(CNN)Lee Kuan Yew will forever be remembered as the man who transformed a mosquito-ridden colonial trading post into a prosperous financial center with clean streets, shimmering skyscrapers and a stable government. Born in 1923, Lee became Prime Minister in 1959 when Singapore, a tiny spit of land with no natural resources and a polyglot population of Chinese, Malays and Indians, was still British territory and beset by riots and unrest. He presided over Singapore's bitter split from Malaysia in 1965 and molded the independent country into the global economic powerhouse it is today. "I was trying to create, in a third-world situation, a first-world oasis," Lee told CNN in 2008. READ MORE: Obama: 'Lee a visionary' Lee's thinking also had an international impact. His brand of capitalism -- which stresses the role of government rather than the free hand of the market -- has provided a blueprint for China's landmark economic reforms. But Lee was also a divisive figure, attracting criticism for stifling media freedom and for the harsh treatment of political opponents. In 2013, protests over plans to allow more immigrants into the city-state indicated growing unease among Singaporeans about the vision of the country set forth by the People's Action Party -- the party co-founded by Lee that has ruled Singapore for five decades. Lee voluntarily stepped down as Prime Minister in 1990, the first Asian strongman to do so. However, he played a role in the country's Cabinet until 2011 when his eldest son, Lee Hsien Loong, was elected for a second term as prime minister. The elder Lee retained his influence around the world. "This is one of the legendary figures of Asia in the 20th and 21st centuries," U.S. President Barack Obama said during a meeting with Lee at the White House in October 2009. "He is somebody who helped to trigger the Asian economic miracle," Obama added. But there were indications Lee's health had been slipping in recent years. In 2010 he was admitted to the hospital with a chest infection and in early 2013, Lee -- then 89 -- was hospitalized and treated treated for "stroke-like symptoms." He was again admitted to the hospital on February 5 for severe pneumonia and more than six weeks later remained on a ventilator. A fourth-generation Singaporean, Lee's family originally emigrated from southern China. A bright student, he gained a place in the city's elite Raffles Institution and went on to study law at Fitzwilliam College at Cambridge. He attributed his decision to go into politics to his experiences during the Japanese occupation of Singapore. "I learned how people survived and how people had to submit because you need to eat and your family needs to live, so I learned the meaning of power," he told CNN in 2002. The city Lee took control of in 1959 was still recovering from the ravages of war and could not have been more different from today's Singapore. However, Lee told CNN he had no "great vision of transformation." He concentrated on attracting investment and creating jobs; first finding a successful niche in electronics manufacturing by touting Singapore as an alternative to Hong Kong, which he said was in turmoil due to the Cultural Revolution in China. While Lee has been lauded for his economic accomplishments, he also created a Singapore bound by stringent laws and regulations that dictated most, if not all, aspects of society -- including media and political freedoms, censorship and even the selling of chewing gum. The country ranks 150th in Reporters Without Borders' 2014 Media Freedom Index, putting it just above the Democratic Republic of Congo, Mexico and Iraq. The New York Times, The Economist, the International Herald Tribune and the Asian Wall Street Journal have all been targeted with the "judicial harassment" employed by the Lee family, according to the media watchdog. In a 2014 article for CNN, opposition politician Dr. Chee Soon Juan criticized Singapore's authoritarian system, blaming a lack of dissenting views for economic inequality and worsening working conditions. "The ranks of the opposition, civil society and labor movement have been decimated in the last 50 years through imprisonment without trial and criminal prosecution, and nearly every newspaper, TV channel and radio station is owned and run by the state," Chee said. But in a 2008 interview with CNN's Fareed Zakaria, Lee rebuffed charges that Singapore was too domineering or coercive a state. "I want social peace and stability within the country. I am not following any prescription given to me by any theoretician on democracy," he said. While Lee is likely to be remembered with affection and pride by many Singaporeans, a younger generation, with no memory of the poverty and violence that marked the country's birth, is questioning the Lee dynasty's control of Singaporean politics and pushing for greater democracy. In 2011, the People's Action Party lost six seats to the opposition, prompting Lee, then the party's "minister mentor" and another former prime minister, Goh Chok Tong, to resign. In a joint letter to parliament, the two explained they "decided to leave the Cabinet and have a completely younger team of ministers to connect to and engage with this young generation in shaping the future of our Singapore." How Singapore copes with these democratic demands will be key to its success in its second half-century, but those demands are unlikely to detract from Lee's achievements in its first 50 years.  In 2010, Time magazine listed Lee as one of world's 100 most influential people. "The mark of a great leader is to take his society from where it is to where it has never been," wrote former U.S. Secretary of State Henry Kissinger in the article on Lee. "There is no better strategic thinker in the world today."
