Screaming into a towel stuffed in my mouth, sweat pouring down my forehead, tears running down my face, I squeezed the breast pump again. Such was my determination to give my newborn daughter the best start in life, I was expressing milk for her, despite the huge abscess across the centre of my right breast. It was torture; far, far worse than giving birth. Rather than give Summer, then just two weeks old, a bottle of formula, I battled on. Months of brainwashing by the ‘breastapo’ and their mantra ‘breast is best’, made me feel the only thing worse than this torment was giving up. Laura Wright (pictured with her daughter, Summer) was so determined to breastfeed Summer as a baby that she went through weeks of agony . It was an attitude that not only threatened my health but also tarnished the first weeks with my precious firstborn and made me angry that women are put under such pressure to breast-feed that common sense flies out of the window. The questions about whether I intended to breast-feed began at my first prenatal appointment when I was 12 weeks pregnant and continued for the next six months. Advice, leaflets and DVDs were doled out in earnest, extolling the virtues and the rewards. Friends, family, colleagues; it seemed everyone wanted to know my intentions and to preach how breast-feeding was natural, easy, the right thing to do. I wanted to breast-feed; it can be a wonderful, bonding experience and mother’s milk protects against illnesses and allergies but the constant pressure to breast-feed takes no account of the fact not every woman can. My problems with Summer began immediately. When she was born at the University Hospital of Wales in Cardiff in July 2013, she weighed 5lb 2oz. When I put her to my breast she was too weak to latch on so the midwives gave her formula. For the next two days, at three-hour intervals, I kept trying. I was surprised how uncomfortable it was but when I winced, the midwife shook her head, insisting: ‘It doesn’t hurt.’ I felt pathetic, like I was failing Summer. Thankfully, on day three, with the help of a breast-feeding consultant, Summer finally latched on. There was no pain and I cried with relief. The next day I and my husband Ralph, a 30-year-old commercial manager, took Summer home. Laura (pictured with Summer) wanted to breastfeed because she knew it could be a bonding experience and that the mother’s milk protects the baby against illnesses and allergies . Over the next few days I continued to breast-feed but Summer was so hungry, I followed advice and relied on formula and expressed milk to top her up. Anxious to know if I was doing things right, I asked a breastfeeding consultant’s advice. ‘Why are you using formula?’ she asked in a disapproving manner, before feeding Summer my three remaining containers of expressed milk. I panicked; it had taken me a day to express that. So I put pressure on myself to quickly produce more. For the next six days I spent three hours a day with the breast pump and expressed at night after Summer had finished feeding. When I found a hard, round mass in the tissue of my right breast I asked the breast-feeding consultant to take a look. ‘It’s fine,’ she said dismissively. ‘A blocked duct. Give it a rub.’ Three days later my breast looked red and sore and was tender to touch. Feeding was extremely painful. Laura had problems with breastfeeding Summer (pictured at 4 days old) right from the very beginning as Summer was initially too weak to latch on . My GP diagnosed mastitis (inflammation of the breast) and gave me antibiotics but instead of being supportive and reassuring, the breast-feeding consultant insisted I use my left breast. The next day, when I woke from an afternoon sleep I was dizzy and delirious. Ralph took me to A&E. Infection was running rife in my body and I had an abscess, 4cm wide and 3cm deep, under the skin of my right breast. Doctors said I could either have it opened in surgery and drained or wait to see a specialist at the clinic when it opened on Monday morning. Not wanting to be in hospital over the weekend without Summer, I chose to wait. The next morning the pain was excruciating. The abscess had grown and the pressure from my building milk supply meant I had no choice but to start expressing again. That was when, in agony, I bit on that towel. While trying to breastfeed, Laura (pictured with Summer at one month) developed a 4 cm wide and 3 cm deep abscess under the skin of her right breast . The next day, while waiting to be seen at the clinic, the abscess burst, leaving a deep, gaping wound across my breast. I was rushed into a treatment room and seen by a consultant. I asked him if I should feed with my left breast. ‘It’s up to you,’ he said. ‘If you want to keep going you can.’ I wish he had just told me to stop. A mother’s instinct is to do everything to help her baby but sometimes you need a professional to step in and say ‘no’. When the breast-feeding consultant visited me a few days later she found me crying out of shock at the size of the wound. She was sympathetic but gave me no advice on feeding and, in my distress, I forgot to ask. She cancelled the next appointment and I never saw her again. She was doubtless rushed off her feet but I felt she abandoned me when I needed her most. By now, so nervous I was doing things wrong, I was spending hours travelling all over Cardiff to various breast-feeding workshops for struggling new mothers. Each time I found waiting rooms packed with worried women and fraught staff. One midwife insisted on examining my abscess in the middle of a crowded waiting room. When the abscess burst, Laura (pictured) was left with a gaping wound on her right breast, despite this she carried on trying to breastfeed with her left breast . Any advice I got was contradictory. One midwife said to give Summer as much formula top-up as she wanted, another to keep it to a minimum. No one could say whether I should breast-feed or not. Within a month my wound had almost miraculously healed and I went back to feeding with my right breast but two weeks later, it again felt inflamed. A second abscess was duly drained but further ultrasounds revealed four more absesses in that breast. Each time I asked whether I should stop breast-feeding I got a noncommittal answer. As a new mother, I was not strong enough to decide to stop on my own, not when I was supposed to be doing the best for my baby. Finally, when Summer was three months old, I was prescribed an 11th course of antibiotics and my consultant said I could not breastfeed while taking that drug. Laura (pictured with Summer at five weeks), says it's astonishing that she was never told to stop breastfeeding despite all the issues she had and the amount of medical professionals she consulted . At last the decision was out my hands; I had medical approval to stop. It was official – I was not failing my baby and almost immediately my breasts recovered and I suffered no further abscesses. I still felt guilty though; I couldn’t tell anyone what I had done and once ran out of a coffee morning because Summer was crying with hunger and I didn’t want the other mothers to see me pull out a bottle of formula. Looking back, it is astonishing that despite speaking to 17 health workers about breastfeeding over three months, while suffering from six abscesses, I was never told to stop. It took a drug that could potentially harm my baby to make someone intervene and help me to make the right decision. Laura (pictured) says it was the pressure to breastfeed from the NHS, society and herself