 6-bedroom, Grade II-listed, 16th-century property unsellable?
Yes, says Jan Moir, who inspects his recent makeunder of the decor .
מיליונים רבים חשדו בכך כל הזמן, אבל עכשיו הג'יני יצא מבקבוק הזכוכית המעושנת, האמת חסרת הגוון חשופה על יחידות המטבח הוורודות והכתומות. ללורנס לוולין-בואן יש טעם מחריד. מְכוֹעָר. ההוכחה הסופית לכך מגיעה בעובדה שאף אחד לא רוצה לקנות את בית החווה שלו בקוטסוולד מהמאה ה-16 עם ששת חדרי השינה שלו, רשום בדרגה II. לדבריו, קונים עתידיים נרתעו מ"החולות המשתנים של מדיניות הממשלה". אבל אני מאמין שזה היה בגלל שהם מעדיפים לישון בתעלת כבשים מאשר לחיות עם הטפט שלו. ומי יכול להאשים אותם? לורנס לוולין-בואן, בן 50, בתמונה כאן במטבח שלו עם אשתו ג'קי, מתקשה למכור את בית החווה שלו בקוטסוולד מהמאה ה-16 עם ששת חדרי השינה שלו, ברשימת כיתה II. למה? יאן מויר חושד שאולי זה התפאורה. הנכס של 1.6 מיליון ליש"ט ממש מחוץ לסירנססטר נמצא בשוק כבר יותר משנה. הפנים המעניש את הרשתית, עם כל פינה מעוצבת ומצופצת אחרונה שלו שעוצב על ידי לורנס עצמו, חייב לקחת את האשמה. הקונים מעיפים מבט אחד בעבודתו - המטבח בגווני ניאון, חדר האורחים בצבעי רוטב, חדר השינה הצבוע בעץ, הטפט הענק בהדפס האדמונית, אריות האבן ליד דלת הכניסה (אני יכול להמשיך) - ואז פנו לעבר גבעות קוטסוולד. בטיפוס משפיל, המחנה לוולין-בואן להחריד נאלץ לפרק את העיצובים שלו ולעצב מחדש את המקום בסוג הנייטרלים התפלים שהוא מתעב. הו, רגשותיו חייבים להיפגע - אבל בטוח שהאדם היחיד שהופתע מהאנטיפתיה לסגנון האינדיבידואלי השופע שלו חייב להיות לורנס לוולין-בואן עצמו? כי העדות לטעמו המפחיד הייתה שם, לעיני כל, כבר שנים. זה לא כל כך המראה היומיומי הצעקני הנחקר שלו, עם ז'קטי העור השזופים, שילובי החולצות המנוקדות שלו, הזקן של גאי פוקס והחיבה הבלתי ניתנת לכיבוי לסלסול - אם כי כל זה לא עוזר. זו יותר ההיסטוריה העכורה שלו כמעצב פנים ומומחה לסגנון בתוכניות טלוויזיה כמו סדרת ה-BBC המצליחה Changing Rooms. לפני שהסתיים ב-2004, היה ללורנס מוניטין של גורם לאנשים לבכות על ידי כפיית חזון החיים הגדול שלו על מה שהוא תיאר כבתיהם ה"אפלים, האפלים והמדכאים". ללורנס ולטעמו הראוותני היה מוניטין של גורמים לאנשים לבכות בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC, Changing Rooms. "ההוכחות לטעמו המפחיד היו שם, לעיני כל, במשך שנים", אומר יאן מויר. זה בדרך כלל כלל את האיש הדגול שהתעקש שהם יזרקו את סכמות הצבעים ה"פרבריות" הנייטרליות שלהם ויחליפו אותם בקירות אדומים כדם, רהיטים עשויים מארגזי פירות חוזרים צבועים בצבעי ליקוריץ אולסורט ואולי אפריז נוצץ של חדי קרן בגובה דאדו. דודוס. 