(CNN)In September 2002, then-former Israeli Prime Minister Benjamin Netanyahu told a U.S. congressional committee "there is absolutely no question whatsoever" that Saddam Hussein's Iraq was developing nuclear weapons at "portable manufacturing sites of mass death." Once Hussein had nuclear weapons, Netanyahu warned, "the terror network will have nuclear weapons," placing "the security of the entire world at risk." Fast forward to this week, and Netanyahu was back, this time as prime minister, to make virtually identical claims about Iran. Yet not only has the U.S. intelligence community disagreed with Netanyahu's assessment of Iranian nuclear intentions, so does Israel's, according to leaked documents. Indeed, more than 200 retired security officers have publicly criticized Netanyahu as a danger to Israel's security. Sadly, Netanyahu's presentation reinforces caricatures regularly advanced by American and Gulf Arab pundits -- caricatures of Iran as aspiring Middle Eastern hegemon, bent on overthrowing an otherwise stable regional order. It's a misguided perspective that is actually hurting the United States. In Netanyahu's view, America should only improve relations with an Iran that stops its regional "aggression," its support for "terrorism," and its "threat[s] to annihilate ... Israel."  In other words, America should not improve relations with an Iran whose regional influence is rising. In reality, Iran's rise is not only normal, it is actually essential to a more stable region. As nuclear talks with Tehran enter a decisive phase, rapprochement with a genuinely independent Iran -- not a nominally independent Iran whose strategic orientation is subordinated to U.S. preferences -- is vital to halting the decline of America's strategic position. Washington has long worked to consolidate a highly militarized, pro-American Middle Eastern order. Yet these efforts -- pursued across Democratic and Republican administrations and intensified after 9/11 -- have clearly failed. As a result, the Middle East today is less stable, more riven with sectarian and ethnic conflict, and more violent than at any point in its modern history. And America, in a textbook illustration of "imperial overstretch," has made itself weaker, both regionally and globally. America's quest for Middle Eastern hegemony has failed for many reasons. For a start, seeking dominance impels Washington to replicate, in multiple venues, its Faustian bargain with imperial Iran from 1953 until the last shah's overthrow in 1979, providing substantial and effectively open-ended support to governments acting against the desires of their own publics. While American elites argue that America benefits from such arrangements, they are ultimately unsustainable, as Iran's 1979 revolution demonstrated. A determination to dominate the Middle East keeps locking Washington into these kinds of relationships; for its own sake, the United States needs to stop trying to be the Middle East's hegemon. That means embracing a regional balance of power -- not the chimera of American dominance misleadingly labeled as "balance," but an actual balance in which major regional states, acting in their own interests, constrain one another. Under any political system, Iran would be a significant regional actor, due to its geostrategic location, hydrocarbon resources, and large, educated population.  But the Islamic Republic -- which Iranians built themselves as a participatory Islamist system representing their interests, not those of rulers beholden to foreign powers -- has a legitimacy America must accept to foster a truly stable Middle East. Iran has gained influence in Iraq, Lebanon, Afghanistan, Syria and Yemen by backing political structures that, in Tehran's judgment, will produce governments committed to foreign policy independence. Washington needs cooperation with just such an Iran against common foes like the Islamic State of Iraq and Syria, and to balance counterproductive policies of America's regional allies. Washington's self-damaging drive for Middle Eastern hegemony is inextricably linked to its unconditional support for an increasingly extreme and unrepresentative Israel. A myth prevails that America's bond with Israel flows from "shared democratic values" and response to the Holocaust. In fact, Washington only started providing Israel with significant military assistance and diplomatic impunity after the 1967 War, when Israel seized pivotal territory from Egypt and Syria, two Soviet allies opposed to American regional dominance.  For the remainder of and after the Cold War, U.S. officials calculated that ensuring Israel's military superiority over its neighbors helped America pursue hegemony over the Middle East, even as occupying millions more Palestinians clearly made Israel less democratic. (The U.S. government's own demographic data show that the number of Arabs under Israeli control -- in "Green Line" Israel, Gaza, the Golan Heights, East Jerusalem and the West Bank -- exceeds that of Israeli Jews, making the Israeli state a minority regime for the people it governs). A state representing all these people would not occupy Arab populations or seek ever greater freedom of military initiative in its neighborhood. Israel's pursuit of these policies -- facilitated by U.S. guarantees of its "qualitative military edge" -- conditions Washington's commitment to keeping over 100 million Arabs under U.S.-backed autocracies and puts America on a war footing with an Iran unwilling to join this inherently unstable regional order. The reality is that Israel's concern about Iranian nuclearization is not that Tehran will use (at the moment nonexistent) nuclear weapons against a nuclear-armed Israel. Instead, as then-Defense Minister Ehud Barak explained in 2012, it is that a nuclear Iran would "restrict our range of operations." But this is precisely what a truly stable balance of power requires. America needs constructive relations with all major regional states, including Iran, so that they constrain one another's reckless impulses.
