(CNN)"Every day, we cried" -- these were the words spoken over and over to me by a colleagues as we sat down after another long day for a rare drink in Monrovia, Liberia's bustling capital. She was reminiscing about the period in September and October when the Ebola outbreak was at its peak. "Of all the pain that we faced, the cremation was the hardest," she explained. I knew exactly what she meant -- cremation was as far away from the norm for burials in West Africa as one can imagine. As the Ebola outbreak wanes in Liberia, it is easy to imagine the heroes as the myriad of foreign doctors, nurses, epidemiologists and logisticians that have come to support the country in their days of need, and yes, these expatriates have definitely brought to bear much knowledge, expertise and resources on controlling the outbreak. But there is a group of heroes who are unlikely to make any headlines or be celebrated as such. They are the thousands of Liberian citizens that have gone door-to-door asking questions, looking for the ill, offering advice, day after day, after day for months on end. When they do find an ill person who may have Ebola, they begin the painful process of convincing them that it is safer to be an Ebola treatment unit than at home. Often the question that follows is: "What happened to all those that went in before me? What happened to them?" Thankfully, Liberia appears to be on its way back. It currently has the lowest numbers of confirmed cases of Ebola since the onset of the second phase of the outbreak in the middle of last year. The streets are full of activity and schools have reopened. Across the country, there is an unmistakable sense that people are desperate to get on with their lives. At the Grand Royal Hotel, on Tubman Avenue, the main road through Monrovia, the manager sits in the popular café in the front garden. Most of his guests are still members of the large contingent of development workers from all over the world, or members of the armed forces and police services that form part of the U.N. military mission in Liberia, UNMIL. He admits that while this has been good for business, he would rather have his "normal" clients back. Monrovia is an interesting place -- it feels very West African. The food is familiar -- fish, plantain, rice... with lots of red pepper. The power situation is still very poor and most people in Monrovia rely on generators. It has a lovely but underutilized beach front; the perfect setting for a cold bottle of "Club" lager in the evening. There are quite a few restaurants and supermarkets -- mostly run by Lebanese entrepreneurs. As we drive past the Presidential "mansion" -- I ask why it looks empty and I am told that there was a fire in it a few years ago and that the renovation is not yet complete. President Sirleaf uses the office of the Foreign Ministry, and otherwise lives in her private residence, I am told. From the outside, with all the horror stories of Ebola in the popular press, it is easy to imagine Liberia as a country on the brink, especially with its history of protracted conflicts and civil war. But there is nothing further from the truth. Yes, it was ill prepared for an outbreak of this severity and magnitude, as many other countries would have been, but sometimes there is nothing as powerful as grief to unite people in seeking a better future. Out of this crisis, must emerge a new country. While the stories of dictators, civil war and Ebola are true, they cannot be Liberia's "single" story. With a beautiful beach front right at the heart of the city, there is no reason for Monrovia not to be the favorite destination of West Africa's emerging middle class. With lots of mineral resources, Liberia has so much potential. But, its most obvious resource and probably its most underutilized are its human resources. The University of Liberia is one of the oldest institutions of higher learning in West Africa, but has known better times. The government of Liberia needs to think strategically and creatively on how to channel the goodwill of the world and the determination of its people into programs and projects that will put Liberia on a new trajectory. It may be impossible to imagine in 2015, but one only needs to look east to Rwanda for how a country can emerge from the most tragic of circumstances to become a proud and resilient country. Liberia will be back, but it will take leadership and courage. Despite the long hours of work, the tedious meetings, the long nights writing reports and re-strategizing, my best memories of Monrovia will be good ones; of a beautiful county and a resilient people. More from African Voices . Read this: The African weapons beating Ebola . Read this: From surf spots to boardrooms, Liberia's ill economy fights back . The opinions expressed in this commentary are solely those of the author.
Liberia's last Ebola patient released on March 5 after battling through the deadly virus .
Monrovia is returning to normal after the virus claimed more than 4,000 lives .