Lee Kuan Yew became Prime Minister in 1959 .
He presided over Singapore's bitter split from Malaysia in 1965 .
Lee faced criticism for stifling media freedom and the harsh treatment of political opponents .
(CNN) לי קואן יו ייזכר לנצח כאיש שהפך עמדת מסחר קולוניאלית מוכה יתושים למרכז פיננסי משגשג עם רחובות נקיים, גורדי שחקים נוצצים וממשלה יציבה. נולד ב-1923, לי הפך לראש ממשלה ב-1959, כאשר סינגפור, יבקת אדמה זעירה ללא משאבי טבע ואוכלוסיה מצומצמת של סינים, מלזים והודים, הייתה עדיין שטח בריטניה ומושפעת מהומות ותסיסה. הוא ניהל את הפילוג המר של סינגפור ממלזיה ב-1965 ויצק את המדינה העצמאית למעצמה הכלכלית העולמית שהיא כיום. "ניסיתי ליצור, במצב של עולם שלישי, נווה מדבר של עולם ראשון", אמר לי ל-CNN ב-2008. קרא עוד: אובמה: 'לי איש חזון' לחשיבתו של לי הייתה גם השפעה בינלאומית. מותג הקפיטליזם שלו - המדגיש את תפקיד הממשלה ולא את היד החופשית של השוק - סיפק תוכנית לרפורמות הכלכליות הבולטות של סין. אבל לי היה גם דמות מפצלת, שמשכה ביקורת על כך שחנקה את החופש התקשורתי ועל היחס הקשה למתנגדים פוליטיים. ב-2013, המחאות על תוכניות לאפשר מהגרים נוספים להיכנס לעיר-מדינה הצביעו על אי נוחות גוברת בקרב הסינגפורים לגבי חזון המדינה שהוגדר על ידי מפלגת האקשן העממית - המפלגה שייסדו לי במשותף, ששולטת בסינגפור כבר חמישה עשורים. לי התפטר מרצונו מתפקיד ראש הממשלה ב-1990, האיש החזק האסייתי הראשון שעשה זאת. עם זאת, הוא שיחק תפקיד בקבינט של המדינה עד 2011, כאשר בנו הבכור, לי הסיין לונג, נבחר לכהונה שנייה כראש ממשלה. לי הבכור שמר על השפעתו ברחבי העולם. "זו אחת הדמויות האגדיות של אסיה במאות ה-20 וה-21", אמר נשיא ארה"ב ברק אובמה במהלך פגישה עם לי בבית הלבן באוקטובר 2009. "הוא מישהו שעזר להפעיל את הנס הכלכלי באסיה". הוסיף אובמה. אבל היו אינדיקציות שבריאותו של לי הידרדרה בשנים האחרונות. בשנת 2010 הוא אושפז בבית החולים עם דלקת בחזה ובתחילת 2013, לי - אז בן 89 - אושפז וטופל ב"סימפטומים דמויי שבץ". הוא אושפז שוב בבית החולים ב-5 בפברואר עקב דלקת ריאות חמורה ויותר משישה שבועות לאחר מכן נשאר במכשיר הנשמה. משפחתו של לי, דור רביעי לסינגפור, היגרה במקור מדרום סין. סטודנט מבריק, הוא רכש מקום במכון הריפלס המובחר בעיר והמשיך ללמוד משפטים במכללת פיצוויליאם בקיימברידג'. הוא ייחס את החלטתו ללכת לפוליטיקה לחוויותיו במהלך הכיבוש היפני של סינגפור. "למדתי איך אנשים שרדו ואיך אנשים צריכים להיכנע כי אתה צריך לאכול והמשפחה שלך צריכה לחיות, אז למדתי את המשמעות של כוח", אמר ל-CNN ב-2002. העיר שבה לי השתלט ב-1959 עדיין התאוששה. מפגעי המלחמה ולא יכול היה להיות שונה יותר מסינגפור של היום. עם זאת, לי אמר ל-CNN שאין לו "חזון גדול של