Hillary Mann Leverett: Middle East less stable than at any point in modern history .
United States needs constructive ties with all major regional states, including Iran, she says .
(CNN) בספטמבר 2002, ראש ממשלת ישראל לשעבר, בנימין נתניהו, אמר לוועדת הקונגרס האמריקני "אין ספק בכלל" שעיראק של סדאם חוסיין מפתחת נשק גרעיני ב"אתרי ייצור ניידים של מוות המוני". ברגע שלחוסיין היה נשק גרעיני, הזהיר נתניהו, "לרשת הטרור יהיה נשק גרעיני", מה שמעמיד את "ביטחון העולם כולו בסכנה". מהר קדימה לשבוע הזה, ונתניהו חזר, הפעם כראש ממשלה, להעלות טענות כמעט זהות לגבי איראן. אולם לא רק שקהילת המודיעין האמריקאית חלקה על הערכת נתניהו לגבי כוונות הגרעין האירניות, כך גם זו של ישראל, לפי מסמכים שהודלפו. ואכן, יותר מ-200 קציני ביטחון בדימוס מתחו ביקורת פומבית על נתניהו כסכנה לביטחון ישראל. למרבה הצער, המצגת של נתניהו מחזקת קריקטורות שמקודמות בקביעות על ידי פרשנים אמריקאים וערבים במפרץ - קריקטורות של איראן כהגמון מזרח-תיכוני שואף, הנחוש להפיל סדר אזורי יציב אחרת. זו פרספקטיבה מוטעית שפוגעת למעשה בארצות הברית. לדעת נתניהו, אמריקה צריכה רק לשפר את היחסים עם איראן שתפסיק את ה"תוקפנות" האזורית שלה, תמיכתה ב"טרור" ו"האיום להשמדת... ישראל". במילים אחרות, אמריקה לא צריכה לשפר את היחסים עם איראן שהשפעתה האזורית גוברת. במציאות, עלייתה של איראן היא לא רק נורמלית, היא למעשה חיונית לאזור יציב יותר. בעוד שיחות הגרעין עם טהראן נכנסות לשלב מכריע, התקרבות לאיראן עצמאית אמיתית - לא איראן עצמאית נומינלית שהאוריינטציה האסטרטגית שלה כפופה להעדפות ארה"ב - היא חיונית לבלימת הדעיכה של מעמדה האסטרטגי של אמריקה. וושינגטון פעלה זמן רב כדי לבסס סדר מזרח-תיכוני פרו-אמריקאי צבאי ביותר. אולם המאמצים הללו - שנמשכו על פני ממשלים דמוקרטיים ורפובליקנים והתעצמו לאחר ה-11 בספטמבר - נכשלו בבירור. כתוצאה מכך, המזרח התיכון היום פחות יציב, שסוע יותר בסכסוכים עדתיים ואתניים, ואלים יותר מאשר בכל נקודה בהיסטוריה המודרנית שלו. ואמריקה, באיור ספרי לימוד של "מתיחת יתר אימפריאלית", הפכה את עצמה לחלשה יותר, הן אזורית והן גלובלית. החיפוש של אמריקה אחר הגמוניה מזרח תיכונית נכשל מסיבות רבות. בתור התחלה, חיפוש הדומיננטיות דוחף את וושינגטון לשחזר, במקומות רבים, את העסקה הפאוסטינית שלה עם איראן האימפריאלית משנת 1953 ועד להפלת השאה האחרון ב-1979, תוך מתן תמיכה משמעותית ולמעשה פתוחה לממשלות הפועלות בניגוד לרצונות הציבור שלהן. בעוד האליטות האמריקניות טוענות שאמריקה מרוויחה מהסדרים כאלה, הם בסופו של דבר לא ברי קיימא, כפי שהוכיחה המהפכה של איראן ב-1979. נחישות לשלוט במזרח התיכון ממשיכה לנעול את וושינגטון במערכות יחסים מסוג זה; למען עצמה, ארצות הברית צריכה להפסיק לנסות להיות ההגמון של המזרח התיכון. משמעות הדבר היא אימוץ מאזן כוחות אזורי - לא כימרה של דומיננטיות אמריקאית המתויגת באופן מטעה