meant that she was too scared to stop because she felt the consensus would be that she had not tried hard enough . When you have been through childbirth and are looking after a baby round the clock, you are already a physical wreck, unable to make sensible decisions. Yet no one acknowledges the physical and mental strain you are under. The pressure to breast-feed, from the NHS, society and even from yourself, means you are too scared to stop. If you do, the consensus is that you did not try hard enough. All I wanted to hear from an expert was that it was OK to stop. Doctors and other medics should silence the ‘breast is best’ mantra and treat new mothers as individuals, taking into account what they have been through. Until then, how many more mothers like me will have those first few precious weeks with their baby blighted? Interview: Charlotte Ward .
Laura Wright was determined to give her daughter the best start in life .
She found breastfeeding painful from her first attempt .
Laura developed a huge abscess across the centre of her right breast .
Despite this she carried on trying to breastfeed on the other side .
צורחתי לתוך מגבת דחופה בפה שלי, זיעה זולגת על המצח שלי, דמעות זולגות על פניי, סחטתי שוב את משאבת השד. כזו הייתה הנחישות שלי לתת לבת שלי שזה עתה נולדה את ההתחלה הטובה ביותר בחיים, הוצאתי חלב בשבילה, למרות המורסה הענקית במרכז השד הימני שלי. זה היה עינויים; הרבה הרבה יותר גרוע מלידה. במקום לתת לסאמר, אז רק בן שבועיים, בקבוק פורמולה, נלחמתי. חודשים של שטיפת מוח על ידי ה"בריסטאפו" והמנטרה שלהם "החזה הוא הטוב ביותר", גרמו לי להרגיש שהדבר היחיד שגרוע יותר מהייסורים הזה הוא לוותר. לורה רייט (בתמונה עם בתה, סאמר) הייתה כל כך נחושה להניק את סאמר בתור תינוקת, שהיא עברה שבועות של ייסורים. זו הייתה גישה שלא רק איימה על בריאותי אלא גם הכתימה את השבועות הראשונים עם הבכור היקר שלי והכעסה על כך שנשים מופעלות בלחץ כזה להניק שהשכל הישר עף מהחלון. השאלות אם בכוונתי להניק התחילו בפגישה הראשונה שלי לפני הלידה כשהייתי בשבוע 12 להריוני ונמשכו בששת החודשים הבאים. עצות, עלונים ותקליטורי DVD חולקו ברצינות, והללו את המעלות והתגמולים. חברים, משפחה, עמיתים; נראה היה שכולם רצו לדעת את כוונותיי ולהטיף כיצד הנקה היא טבעית, קלה, הדבר הנכון לעשות. רציתי להניק; זו יכולה להיות חוויה נפלאה ומקשרת וחלב האם מגן מפני מחלות ואלרגיות, אבל הלחץ המתמיד להניק לא לוקח בחשבון את העובדה שלא כל אישה יכולה. הבעיות שלי עם סאמר התחילו מיד. כשנולדה בבית החולים האוניברסיטאי של ויילס בקרדיף ביולי 2013, היא שקלה 5 ק"ג ו-2 אונקיות. כשהנחתי אותה על השד שלי היא הייתה חלשה מכדי להיצמד אז המיילדות נתנו לה פורמולה. במשך היומיים הבאים, במרווחים של שלוש שעות, המשכתי לנסות. הופתעתי עד כמה זה לא נוח, אבל כשהתכווצתי, המיילדת הנידה בראשה, והתעקשה: 'זה לא כואב'. הרגשתי פתטית, כאילו נכשלתי בסאמר. למרבה המזל, ביום השלישי, בעזרת יועצת הנקה, סאמר סוף סוף נצמד. לא היה כאב ובכיתי בהקלה. למחרת אני ובעלי ראלף, מנהל מסחרי בן 30, לקחנו את סאמר הביתה. לורה (בתמונה עם סאמר) רצתה להניק כי היא ידעה שזו יכולה להיות חווית קשר ושהחלב של האם מגן על התינוק מפני מחלות ואלרגיות. במהלך הימים הבאים המשכתי להניק אבל סאמר הייתה כל כך רעבה, מילאתי ​​אחר עצות וסמכתי על פורמולה וחלב מופחת כדי למלא אותה. בחרדה לדעת אם אני עושה דברים כמו שצריך, ביקשתי עצה של יועצת הנקה. 'למה אתה משתמש בפורמולה?' היא שאלה באופן לא מרוצה, לפני שהאכילה את סאמר בשלושת מיכלי החלב המוגזים הנותרים שלי. נכנסתי לפאניקה; לקח לי יום להביע את זה. אז הפעלתי לחץ על עצמי לייצר מהר יותר. בששת הימים הבאים ביליתי שלוש שעות ביום עם משאבת החלב והתבטאתי בלילה אחרי שסאמר סיים להאכיל. כשמצאתי מסה קשה ועגולה ברקמת השד הימני שלי ביקשתי מיועצת ההנקה להעיף מבט. "זה בסדר," היא אמרה בביטול. 