How extraordinary that so much effort, by so many royal advisors and politicians, should have been expended in keeping secret what a future head of state has written to government ministers. All those who deplore the Supreme Court’s decision, however, are wrong. For I believe this is a great day not only for the freedom of information which the law demands and allows. It should also be seen as a great day for the monarchy. The Supreme Court ruling that Prince Charles' 27 'black spider' memos should be released marks not only a great day for the freedom of information, but also one for the monarchy . One Tory bigwig recently told me that the Prince’s letters would reveal him to be ‘barking mad’, but when I questioned him, he admitted he had not read a word of them. I thought this was a good example of how much damage the secrecy over his letters has done the Prince of Wales. When we are told that his correspondence is so hush-hush that it must be suppressed, we naturally imagine his letters will be inflammatory, or embarrassingly eccentric. We remember some of the Prince’s strong turns of phrase, as when, in his leaked diaries, he described senior members of the Communist Chinese government as ‘appalling old waxworks’. We remember, too, his tendency to self-pity and self-absorption, and the round-robin letter to friends in which he complained about being seated in club-class on a plane to China for the Hong Kong hand-over to the Beijing government in 1997, saying tetchily his seat was ‘uncomfortable’. But despite this, many of his views are eminently sensible. He is bursting with ideas on subjects as varied as the environment, architecture, town planning, Shakespeare, agriculture, the King James Bible and much else besides. What’s more, his opinions on architectural carbuncles or on the need for caution over genetically modified food are shared by countless numbers of Britons. Contrary to popular belief, the Queen has not always been completely above the political fray . For decades, he has been a sort of one-man Opposition to many of the idiotic or ugly things going on in our country. Many commentators have said that they deplore the Prince sounding off and getting involved in the day-to-day running of this country’s affairs. They fear that if he expresses views, he will be seen as having a political bias. This, they claim, could not be more different from the approach which has been so successfully pursued by the Queen – who is believed not to express opinions to individual ministers. The monarchy is deemed to be strengthened by Her Majesty’s silence. But the Queen has not always been completely above the political fray – and for all we know, she might have made any number of interventions and recommendations to ministers of which we know nothing. How else, for instance, did we all come to be told the story that she deeply disagreed with Mrs Thatcher about the PM’s refusal to impose trade sanctions on South Africa during the apartheid years? The Queen certainly had a vested interest – as she feared for the future of her Commonwealth and even lined up with her Commonwealth leaders against the British prime minister. The story was impeccably sourced – to the Queen’s Press Secretary of the day, Michael Shea – yet it was denied by No. 10. The row over South Africa was undoubtedly an example of the monarch so-called ‘interfering’. Anyway, the truth is that we no longer live in an age of deference. Nor do we live in an age of secrecy. Yesterday’s judgment makes plain that Charles cannot hide the contents of the 27 letters to Labour ministers. It is entirely right that letters which he writes to publicly elected representatives about matters of government policy should be made available to the public. But ever since an amendment to the Freedom of Information Act in 2011, any such correspondence is legally deemed to be private. Ever since an amendment to the Freedom of Information Act in 2011, any correspondence by the Royal Family is legally deemed to be private . Regardless, I would support to the utmost not only his right, but his duty to get involved in political issues – as long as he does not undermine his position or that of the monarchy. But answer this question: would you rather have a king who spoke up for the silent majority against self-appointed experts on agriculture, architecture, defence, youth employment, education, Islam – or would you rather have an ignoramus? What is the point of his having established so much expertise in certain fields if he cannot share it with ministers? The corollary of his ‘interference’ is that when he does speak up, he should be prepared to argue his position in public, rather than in spidery secret memos. For my money, I’d far rather have a head of state who ‘interferes’ occasionally – as Charles is likely to do – than one who sits back and leaves everything to politicians who think only of their own interests rather than the country’s.
The Supreme Court ruled that Prince Charles' memos should be released .
Known as 'black spider' memos because of royal's scrawled handwriting .
But many of his views on the environment and agriculture are sensible .
And contrary to popular belief, the Queen isn't completely above politics .
כמה יוצא דופן שכל כך הרבה מאמצים, על ידי כל כך הרבה יועצים מלכותיים ופוליטיקאים, היו צריכים להיות מושקעים בשמירה בסוד את מה שראש מדינה לעתיד כתב לשרי הממשלה. עם זאת, כל אלה שמצטערים על החלטת בית המשפט העליון טועים. שכן אני מאמין שזה יום נהדר לא רק לחופש המידע שהחוק דורש ומאפשר. יש לראות בו גם יום נהדר למלוכה. פסיקת בית המשפט העליון כי יש לפרסם את תזכירי "העכביש השחור" של הנסיך צ'ארלס 27 מסמנת לא רק יום נהדר לחופש המידע, אלא גם יום גדול עבור המלוכה. טורי גדול אחד אמר לי לאחרונה שמכתביו של הנסיך יגלו אותו כ"מטורף נובח", אבל כששאלתי אותו, הוא הודה שלא קרא מהם מילה. חשבתי שזו דוגמה טובה לכמה נזק גרם הסודיות על מכתביו לנסיך מוויילס. כשאומרים לנו שההתכתבות שלו כל כך שקט עד שחייבים לדכא אותה, אנחנו כמובן מדמיינים שהמכתבים שלו יהיו מלהיבים, או אקסצנטריים בצורה מביכה. אנו זוכרים כמה מתפניות הביטוי החזקות של הנסיך, כמו כאשר, ביומניו שהודלפו, הוא תיאר בכירים בממשלת סין הקומוניסטית כ"מפעלי שעווה ישנים ומזעזעים". אנו זוכרים גם את הנטייה שלו לרחמים עצמיים ולספיגה עצמית, ואת המכתב העגול לחברים בו התלונן על כך שהוא יושב בכיתה במועדון במטוס לסין לקראת מסירת הונג קונג לבייג'ינג. הממשלה ב-1997, ואמרה באופן מטומטם כיסאו "לא נוח". אבל למרות זאת, הרבה מהשקפותיו הגיוניות ביותר. הוא מפוצץ ברעיונות בנושאים מגוונים כמו סביבה, אדריכלות, תכנון ערים, שייקספיר, חקלאות, התנ"ך של קינג ג'יימס ועוד הרבה חוץ מזה. יתרה מכך, דעותיו על פחמים ארכיטקטוניים או על הצורך בזהירות במזון מהונדס גנטית משותפות לאינספור בריטים. בניגוד לאמונה הרווחת, המלכה לא תמיד הייתה לגמרי מעל המאבק הפוליטי. במשך עשרות שנים הוא היה מעין אופוזיציה של איש אחד לרבים מהדברים האידיוטיים או המכוערים שקורים במדינה שלנו. פרשנים רבים אמרו שהם מצטערים על כך שהנסיך משמיע קול ומעורב בניהול השוטף של ענייני המדינה הזו. הם חוששים שאם יביע דעות, הוא ייראה כבעל הטיה פוליטית. זה, לטענתם, לא יכול להיות שונה יותר מהגישה שנקטה כל כך בהצלחה על ידי המלכה - שלדעתה אינה מביעה דעות לשרים בודדים. המלוכה נחשבת כמחוזקת על ידי שתיקת הוד מלכותה. אבל המלכה לא תמיד הייתה לגמרי מעל למערכה הפוליטית - ולמיטב ידיעתנו, היא עשויה הייתה לעשות כל מספר התערבויות והמלצות לשרים שאיננו יודעים עליהן דבר. אחרת איך, למשל, נאמר לכולנו את הסיפור שהיא חלקה מאוד על גברת תאצ'ר לגבי סירובו של ראש הממשלה להטיל סנקציות סחר על דרום אפריקה במהלך שנות האפרטהייד? למלכה בהחלט היה אינטרס מובהק - שכן היא חששה לעתיד חבר העמים שלה ואף התייצבה עם מנהיגי חבר העמים שלה נגד ראש ממשלת בריטניה. הסיפור נלקח ללא דופי - למזכיר העיתונות של המלכה של היום, מייקל שיי - ובכל זאת הוא נדחה על ידי מספר 10. המריבה על דרום אפריקה הייתה ללא ספק דוגמה למלך שנקרא "מתערב". בכל מקרה, האמת היא שאנחנו כבר לא חיים בעידן של כבוד. אנחנו גם לא חיים בעידן של סודיות. פסק הדין שלשום מבהיר שצ'ארלס אינו יכול להסתיר את תוכנם של 27 המכתבים לשרי הלייבור. צודק לחלוטין שמכתבים שהוא כותב לנבחרי ציבור בנושאי מדיניות הממשלה צריכים להיות זמינים לציבור. אבל מאז התיקון לחוק חופש המידע ב-2011, כל התכתבות כזו נחשבת באופן חוקי כפרטיות. מאז התיקון לחוק חופש המידע ב-2011, כל התכתבות של משפחת המלוכה נחשבת באופן חוקי כפרטיות. בלי קשר, הייתי תומך עד הסוף לא רק בזכותו, אלא גם בחובתו להתערב בסוגיות פוליטיות - כל עוד הוא לא יערער את עמדתו או את זו של המלוכה. אבל תענה על השאלה הזו: האם אתה מעדיף מלך שידבר בעד הרוב הדומם נגד מומחים מטעם עצמי לחקלאות, אדריכלות, הגנה, תעסוקת נוער, חינוך, איסלאם - או האם אתה מעדיף בורה? מה הטעם שביסס כל כך הרבה מומחיות בתחומים מסוימים אם הוא לא יכול לחלוק אותה עם שרים? התוצאה של 'ההתערבותו' היא שכאשר הוא מדבר, הוא צריך להיות מוכן לטעון את עמדתו בפומבי, ולא בתזכירים סודיים עכבישים. בשביל הכסף שלי, אני מעדיף ראש מדינה ש'מתערב' מדי פעם - כפי שצ'רלס צפוי לעשות - מאשר אחד שיושב לאחור ומשאיר הכל לפוליטיקאים שחושבים רק על האינטרסים שלהם ולא של המדינה.
בית המשפט העליון קבע שיש לפרסם את התזכירים של הנסיך צ'רלס.
ידוע בתור תזכירי 'עכביש שחור' בגלל כתב היד המשורבט של רויאל.
אבל הרבה מהשקפותיו על איכות הסביבה והחקלאות הן הגיוניות.
ובניגוד לאמונה הרווחת, המלכה לא לגמרי מעל הפוליטיקה.