(CNN)The collapse of marriage in our poorest communities -- and its tragic impact -- is a familiar story. But increasingly, marriage is becoming a marker of class privilege in America, something increasingly reserved for the affluent. If progressives want to tackle the scourge of inequality, then the retreat from marriage is an issue they can't ignore. The reality is that the retreat from marriage is pervading the working middle class -- the two-thirds of Americans without a college degree. This is occurring even as in upscale America, marital bonds remain comparatively strong. "This is the marriage gap, and it's something new in America," declares a manifesto on "marriage opportunity" unveiled in a recent Washington Monthly cover story. It was penned by four astute social and political analysts, David Blankenhorn, Jonathan Rauch, Barbara Dafoe Whitehead and Bill Galston. (Full disclosure: I'm a signer of their statement.) "Over the past several decades, the norm of marriage has eroded across all economic and educational classes, but much less among the elite," they write. "But for millions of middle- and lower-class Americans, marriage is increasingly beyond reach, creating more fractured and difficult family lives, more economic insecurity for single parents, less social mobility for those on the lower rungs of the economic ladder, more childhood stress, and a fraying of our common culture." True, overall U.S. marriage rates have fallen from 72% of U.S. adults in 1960 to just 51% in 2012, according to The Economist. But drill a little deeper into the data, and a marital class divide emerges. Less than half of men with high school degrees are married, compared with 76% of men with college degrees. The pattern is similar among women, except that those with graduate degrees have somewhat lower marriage rates than those with four-year college degrees. And because the college-educated tend to look for mates with similar education and earning power, their unions push them even higher up the income scale -- further widening the economic gulf between marital haves and have-nots. Marriage in America, it seems, is becoming another luxury item for economic elites to enjoy. So why should we worry? "Declining marriage rates may not be concerning on their own, but while Americans are forgoing marriage, they are not forgoing childbearing," say Isabel Sawhill and Joanna Venator of the Brookings Institution. More than 40% of children are born outside wedlock today (including nearly three-quarters of black children). And a raft of social research shows that children who grow up in married, two-parent families do better in school and in life than those who don't. It's true that more children are being raised by cohabiting couples, but in the United States (unlike some European countries) these relationships tend to be unstable and short-lived. Some see the decline of marriage as stemming from a tectonic cultural shift -- the rise of feminism and the surge of women into work -- that has blurred the old division of familial labor between male breadwinners and female homemakers. But economic changes, mainly the disappearance of manufacturing jobs, automation and wage stagnation, have played a big part in the story, too. Liberals are eager to talk about their favorite economic fixes for inequality: raising the minimum wage, bolstering unions and taxing the rich to pay for new social benefits for families of modest means. But they seem uncomfortable talking about marriage, which is seen as an unwelcome distraction from issues of economic power. It's tempting to blame such reticence on President George W. Bush's ill-fated Healthy Marriage Initiative, which triggered a flurry of new federal marriage promotion programs over the previous decade. A centerpiece of Bush's "compassionate conservatism," the initiative managed to polarize the social policy community while having a negligible impact on falling marriage rates. In truth, though, liberals have a long tradition -- at least since Daniel Patrick Moynihan's warnings in the 1960s of the consequences of family breakdown in black communities -- of shying away from "cultural" explanations for poverty and inequality. They need to get over it. Inequality as we know it today arises from the intricate interplay of economic and cultural changes, and won't be reversed simply by redistributing income from affluent to downscale families. High marriage rates in upper middle-class America make the link between family structure and economic success abundantly clear. For example, economists Robert Lerman and W. Bradford Wilcox estimate that the median income of families with children would be 44% higher today if America had the same marriage rates we had in 1980. Today, a record number of Americans -- one in five adults 25 and older -- have never been married. It's probably not because our society is evolving away from a fundamental social institution that has endured for, oh, most of human history. In fact, researchers say aspirations to marriage are as high as ever, but the practical barriers are getting harder to surmount. Which brings us back to the "marriage opportunity" manifesto. Rather than actively promoting marriage -- something government has shown it doesn't really know how to do -- the opportunity agenda aims at removing impediments to marriage, especially for non-elite Americans. This includes a raft of familiar policy proposals for boosting the economic prospects of low-income workers and making taxes more family-friendly. Intriguingly, the four authors point to the one cultural shift that's bucking the trend toward diminishing demand for weddings -- the public's dramatic turnaround on same-sex marriage. They envision a possible political bargain in which conservatives accept gays as allies in fortifying marriage, and liberals recognize that family breakdown is magnifying America's disparities of wealth and income. Could expanding marriage opportunity really become common ground in America's intensely polarized culture wars? It seems like an extravagant hope. But Blankenhorn and company are emphatically right that both progressives and conservatives have a big stake in reversing the retreat from marriage.
