When photographer Trent Parke was just 13-years-old he was at home alone with his mother when she died  from an asthma attack right in front of his eyes. In an instant the Sydney photo journalist's childhood was gone and his whole life changed forever. He refused to attend her funeral, too traumatised by what had happened and blocked out all his memories. Instead he locked himself away in his mother's darkroom in their Newcastle home and picked up her camera, which hasn't left his side since. Ants on Jatz cracker biscuit,Dampier, Western Australia, 2011 . Now, 43-year-old Parke, who is the only Australian member of the prestigious group Magnum, has unlocked his harrowing childhood for the first time, showcasing nearly 2000 photographs at the Art Gallery of South Australia as part of his Black Rose exhibition. 'From the moment that mum died it was just get on with it get on with life,' Trent told Daily Mail Australia. 'I would sit there and think about from that point on: Why are we here? Where are we going? What is life? and ever since then I've been continually searching and looking for the answers to life and the camera always helped me do that.' Tree, Drysdale River, Western Australia, 2011 . Trent Parke (pictured) ha delved into his harrowing childhood memories as part of his new exhibition . Swan, Adelaide, 2007 . 'It's been a way of trying to deal with something I didn't ever want to deal with.' As he grew older, Parke's main ambition was to become a professional cricketer. After playing for NSW, Parke moved to Adelaide to join the cricket academy but soon realised the career wasn't for him. He took a job at the Daily Telegraph and soon after became a photographer for The Age, which sent him touring with the Australian cricket team. Slippery dip, Gundegal, New South Wales, 2007 . Limestone Coast,South Australia, 2007 . However, when Parke's landlord called saying he needed his house back, Parke took it as a sign. He and his wife, photographer Narelle Autio, picked up their two boys and set off on the journey of a lifetime, taking seven years to embark on a path of discovering, which cumulated in The Black Rose exhibition. The items in the exhibition, his largest ever, have been hand-picked from more than 7,000 reels of film, 15,000 words scribbled in diaries, and 14 published books. Fever, Dash,Adelaide, 2014 . Parke used his camera like therapy on his trip and he admits it got him through the tough experience of losing a parent. The Black Rose symbolises his long journey, his mother's funeral and the fact that she is not alive any more. While on his way around Australia, Parke came across a black rose and took a cutting of it, planting it in his garden so he and his father and brothers can use it as place where they can remember their mum. The black rose is now 1.5m long and is a strong symbol for the prestigious photographer. Cockatoo, Newcastle, New South Wales, 2011 . Cockatoo backyard, Newcastle 2011 . Parke admits that he does not remember a single thing about his mother, apart from the fact that she was an amateur photographer . 'The only thing I remember was that she was an amateur photographer who used to send photographs into the local newspaper as part of their $5 reward page,' he said. 'The mind works in amazing ways when you're confronted with such pain at such a young age. 'You just don't want to go there and you don't want to think about it and I've continued to run ever since until this project eventuated and it's been a very long journey.' Cemetery, Adelaide, 2007 . Dice, country road, Western Australia, 2011 . His mother's ashes were 'thrown to the wind', leaving Parke with no memories or place to go to feel close to this mum. 'One day she was here the next she was gone,' he said. For the exhibition, which is mostly about life's questions, luck and chance, Parke strived to expose his soul. However, he admits that he wakes up every day thinking of his exhibition. 'I'm just sick of thinking; I can't remember a time when I didn't have a thought in my head,' he said. 'There’s a lot of layers to it. Hopefully it’s an exhibition where people can walk through it and visually see some good photography. 'It’s always about discovering things so hopefully people will make the same discoveries if they dig hard enough hand they can see the connections between all things.'
Photographer Trent Parke watched his mother die when he was 13 .
Traumatised he locked away memories of his past .
Then he embarked on a journey of Australia and took over 7000 photos .
Now he has unlocked his past and is showcasing the pictures at the Art Gallery of South Australia .