טרנספורמציה". הוא התרכז במשיכת השקעות וביצירת מקומות עבודה; תחילה מציאת נישה מוצלחת בייצור אלקטרוניקה על ידי הצגת סינגפור כחלופה להונג קונג, שלדבריו הייתה סוערת עקב מהפכת התרבות בסין. בעוד לי זכה לשבחים על הישגיו הכלכליים, הוא גם יצר סינגפור המחויבות לחוקים ותקנות מחמירים שהכתיבו את רוב, אם לא את כל, ההיבטים של החברה - כולל חירויות תקשורתיות ופוליטיות, צנזורה ואפילו מכירת מסטיקים. המדינה מדורגת במקום ה-150 במדד חופש התקשורת של כתבים ללא גבולות לשנת 2014, ומציבה אותו מעט מעל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מקסיקו ועיראק. הניו יורק טיימס, האקונומיסט, ה-International Herald Tribune וה-Asian Wall Street Journal כוונו כולם ל"הטרדה שיפוטית" שהופעלה על ידי משפחת לי, לפי כלב השמירה של התקשורת. במאמר מ-2014 ל-CNN, פוליטיקאי האופוזיציה ד"ר צ'י סואן חואן מתח ביקורת על המערכת האוטוריטרית של סינגפור, והאשים את היעדר דעות סותרות באי-שוויון כלכלי ובהרעה בתנאי העבודה. "שורות האופוזיציה, החברה האזרחית ותנועת העבודה הושמדו ב-50 השנים האחרונות באמצעות מאסר ללא משפט והעמדה לדין פלילי, וכמעט כל עיתון, ערוץ טלוויזיה ותחנת רדיו נמצאים בבעלות המדינה ומנוהלת על ידי המדינה", אמר צ'י. אבל בראיון ל-Freed Zakaria מ-CNN ב-2008, לי דחה את ההאשמות לפיהן סינגפור היא מדינה שתלטנית מדי או כופה מדי. "אני רוצה שלום חברתי ויציבות בתוך המדינה. אני לא עוקב אחר שום מרשם שנתן לי אף תיאורטיקן על דמוקרטיה", אמר. בעוד סביר להניח שלי ייזכר בחיבה ובגאווה על ידי סינגפורים רבים, דור צעיר יותר, ללא זיכרון של העוני והאלימות שסימנו את לידתה של המדינה, מטיל ספק בשליטתה של שושלת לי בפוליטיקה הסינגפורית ודוחף לדמוקרטיה רבה יותר. ב-2011, מפלגת הפעולה העממית איבדה שישה מושבים לאופוזיציה, מה שגרם ללי, אז "מנטור השר" של המפלגה וראש ממשלה לשעבר נוסף, גו צ'וק טונג, להתפטר. במכתב משותף לפרלמנט הסבירו השניים כי "החליטו לעזוב את הקבינט ולהיות עם צוות שרים צעיר יותר להתחבר אליו ולעסוק בדור הצעיר הזה בעיצוב העתיד של סינגפור שלנו". האופן שבו סינגפור מתמודדת עם הדרישות הדמוקרטיות הללו יהיה המפתח להצלחתה במחצית המאה השנייה שלה, אך סביר להניח שדרישות אלו לא יגרעו מהישגיו של לי ב-50 שנותיה הראשונות. בשנת 2010, מגזין טיים רשם את לי כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם. "הסימן של מנהיג גדול הוא לקחת את החברה שלו מהמקום שבו היא נמצאת למקום שמעולם לא הייתה", כתב שר החוץ האמריקני לשעבר הנרי קיסינג'ר במאמר על לי. "אין הוגה אסטרטגי טוב יותר בעולם כיום".
לי קואן יו הפך לראש ממשלה ב-1959.
הוא ניהל את הפילוג המר של סינגפור ממלזיה ב-1965.
לי התמודדה עם ביקורת על כך שחנקה את חופש התקשורת והיחס הקשה למתנגדים פוליטיים.