כ"איזון", אלא איזון ממשי שבו מדינות אזוריות גדולות, הפועלות למען האינטרסים שלהן, מגבילות זו את זו. תחת כל מערכת פוליטית, איראן תהיה שחקנית אזורית משמעותית, בשל מיקומה הגיאו-אסטרטגי, משאבי הפחמימנים והאוכלוסייה הגדולה והמשכילה שלה. אבל לרפובליקה האסלאמית - שהאיראנים בנו בעצמם כמערכת אסלאמית משתפת המייצגת את האינטרסים שלהם, לא את אלה של שליטים המחויבים למעצמות זרות - יש לגיטימציה שאמריקה חייבת לקבל כדי לטפח מזרח תיכון יציב באמת. איראן צברה השפעה בעיראק, לבנון, אפגניסטן, סוריה ותימן על ידי גיבוי למבנים פוליטיים שלפי שיקול דעתה של טהראן, יפיקו ממשלות המחויבות לעצמאות מדיניות חוץ. וושינגטון זקוקה לשיתוף פעולה בדיוק עם איראן שכזו נגד אויבים משותפים כמו המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה, וכדי לאזן מדיניות מנוגדת לתועלת של בעלות בריתה האזוריות של אמריקה. הדחף הפוגע בעצמו של וושינגטון להגמוניה מזרח תיכונית קשור קשר בל יינתק לתמיכתה הבלתי מותנית בישראל יותר ויותר קיצונית וחסרת ייצוג. שורר מיתוס שהקשר של אמריקה עם ישראל נובע מ"ערכים דמוקרטיים משותפים" ומתגובה לשואה. למעשה, וושינגטון החלה לספק לישראל סיוע צבאי משמעותי ופטור מדיני רק לאחר מלחמת 1967, כאשר ישראל תפסה שטח מרכזי ממצרים וסוריה, שתי בעלות ברית סובייטיות שהתנגדו לשליטה האזורית האמריקאית. במשך שארית המלחמה הקרה ואחריה, פקידים אמריקאים חישבו כי הבטחת העליונות הצבאית של ישראל על שכנותיה סייעה לאמריקה לחתור להגמוניה על המזרח התיכון, גם כשכיבוש עוד מיליוני פלסטינים הפך את ישראל לדמוקרטית פחות. (הנתונים הדמוגרפיים של ממשלת ארה"ב עצמה מראים שמספר הערבים בשליטה ישראלית - ב"קו הירוק" ישראל, עזה, רמת הגולן, מזרח ירושלים והגדה המערבית - עולה על זה של יהודים ישראלים, מה שהופך את מדינת ישראל למדינה ישראלית. משטר מיעוט עבור האנשים שהוא שולט). מדינה המייצגת את כל האנשים האלה לא תכבוש אוכלוסיות ערביות או תחפש חופש יוזמה צבאית גדול יותר בשכונה שלה. החתירה של ישראל למדיניות זו - בהקלה על ידי ערבויות ארה"ב לגבי "היתרון הצבאי האיכותי" שלה - מתנתה את מחויבותה של וושינגטון להשאיר למעלה מ-100 מיליון ערבים תחת אוטוקרטיות הנתמכות על ידי ארה"ב ומעמידה את אמריקה על בסיס מלחמה עם איראן שאינה מוכנה להצטרף לחוסר יציבות מטבעה. סדר אזורי. המציאות היא שהדאגה של ישראל מהתגרענות איראנית אינה שטהרן תשתמש בנשק גרעיני (כרגע לא קיים) נגד ישראל החמושה בגרעין. במקום זאת, כפי שהסביר שר הביטחון דאז אהוד ברק ב-2012, זה שאיראן גרעינית "תגביל את מגוון הפעולות שלנו". אבל זה בדיוק מה שמצריך מאזן כוחות יציב באמת. אמריקה זקוקה ליחסים בונים עם כל המדינות האזוריות הגדולות, כולל איראן, כדי שיגבילו את הדחפים הפזיזים אחד של השני.
הילרי מאן לוורט: המזרח התיכון פחות יציב מאשר בכל נקודה בהיסטוריה המודרנית.
ארצות הברית זקוקה לקשרים בונים עם כל המדינות האזוריות הגדולות, כולל איראן, היא אומרת.