Will Marshall: Retreat from marriage is pervading the working middle class .
Marriage in America is becoming another luxury item for economic elites, he says .
(CNN) קריסת הנישואים בקהילות העניות ביותר שלנו - וההשפעה הטרגית שלה - היא סיפור מוכר. אבל יותר ויותר, נישואים הופכים לסמן של פריבילגיה מעמדית באמריקה, משהו ששמור יותר ויותר לעשירים. אם הפרוגרסיביים רוצים להתמודד עם נגע אי השוויון, אז הנסיגה מנישואים היא נושא שהם לא יכולים להתעלם מהם. המציאות היא שהנסיגה מנישואים חודרת למעמד הבינוני הפועל - שני שליש מהאמריקאים ללא תואר אקדמי. זה קורה אפילו באמריקה היוקרתית, הקשרים הזוגיים נשארים חזקים יחסית. "זה פער הנישואים, וזה משהו חדש באמריקה", מכריז מניפסט על "הזדמנות נישואין" שנחשף בכתבת שער לאחרונה של "Washington Monthly". הוא נכתב על ידי ארבעה אנליסטים חברתיים ופוליטיים נבונים, דיוויד בלנקנהורן, ג'ונתן ראוך, ברברה דפו ווייטהד וביל גלסטון. (גילוי נאות: אני חתום על הצהרתם.) "במהלך העשורים האחרונים, נורמת הנישואין נשחקה בכל המעמדות הכלכליים והחינוכיים, אבל הרבה פחות בקרב האליטה", הם כותבים. "אבל עבור מיליוני אמריקאים מהמעמד הבינוני והנמוך, הנישואים הם יותר ויותר מעבר להישג יד, ויוצרים חיי משפחה שבורים וקשים יותר, יותר חוסר ביטחון כלכלי להורים יחידניים, פחות ניידות חברתית לאלה שנמצאים בדרגים הנמוכים של הסולם הכלכלי, יותר ילדות מתח, והתפרקות של התרבות המשותפת שלנו". נכון, שיעורי הנישואים הכוללים בארה"ב ירדו מ-72% מהמבוגרים בארה"ב ב-1960 ל-51% בלבד ב-2012, לפי האקונומיסט. אבל לקדוח קצת יותר לעומק הנתונים, ומתגלה פער מעמדי זוגי. פחות ממחצית מהגברים בעלי תארים בתיכון נשואים, לעומת 76% מהגברים בעלי תארים אקדמיים. הדפוס דומה בקרב נשים, רק שלבעלי תארים מתקדמים יש שיעורי נישואים נמוכים במקצת מאלה עם תארים של ארבע שנים. ומכיוון שלומדי הקולג' נוטים לחפש בני זוג בעלי השכלה וכוח השתכרות דומים, האיגודים שלהם דוחפים אותם עוד יותר במעלה סולם ההכנסה - מה שמרחיב עוד יותר את הפער הכלכלי בין בעלי נישואים לבני נישואים שאין להם. נישואים באמריקה, כך נראה, הופכים להיות עוד פריט מותרות להנאת האליטות הכלכליות. אז למה אנחנו צריכים לדאוג? "הירידה בשיעורי הנישואים אולי לא מדאיגה בפני עצמם, אבל בעוד שהאמריקאים מוותרים על נישואים, הם לא מוותרים על הולדת ילדים", אומרות איזבל סוהיל וג'ואנה ונטור ממכון ברוקינגס. יותר מ-40% מהילדים נולדים מחוץ לנישואין כיום (כולל כמעט שלושה רבעים מהילדים השחורים). ושורה של מחקרים חברתיים מראה שילדים שגדלים במשפחות דו-הוריות נשואות מצליחות טוב יותר בבית הספר ובחיים מאלה שלא. נכון שיותר ילדים גדלים על ידי זוגות שחיים יחד, אבל בארצות הברית (בניגוד לחלק ממדינות אירופה) מערכות היחסים הללו נוטות להיות לא יציבות וקצרות מועדות. יש הרואים בדעיכת הנישואים כנובעת משינוי תרבותי טקטוני - עליית הפמיניזם והזינוק של נשים לעבודה - שטשטשה את החלוקה הישנה של העבודה המשפחתית בין מפרנסים ועקרות בית. אבל גם שינויים כלכליים, בעיקר היעלמות משרות ייצור, אוטומציה וקיפאון בשכר, שיחקו חלק גדול בסיפור. הליברלים להוטים לדבר על התיקונים הכלכליים המועדפים עליהם לאי-שוויון: העלאת שכר המינימום, חיזוק האיגודים והמיסוי על העשירים כדי לשלם עבור הטבות סוציאליות חדשות למשפחות בעלות אמצעים צנועים. אבל נראה שהם לא בנוח לדבר על נישואים, שנתפסים כהסחת דעת לא רצויה מבעיות של כוח כלכלי. מפתה להאשים את ההסתייגות הזו ביוזמת הנישואים הבריאים, שגרמה לרעה של הנשיא ג'ורג' וו. היוזמה, כחלק מרכזי ב"שמרנות החמלה" של בוש, הצליחה לקטב את קהילת המדיניות החברתית תוך השפעה זניחה על ירידת שיעורי הנישואים. אולם למען האמת, לליברלים יש מסורת ארוכה - לפחות מאז אזהרותיו של דניאל פטריק מויניהן בשנות ה-60 מפני ההשלכות של פירוק משפחות בקהילות שחורות - של הימנעות מהסברים "תרבותיים" לעוני ואי שוויון. הם צריכים להתגבר על זה. אי השוויון כפי שאנו מכירים אותו היום נובע ממשחק הגומלין המורכב של שינויים כלכליים ותרבותיים, ולא יתהפך רק על ידי חלוקה מחדש של הכנסה ממשפחות אמידות למשפחות מצומצמות. שיעורי נישואים גבוהים באמריקה מהמעמד הבינוני הגבוה מבהירים היטב את הקשר בין מבנה המשפחה להצלחה כלכלית. לדוגמה, הכלכלנים רוברט לרמן ו-ברדפורד וילקוקס מעריכים שההכנסה החציונית של משפחות עם ילדים תהיה גבוהה יותר ב-44% היום אם לאמריקה היו אותם שיעורי נישואים שהיו לנו ב-1980. כיום, מספר שיא של אמריקאים - אחד מכל חמישה מבוגרים בני 25 ומעלה - מעולם לא היו נשואים. זה כנראה לא בגלל שהחברה שלנו מתפתחת הרחק ממוסד חברתי בסיסי שנמשך, הו, רוב ההיסטוריה האנושית. למעשה, חוקרים אומרים שהשאיפות לנישואין גבוהות מתמיד, אך קשה יותר להתגבר על החסמים המעשיים. מה שמחזיר אותנו למניפסט "הזדמנות הנישואין". במקום לקדם נישואים באופן פעיל - משהו שהממשלה הראתה שהיא לא ממש יודעת לעשות - סדר היום של ההזדמנות מכוון להסרת מניעות לנישואים, במיוחד עבור אמריקאים שאינם עילית. זה כולל שורה של הצעות מדיניות מוכרות להגברת הסיכויים הכלכליים של עובדים בעלי הכנסה נמוכה והפיכת המסים לידידותיים יותר למשפחות. באופן מסקרן, ארבעת המחברים מצביעים על השינוי התרבותי האחד שמונע את המגמה של ירידה בביקוש לחתונות - המהפך הדרמטי של הציבור בנישואים חד-מיניים. הם מדמיינים עסקה פוליטית אפשרית שבה השמרנים מקבלים הומואים כבעלי ברית בחיזוק הנישואים, והליברלים מכירים בכך שהתמוטטות המשפחה מגדילה את פערי העושר וההכנסה של אמריקה. האם הרחבת הזדמנויות לנישואין באמת יכולה להפוך למשותף במלחמות התרבות הקוטביות של אמריקה? זה נראה כמו תקווה מוגזמת. אבל בלנקנהורן והחברה צודקים בהחלט בכך שגם לפרוגרסיביים וגם לשמרנים יש חלק גדול בביטול הנסיגה מהנישואים.
וויל מרשל: נסיגה מנישואים שוררת במעמד הבינוני העובד.
נישואים באמריקה הופכים לפריט מותרות נוסף עבור האליטות הכלכליות, הוא אומר.