'נהדר!' הוא היה צווח, כשעקרות בית תמימות מתייפחות בהריסות חדרי המגורים שלהן. בינתיים, המעצב הראוותני לעולם לא יחמיץ הזדמנות להרצות על הפוביה שלו על מגנוליה. הוא תמיד היה מאוד מפואר בכך שהוא לא תפל. בהופעה בתוכנית הטלוויזיה Room 101 של ה-BBC בשנה שעברה, LLB, כיום בן 50, יצא למאבק נלהב נגד צבע הבז'. "בכל הזוועות שלו, בכל התפלה המאופקת וההזויה שלה," הוא הקשקש. לדבריו, בז' הוא 'תמיד לא בסדר, אף פעם לא סקסי' והוא 'רק צבע כשהווליום מופחת'. לדברי לורנס, בז 'הוא "תמיד לא בסדר, אף פעם לא סקסי" והוא "רק צבע עם עוצמת הקול מופחתת". אבל מעצב הפנים נאלץ להקטין את העיצוב של ביתו, במטרה לפנות לקונים. המסר היה ברור יותר ממעיל של Dulux Gentle Fawn. אלו מאיתנו שאוהבים למצוא מחסה בניוטרלים, חסרים בטעם ובסגנון. חסר לנו האומץ והאפליה של פוסקי עיצוב כמוהו. הוא צודק וכל מי שלא מסכים טועה ומעורר רחמים. וכמובן, זה לא באמת קשור לצבע - מעיל תחתון של סנוביות פועם בכל מה שאנשים כמו מר לוולין-בואן מייעצים וממליצים. ובכל זאת אני אוהב נייטרלים! מה יכול להיות נחמד יותר מחדר קריר ושקט בשמנת חיוורת, תבנית בסגנון שוודי של לבן ואפור, אופק 'גרייג' - אפור-בז' - על נוף קיר מתגלגל של גוון הצבע הפופולרי לנצח של Elephant's Breath של פארו אנד בול? יש הרבה מקרים שבהם אני משתוקק לעולם בלי צבע, בלי שמישהו כמו LLB יפגע בגלגלי העין עם קיצורי הטעם הבריוניים, המטורפים והאיומים. והאם אתה לא חושב שאחרי שהוקרם והברק, האחוזה שלו נראית פי אלף טוב יותר - מקום שאדם באמת ירצה לגור בו מבלי לזרוק את עצמו מחלון חדר השינה? בהמשך לעבודת הטלוויזיה שלו, לורנס מעצב כעת מגוון של רהיטים וריהוט רך עבור Littlewoods. התוספת האחרונה שלו היא פמוט, 'דרך רנסנס טיפוסית להביא אור רומנטי' אז איפה זה משאיר את לורנס שלנו? נחשף כהונאה בטעם, עם חמישים גוונים של ביצה על הפנים? איך הפך אי פעם לבורר בטעם לאומי מלכתחילה? כמו מומחי טלוויזיה רבים, ההסמכה שלו נראית דלה: תואר באמנויות ותואר בחברת עיצוב פנים לפני שהקים חברה משלו והשיק את עצמו לעולם. בהמשך לעבודת הטלוויזיה שלו, הוא מעצב כעת מגוון של רהיטים וריהוט רך עבור Littlewoods. בפרסומת עבורם הוא מתלהב מהמרקם של אחד השטיחים שלו, ש'מרגיש כמו לעמוד על ים של כרובים רכים'. סווטש ואיכס! משהו חדש? כן. "בפעם הראשונה אי פעם באוסף שלי, שילבתי פמוט", הוא אומר, "דרך רנסנס טיפוסית להכניס אור רומנטי לסביבה." באחד הפרקים של חדרי ההלבשה, דניאל ונטשה מדרום לונדון התלוננו על כך שלורנס קירות ארגמן (בדומה לחדר השינה שלו, בתמונה), פנלים בדוגמת זברה וכריות בהדפס נמר הפכו את הטרקלין שלהם ל'ארמון של א ****'. 'זה יצטרך ללכת. כל זה. כל קטע", אמר דניאל. או 'הדלקת נר' כמו שאני קורא לזה. אפשר לתהות איך יש לו את העצבים. בשנת 2010, לורנס הפכה ל"שגרירת סלבריטאים" ולמעצבת עבור דולפין Bathrooms. הוא יעץ ללקוחותיה לצבוע את חדרי האמבטיה שלהם בשחור ו'לקחת איתם בקבוק יין לבן קר' כשהם מתרחצים בערב. דולפין התמוטט בשנה שלאחר מכן. כמובן, היצירה הגדולה ביותר שלו היא הוא עצמו. עם תלתליו מתנופפים ודעתו, לורנס נאלץ לחתור ברדודים של טלוויזיה בידורית קלה. במיוחד בתחום הרגיש ביותר של עיצוב פנים, שבו חלק גדול מהאינסטינקטים אינם בטוחים באינסטינקטים שלהם ונואשים לברכה של מומחה. לורנס, עם השקפותיו המובהקות על צבע ('סגול הוא פרסומי מין') והערימה הזורמת שלו, היה האיש לתפקיד. גם אם המוניטין שלו כחובב טעמים תמיד נראה רחוק מלהיות ראוי. ב-Changing Rooms ב-1998, סו דיוקס המסכנה נאלצה להתנחם בבעלה ראסל לאחר שלורנס הפכה את חדר האוכל שלהם למשהו שנראה כמו מזנון במשרפה. הוא בחר ב"סגנון קווין אן", הכולל אח מדומה ודיוקנאות של סו וראסל בתור המאהבת המלכותית נל גווין והיומן סמואל פפיס. (באופן מוזר, הכל נראה מאוד דומה לחדר הסלון שלו בקוטסוולד.) סו חשב שהוא מתבדח על חשבונם. 