(CNN) "בכל יום בכינו" - אלו היו המילים שאמרו לי שוב ושוב עמיתים כשהתיישבנו אחרי עוד יום ארוך למשקה נדיר במונרוביה, בירת ליבריה השוקקת. היא העלתה זיכרונות מהתקופה בספטמבר ואוקטובר שבה התפרצות האבולה הייתה בשיאה. "מכל הכאב שהתמודדנו איתו, שריפת הגופה הייתה הקשה ביותר", הסבירה. ידעתי בדיוק למה היא התכוונה -- שריפת הגופה הייתה רחוקה מהנורמה לקבורה במערב אפריקה כפי שניתן לדמיין. ככל שהתפרצות האבולה דועכת בליבריה, קל לדמיין את הגיבורים בתור שלל הרופאים, האחיות, האפידמיולוגים והלוגיסטיקאים הזרים שבאו לתמוך במדינה בימי הצורך שלהם, וכן, הגולים האלה בהחלט הביאו לידי ביטוי ידע, מומחיות ומשאבים רבים בשליטה בהתפרצות. אבל יש קבוצה של גיבורים שספק אם יעלו לכותרות או יחגגו ככאלה. הם אלפי האזרחים הליבריים שהלכו מדלת לדלת ושאלו שאלות, חיפשו חולים, נותנים עצות, יום אחרי יום, אחרי יום במשך חודשים ארוכים. כשהם אכן מוצאים אדם חולה שאולי חולה באבולה, הם מתחילים בתהליך הכואב של שכנועם שבטוח יותר להיות יחידה לטיפול באבולה מאשר בבית. לעתים קרובות השאלה הבאה היא: "מה קרה לכל אלה שנכנסו לפניי? מה קרה להם?" למרבה המזל, נראה שליבריה בדרך חזרה. כיום יש לה את המספרים הנמוכים ביותר של מקרים מאושרים של אבולה מאז תחילת השלב השני של ההתפרצות באמצע השנה שעברה. הרחובות מלאים בפעילות ובתי הספר נפתחו מחדש. ברחבי הארץ יש תחושה שאין לטעות בה שאנשים נואשים להמשיך בחייהם. במלון גרנד רויאל, בשדרת טובמן, הכביש הראשי דרך מונרוביה, המנהל יושב בבית הקפה הפופולרי בגינה הקדמית. רוב אורחיו הם עדיין חברים במערך הגדול של עובדי פיתוח מכל רחבי העולם, או חברים בכוחות המזוינים ובשירותי המשטרה המהווים חלק מהמשימה הצבאית של האו"ם בליבריה, UNMIL. הוא מודה שלמרות שזה היה טוב לעסקים, הוא מעדיף לקבל את הלקוחות ה"רגילים" שלו בחזרה. מונרוביה היא מקום מעניין -- זה מרגיש מאוד מערב אפריקאי. האוכל מוכר -- דגים, פלנטיין, אורז... עם הרבה פלפל אדום. מצב החשמל עדיין ירוד מאוד ורוב האנשים במונרוביה מסתמכים על גנרטורים. יש לו חזית חוף מקסימה אך לא מנוצלת; התפאורה המושלמת לבקבוק קר של לאגר "קלאב" בערב. יש לא מעט מסעדות וסופרמרקטים -- רובם מנוהלים על ידי יזמים לבנונים. כשאנחנו חולפים על פני ה"אחוזה" הנשיאותית -- אני שואל למה היא נראית ריקה ונאמר לי שהייתה בה שריפה לפני כמה שנים ושהשיפוץ עדיין לא הסתיים. הנשיאה סירליף משתמשת במשרד החוץ, וחוץ מזה מתגוררת במעונה הפרטי, כך נאמר לי. מבחוץ, עם כל סיפורי האימה על אבולה בעיתונות הפופולרית, קל לדמיין את ליבריה כמדינה על סף, במיוחד עם ההיסטוריה שלה של סכסוכים ממושכים ומלחמת אזרחים. אבל אין דבר רחוק יותר מהאמת. כן, הוא לא היה מוכן להתפרצות בחומרה ובסדר גודל כזה, כפי שהיו מדינות רבות אחרות, אבל לפעמים אין דבר חזק כמו אבל כדי לאחד אנשים בחיפוש אחר עתיד טוב יותר. מתוך המשבר הזה, חייבת לצאת מדינה חדשה. בעוד שהסיפורים של דיקטטורים, מלחמת אזרחים ואבולה נכונים, הם לא יכולים להיות הסיפור ה"יחיד" של ליבריה. עם חזית חוף יפהפייה ממש בלב העיר, אין סיבה שמונרוביה לא תהיה היעד המועדף על מעמד הביניים המתפתח של מערב אפריקה. עם הרבה משאבים מינרליים, לליבריה יש כל כך הרבה פוטנציאל. אבל, המשאב הברור ביותר שלו וכנראה המנוצל ביותר שלו הם משאבי האנוש שלו. אוניברסיטת ליבריה היא אחד המוסדות הוותיקים ביותר להשכלה גבוהה במערב אפריקה, אך ידעה זמנים טובים יותר. ממשלת ליבריה צריכה לחשוב בצורה אסטרטגית ויצירתית כיצד לתעל את הרצון הטוב של העולם ואת הנחישות של אנשיו לתוכניות ופרויקטים שיעלו את ליבריה למסלול חדש. אולי אי אפשר לדמיין את זה ב-2015, אבל צריך רק להסתכל מזרחה לרואנדה כדי לראות איך מדינה יכולה לצאת מהנסיבות הטרגיות ביותר כדי להפוך למדינה גאה ועמידה. ליבריה תחזור, אבל זה ידרוש מנהיגות ואומץ. למרות שעות העבודה הארוכות, הפגישות המייגעות, הלילות הארוכים כתיבת דוחות ואסטרטגיה מחדש, הזכרונות הטובים ביותר שלי ממונרוביה יהיו טובים; של מחוז יפה ועם גמיש. עוד מ-African Voices. קרא את זה: הנשק האפריקאי מנצח את אבולה. קרא את זה: מנקודות גלישה לחדרי ישיבות, הכלכלה החולנית של ליבריה נלחמת בחזרה. הדעות המובעות בפירוש זה הן של המחבר בלבד.
חולה האבולה האחרון בליבריה שוחרר ב-5 במרץ לאחר מאבק בנגיף הקטלני.
מונרוביה חוזרת לשגרה לאחר שהנגיף גבה יותר מ-4,000 חיים.