'צינור חסום. תן לזה לשפשף.' שלושה ימים לאחר מכן השד שלי נראה אדום וכואב והיה רך למגע. האכלה הייתה מאוד כואבת. ללורה היו בעיות בהנקה של סאמר (בתמונה בגיל 4 ימים) ממש מההתחלה שכן סאמר היה בהתחלה חלש מכדי להיאחז בו. רופא המשפחה שלי אבחן דלקת בשד (דלקת בשד) ונתן לי אנטיביוטיקה אבל במקום לתמוך ולהרגיע, יועצת ההנקה התעקשה שאשתמש בשד השמאלי. למחרת, כשהתעוררתי משנת אחר הצהריים הייתי מסוחררת והוזה. ראלף לקח אותי למרפאה. הזיהום התפשט בגופי והיה לי מורסה ברוחב 4 ס"מ ועומק 3 ס"מ מתחת לעור השד הימני. הרופאים אמרו שאני יכול לפתוח אותו בניתוח ולנקז אותו או לחכות לראות מומחה במרפאה כשהיא נפתחת ביום שני בבוקר. לא רציתי להיות בבית חולים בסוף השבוע בלי קיץ, בחרתי לחכות. למחרת בבוקר הכאבים היו קשים. המורסה גדלה והלחץ מאספקת החלב הנבנית שלי גרם לכך שלא הייתה לי ברירה אלא להתחיל לבטא שוב. זה היה כאשר, בייסורים, נשכתי את המגבת הזו. בזמן שניסתה להניק, לורה (בתמונה עם סאמר בגיל חודש) פיתחה מורסה ברוחב של 4 ס"מ ובעומק של 3 ס"מ מתחת לעור השד הימני שלה. למחרת, בזמן שחיכיתי להיראות במרפאה, המורסה פרצה והותירה פצע עמוק ונפער על שדי. הובהלתי לחדר טיפולים וראו אותי יועץ. שאלתי אותו אם אני צריך להאכיל עם השד השמאלי שלי. "זה תלוי בך," הוא אמר. 'אם אתה רוצה להמשיך אתה יכול.' הלוואי שהוא רק אמר לי להפסיק. האינסטינקט של אמא הוא לעשות הכל כדי לעזור לתינוק שלה, אבל לפעמים צריך איש מקצוע שייכנס ויגיד 'לא'. כשיועצת ההנקה ביקרה אותי כמה ימים לאחר מכן היא מצאה אותי בוכה מרוב הלם מגודל הפצע. היא הייתה סימפטית אבל לא נתנה לי עצות לגבי האכלה, ובמצוקתי שכחתי לשאול. היא ביטלה את הפגישה הבאה ולא ראיתי אותה שוב. היא ללא ספק ירדה מהרגליים אבל הרגשתי שהיא נטשה אותי כשהייתי זקוק לה ביותר. עד עכשיו, כל כך עצבנית שעשיתי דברים לא בסדר, ביליתי שעות בנסיעות בכל רחבי קרדיף לסדנאות הנקה שונות לאמהות טריות שנאבקות. בכל פעם מצאתי חדרי המתנה עמוסים בנשים מודאגות ובצוות עמוס. מיילדת אחת התעקשה לבדוק את המורסה שלי באמצע חדר המתנה צפוף. כאשר המורסה פרצה, לורה (בתמונה) נותרה עם פצע פעור בשד הימני, למרות זאת היא המשיכה לנסות להניק עם השד השמאלי. כל עצה שקיבלתי הייתה סותרת. מיילדת אחת אמרה לתת לסאמר תוספת פורמולה כמה שהיא רוצה, אחרת כדי לצמצם את זה למינימום. אף אחד לא ידע להגיד אם אני צריכה להניק או לא. תוך חודש הפצע שלי החלים כמעט בנס וחזרתי להאכיל עם השד הימני אבל שבועיים לאחר מכן, הוא שוב הרגיש דלקתי. אבסס שני נוקז כראוי, אך אולטרסאונד נוסף גילה עוד ארבע אבססים בשד זה. בכל פעם ששאלתי אם להפסיק להניק קיבלתי תשובה לא מתחייבת. כאמא טרייה, לא הייתי חזקה מספיק כדי להחליט להפסיק בעצמי, לא כשהייתי אמורה לעשות את הטוב ביותר עבור התינוק שלי. לבסוף, כשסאמר הייתה בת שלושה חודשים, קיבלתי מרשם 11 של אנטיביוטיקה והיועצת שלי אמרה שאני לא יכולה להניק בזמן נטילת התרופה. לורה (בתמונה עם סאמר בגיל חמישה שבועות), אומרת שזה מדהים שמעולם לא אמרו לה להפסיק להניק למרות כל הבעיות שהיו לה וכמות אנשי הרפואה שהיא פנתה אליה. סוף סוף ההחלטה יצאה לידיי; היה לי אישור רפואי להפסיק. זה היה רשמי - לא אכזבתי את התינוק שלי וכמעט מיד השדיים שלי התאוששו ולא סבלתי ממורסות נוספות. בכל זאת הרגשתי אשמה; לא יכולתי לספר לאף אחד מה עשיתי ופעם נגמר לי בוקר הקפה כי סאמר בכה מרעב ולא רציתי שהאמהות האחרות יראו אותי שולפת בקבוק פורמולה. במבט לאחור, מדהים שלמרות שדיברתי עם 17 עובדי בריאות על הנקה במשך שלושה חודשים, בזמן שסבלתי משש מורסות, מעולם לא אמרו לי להפסיק. נדרשה תרופה שעלולה להזיק לתינוק שלי כדי לגרום למישהו להתערב ולעזור לי לקבל את ההחלטה הנכונה. לורה (בתמונה) אומרת שזה היה הלחץ להניק מה-NHS, החברה ומעצמה פירושו שהיא פחדה מכדי להפסיק כי היא הרגישה שהקונצנזוס יהיה שהיא לא ניסתה מספיק. כשעברת לידה ואת מטפלת בתינוק מסביב לשעון, את כבר תאונה פיזית, לא מסוגלת לקבל החלטות הגיוניות. עם זאת אף אחד לא מכיר במתח הפיזי והנפשי שאתה נתון בו. הלחץ להניק, מה-NHS, מהחברה ואפילו מעצמך, אומר שאתה מפחד מכדי להפסיק. אם כן, הקונצנזוס הוא שלא ניסית מספיק. כל מה שרציתי לשמוע ממומחה זה שזה בסדר להפסיק. רופאים וחובשים אחרים צריכים להשתיק את המנטרה "השד הוא הטוב ביותר" ולהתייחס לאמהות טריות כאינדיבידואלים, תוך התחשבות במה שעבר עליהן. עד אז, לעוד כמה אמהות כמוני יהיו השבועות היקרים הראשונים האלה כשהתינוק שלהן נפגע? ראיון: שרלוט וורד.
לורה רייט הייתה נחושה לתת לבתה את ההתחלה הטובה ביותר בחיים.
היא גילתה שההנקה כואבת כבר מהניסיון הראשון שלה.
לורה פיתחה מורסה ענקית במרכז השד הימני שלה.
למרות זאת היא המשיכה לנסות להניק בצד השני.