'חשבתי שהיא ממש תאהב את זה. הייתי מאוד מוטרד כשהיא לא עשתה זאת", אמר אז. הנכס של 1.6 מיליון פאונד שבבעלות לורנס, ממש מחוץ לסירנססטר, נמצא בשוק כבר יותר משנה. בהופעה אחרת, דניאל ונטשה מדרום לונדון התלוננו שהקירות הארגמן של לורנס, הפנלים בדוגמת זברה וכריות מנומרות הפכו את הטרקלין שלהם ל"ארמון של זונה". 'זה יצטרך ללכת. כל זה. כל קטע", אמר דניאל. וג'ו תומפסון מקנט הסתכסך עם LLB ב-1999 כשהפך את חדר המשחקים שלה ל"מלכודת מוות חומה", עם פסנתר צבוע בפסים כתומים וחומים וארגז צעצועים "בגודל של ארון קבורה". אגרופים לא נמשכו כשהמצלמות הפסיקו להתגלגל. "זרקתי אותו החוצה וקראתי לו פרחח יומרני עם שרוולים מצויצים עם מכחול," אמר ג'ו בזמנו. זה די מרגש לדעת שאפילו עם כל הזמן והכסף שעמדו לרשותו, לורנס עדיין הצליח לגרום לבית שלו להיראות כמו תפאורה לעיבוד אמ-דראם לפנטום האופרה. אז תנו לנו להרכיב את המשקפיים הכהים שלנו ולצאת לסיור רטרוספקטיבי ברחבי הבית שבו גרים לורנס, אשתו ג'קי ושתי בנותיו המתבגרות מאז 2007. כותב בסגנון אחד כינה את זה 'הומאז' שנון לעידן הנאורות', אבל הבית- ציידים שחלפו דרך הפורטלים שלה לא התרשמו. אולי זה היה הטפט כתום וורוד מנואל קנובס במטבח? בעלות של 63 פאונד לחליל, הוא תיאר חיזור אחר זוגות שמשחקים. הוא הגיע עם בד תואם, איתו כיסתה LLB את שבעת האהילים במטבח. היו שם מדפים כתומים תואמים, פמוטי מראה מקושטים ושולחן מטבח מכוסה בהדפס דייזי אדום של Marimekko. אם הוא כיוון להשפעה של לכוד בתוך שקד מודלק, הוא הצליח. לפני שהסתיימו חדרי ההלבשה ב-2004, לורנס, בתמונה כאן עם הכוכב הנדי אנדי (שם אמיתי אנדי קיין), בנה לעצמו מוניטין של גורם לאנשים לבכות כשראו מה הוא עשה בחדרים הקדמיים שלהם. חדר האמבטיה היה שחור, בחדר השינה היו עצים מצוירים לאורך הקיר, חדר האורחים נראה כמו מעבר בבית מלון כפרי בשם Flouncy Towers. הוא היה עמוס בוילונות כבדים ומבריקים, קירות שוקולד עם עירום מעל האח, כסאות עור בצבע בורדו, חפצי נוי על מדפי הרדיאטור וענפים משוכללים של אלמוגים מזויפים המשמשים כקשירה לווילונות. זה היה מתיש להסתכל. בגרסה החדשה, כל העומס והנגיעות הגרנדיוזיות נסחפו. השמנסי המפואר נקרע, הוחלף בדנמים של בז' מגניב וכמה מנורות מלון ג'ון לואיס ברקלי. זה בטח הרג אותו לעשות את זה, אבל זה שיפור עצום. אחרי כל הזמן הזה, אולי מלך העומס בעל השרוולים המצוצצים ואוהב הפמוטים צריך לשקול קריירה בביצוע מייקאוברים ולא מהפך. הוא עשוי אפילו למכור את ביתו באותו זמן.
ביתה של לורנס לוולין-בואן נמצא בשוק כבר יותר משנה.
האם לא ניתן למכור את הנכס שלו בן 6 חדרי השינה, רשום בדרגה II, מהמאה ה-16?
כן, אומר יאן מויר, שבודק את העיצוב האחרון שלו בעיצוב.