כשהצלם טרנט פארק היה רק ​​בן 13 הוא היה לבד בבית עם אמו כשהיא מתה מהתקף אסתמה מול עיניו. בן רגע נעלמה ילדותו של עיתונאי הצילום בסידני וכל חייו השתנו לנצח. הוא סירב להשתתף בהלוויה שלה, בטראומה מדי ממה שקרה וחסם את כל הזיכרונות שלו. במקום זאת הוא הסתגר בחדר החושך של אמו בביתם בניוקאסל והרים את המצלמה שלה, שמאז לא עזבה את הצד שלו. נמלים על ביסקוויט קרקר Jatz, Dampier, מערב אוסטרליה, 2011. כעת, פארק בן ה-43, שהוא החבר האוסטרלי היחיד בקבוצה היוקרתית מגנום, פתח את ילדותו המחרידה בפעם הראשונה, והציג כמעט 2000 תצלומים בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה כחלק מתערוכת ה-Black Rose שלו. "מהרגע שאמא מתה זה היה פשוט להמשיך עם זה להמשיך בחיים", אמר טרנט לדיילי מייל אוסטרליה. ״הייתי יושב שם וחושב מנקודה זו ואילך: למה אנחנו כאן? לאן אנחנו הולכים? מהם החיים? ומאז אני כל הזמן מחפש ומחפש את התשובות לחיים והמצלמה תמיד עזרה לי לעשות את זה״. עץ, נהר דרייסדייל, מערב אוסטרליה, 2011. טרנט פארקה (בתמונה) התעמק בזיכרונות הילדות המטרידים שלו כחלק מהתערוכה החדשה שלו. סוואן, אדלייד, 2007. 'זו הייתה דרך לנסות להתמודד עם משהו שמעולם לא רציתי להתמודד איתו.' ככל שהתבגר, שאיפתו העיקרית של פארק הייתה להיות שחקן קריקט מקצועי. לאחר ששיחק עבור NSW, פרק עבר לאדלייד כדי להצטרף לאקדמיית הקריקט, אך עד מהרה הבין שהקריירה לא בשבילו. הוא לקח עבודה ב"דיילי טלגרף" וזמן קצר לאחר מכן הפך לצלם של The Age, ששלח אותו לסיבוב הופעות עם קבוצת הקריקט האוסטרלית. טבילה חלקה, Gundegal, ניו סאות' ויילס, 2007. חוף גיר, דרום אוסטרליה, 2007. עם זאת, כאשר בעל הבית של פארק התקשר ואמר שהוא צריך את הבית שלו בחזרה, פארק לקח את זה כסימן. הוא ואשתו, הצלמת נרל אוטיו, אספו את שני הבנים שלהם ויצאו למסע של פעם בחיים, שלקח שבע שנים לצאת לדרך של גילוי, שהצטבר בתערוכת "הורד השחור". הפריטים בתערוכה, הגדולים ביותר שלו אי פעם, נבחרו ידנית מתוך יותר מ-7,000 גלילי סרט, 15,000 מילים משורבטות ביומנים ו-14 ספרים שפורסמו. קדחת, דאש, אדלייד, 2014. פארק השתמש במצלמה שלו כמו טיפול בטיול שלו והוא מודה שזה גרם לו לעבור את החוויה הקשה של אובדן הורה. הוורד השחור מסמל את מסעו הארוך, הלוויה של אמו ואת העובדה שהיא כבר לא בחיים. במהלך דרכו ברחבי אוסטרליה, פארק נתקל בורד שחור ולקח חתך ממנו, שתל אותו בגינה שלו כדי שהוא ואביו ואחיו יוכלו להשתמש בו כמקום שבו הם יכולים לזכור את אמא שלהם. אורך הוורד השחור כעת הוא 1.5 מ' והוא סמל חזק לצלם היוקרתי. קקדו, ניוקאסל, ניו סאות' ויילס, 2011. חצר קקדו, ניוקאסל 2011. פארק מודה שהוא לא זוכר דבר אחד על אמו, מלבד העובדה שהיא הייתה צלמת חובבת. "הדבר היחיד שאני זוכר זה שהיא הייתה צלמת חובבת שנהגה לשלוח תמונות לעיתון המקומי כחלק מדף התגמול שלהם ב-$5", אמר. ״המוח עובד בדרכים מדהימות כשאתה מתמודד עם כאב כזה בגיל כל כך צעיר. 'אתה פשוט לא רוצה ללכת לשם ואתה לא רוצה לחשוב על זה ומאז המשכתי לרוץ עד שהפרויקט הזה הסתיים וזה היה מסע ארוך מאוד'. בית הקברות, אדלייד, 2007. קוביות, דרך ארץ, מערב אוסטרליה, 2011. האפר של אמו 'נזרק לרוח', והותיר לפארק ללא זיכרונות או מקום ללכת אליו כדי להרגיש קרוב לאמא הזו. ״יום אחד היא הייתה כאן למחרת היא נעלמה,״ אמר. לקראת התערוכה, שעוסקת בעיקר בשאלות החיים, במזל ובמקרה, שאף פארק לחשוף את נשמתו. עם זאת, הוא מודה שהוא מתעורר כל יום וחושב על התערוכה שלו. ״פשוט נמאס לי לחשוב; אני לא זוכר תקופה שבה לא הייתה לי מחשבה בראש", אמר. ״יש בזה הרבה רבדים. אני מקווה שזו תערוכה שבה אנשים יכולים לעבור בה ולראות חזותית צילום טוב. "זה תמיד עוסק בגילוי דברים, אז אני מקווה שאנשים יגלו את אותן תגליות אם הם יחפרו מספיק ביד הם יוכלו לראות את הקשרים בין כל הדברים."
הצלם טרנט פארק ראה את אמו מתה כשהיה בן 13.
בטראומה נעל זיכרונות מעברו.
ואז הוא יצא למסע באוסטרליה וצילם למעלה מ-7000 תמונות.
כעת הוא פתח את עברו ומציג את התמונות בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה.