(CNN)I've dressed up in the same type of costume on Halloween for years -- always a superhero. Not one character in particular. "Just any excuse to put on a wig and a cape," I'd tell friends. Last year, I found a more specific persona. I would be Wonder Woman. See, this Halloween was different: I'd been diagnosed with a brain tumor just weeks before, and donning this costume was a lighthearted way to feel empowered ahead of the biggest fight of my life. It was Saturday, October 25, 2014 -- earlier than usual for me to think about a costume for my favorite holiday. But this year, I wouldn't be able to party on the same day as everyone else. I was organizing one last massive celebration to honor my life and the people I love before my brain surgery two days later. It all started early one morning in September while I was wrapping up my work as a digital producer for CNN's "New Day." As I was typing at the computer, letters were dropping off the right side of the screen. I started to feel strange and went to the nurse's office in my building to ask for help. My speech began to slur, my hands were tingling, and my head was pounding. I also forgot my co-workers' and bosses' names. The nurse thought I could be having a stroke and called an ambulance. Within an hour, I went from thinking I might have a migraine because I needed new glasses to being rushed to the hospital. I was 28 years old. They stripped off my clothes in the emergency room to hook me up to the machines that would reveal I wasn't having a stroke. Great news! But then, what was going on? First Person: Shopping for a new coat unleashes old memories . After an MRI, we had the beginning of an answer. When I looked at the scan of my brain, sitting there, big as an orange, in the left hemisphere was a large black spot. My speech came back fully after a few hours, but a terrible headache lingered all day, and I was kept in the hospital overnight without discussing with the medical staff the full details of what was found on the scan. My family and I were scheduled to meet with a brain surgeon the next morning. About 6 a.m., I was asleep when a resident came into my room and woke me up. He wanted to talk about my case, he said. "My parents are coming later, and we're meeting with the doctor," I told this stranger. "Ms. Moskowitz, we suspect you have a meningioma." He could have been speaking Russian. "We see you have a brain tumor, and you'll have to have surgery to have it removed," he said in a calm, even tone. I don't remember what I asked him after that, but once he left, I felt hopeless and alone. Tears poured out of my eyes, and I sucked in air when I ran out of breath. It was the most afraid I've ever been in my life. When my parents arrived, we met with the surgeon, who offered more clarity. He suspected that the tumor was slowly growing deep in the left ventricle of my brain for years. And the incident at work?  Perhaps a miniseizure related to the tumor, but they couldn't be sure. I was told the mass wasn't life-threatening at that point and probably was not cancer, but the location was very deep and unique. The tumor was growing in an open tunnel in my brain and would eventually grow big enough to block the flow of spinal fluid.  Surgery was recommended sooner rather than later. First Person: Caught in grief's riptide . After my terrible experience earlier in the day with the resident who loved to share bad news and disappear, I knew I didn't want to have my surgery at this hospital. It was time to shop around for a brain surgeon. Two weeks after the incident at work, I saw a doctor at NYU who talked about the surgery in dire terms. There was a 10% chance I would need a shunt to help drain excess fluid from my brain for the rest of my life. Unsatisfied with that option, I kept browsing. Wonderful colleagues and friends within the CNN Medical Unit helped me find Dr. Jeffrey Bruce at New York-Presbyterian Hospital. Dr. Bruce is a tall, commanding man with the confidence and swagger you'd hope for in a brain surgeon. Somehow, his description of the seven-hour procedure and what would come later didn't seem as scary as before. We booked the date for the surgery at the end of October. "This is just like a pebble in my brain," I told friends. "They'll get it out, and I can move on with my life." Two days before the operation, my friends and family gathered at a bar in Brooklyn for that pre-Halloween, prebirthday, presurgery party. I wore a short blue wig with my Wonder Woman outfit and set up a photo area to document everyone's costumes. We all laughed and danced for hours, and at the end of the party, whoever was left did the Hora. We ran in and out of a circle, joyfully raising our hands in the air. Ghosts and pumpkins mingled with birthday decor. Although I was born at the end of November, I wanted to cover all my holidays since I had no idea what the future would hold. First Person: The only Cuba I've ever known . What if they took the tumor out and it was cancer after all? What if they couldn't get the whole thing during the operation and had to do radiation later? What about that shunt? What if ANYTHING went wrong and I would never be myself again? At the hospital, my family bickered about who got a chair in the waiting room as I sat silently, waiting to be whisked through the double doors and into the rest of my life. Once I was on the operating table with the IV in, the anesthesiologist started the magic medicine, and I barely started to count before I was knocked out. I woke up one brain tumor lighter and surrounded by the people I love. I spent five days in the hospital, mostly sleeping from the antiseizure medicine. Real Halloween came and passed. Friends and co-workers came to the hospital to tell me stories about their holiday adventures and share pictures of their nights. If I was ever lonely or uncertain about my place in the world before, having this experience was a relatively quick way to discover that I have tremendous love and support in my life. My recovery has taken a lot of hard work. I went straight from the hospital to inpatient rehab to weekly outpatient care, working on speech, occupational therapy and memory recall. I did so well there, I was named February's "Patient of the Month." When my doctor recently told me I've had the best recovery she's ever seen over her 20-year career, I burst into tears of joy. The experience has given me confidence in my resilience and more perspective than before on the importance of living in the present, because things could always be worse -- completely out of nowhere and totally unexpectedly. That fact was solidified when just a month after my surgery, my best friend's sister died from a brain aneurysm. Survivor's guilt overwhelmed me, but so did a sense of gratitude. I don't have an answer as to why I'm OK and my friend is gone, but I know it makes me push harder as I sweat through spin class and linger longer while I stare at sunsets and beautiful views. My zest for life itself -- the good and bad -- is so much stronger than before. I returned to work part-time, working one day a week starting in February. I'm at two days a week now and hope to be back producing digital content full-time for "New Day" by May. Though I'm now at the edge of 30 with a new identity as a survivor, I don't consider myself a superhero. At least not until next Halloween.
"New Day" Digital Producer Jessica Moskowitz was diagnosed with a brain tumor in September .
Moskowitz, then 28, was at work when she began to feel strange symptoms and was rushed to the hospital .
After surgery and ongoing rehabilitation, she says, she gained an appreciation for life she'd never had .
(CNN) התלבשתי באותו סוג של תחפושת בליל כל הקדושים במשך שנים -- תמיד גיבור על. לא דמות אחת במיוחד. "סתם כל תירוץ לשים פאה ושכמייה", הייתי אומר לחברים. בשנה שעברה, מצאתי דמות ספציפית יותר. אני אהיה וונדר וומן. תראה, ליל כל הקדושים הזה היה שונה: אובחנתי עם גידול במוח רק שבועות קודם לכן, וללבוש את התחפושת הזו הייתה דרך קלילה להרגיש מועצמת לקראת הקרב הגדול בחיי. זה היה יום שבת, 25 באוקטובר, 2014 -- מוקדם מהרגיל בשבילי לחשוב על תחפושת לחג האהוב עליי. אבל השנה, לא אוכל לחגוג באותו יום כמו כולם. ארגנתי חגיגה ענקית אחרונה כדי לכבד את חיי ואת האנשים שאני אוהב לפני ניתוח המוח שלי יומיים לאחר מכן. הכל התחיל מוקדם בבוקר אחד בספטמבר בזמן שסיימתי את עבודתי כמפיק דיגיטלי עבור "יום חדש" של CNN. בזמן שהקלדתי במחשב, אותיות ירדו מהצד הימני של המסך. התחלתי להרגיש מוזר והלכתי למשרד האחות בבניין שלי לבקש עזרה. הדיבור שלי התחיל להתרוצץ, הידיים שלי עקצו, והראש שלי הלם. שכחתי גם את שמות חברי לעבודה והבוסים. האחות חשבה שיכול להיות שיש לי שבץ והזעיקה אמבולנס. תוך שעה עברתי מהמחשבה שאולי יש לי מיגרנה בגלל שאני צריך משקפיים חדשים, עד שהבהלתי לבית החולים. הייתי בן 28. הם פשטו את הבגדים שלי בחדר המיון כדי לחבר אותי למכונות שיחשפו שלא עברתי שבץ. חדשות טובות! אבל אז מה קרה? גוף ראשון: קניות של מעיל חדש משחררות זיכרונות ישנים. לאחר בדיקת MRI, הייתה לנו התחלה של תשובה. כשהסתכלתי על סריקת המוח שלי, ישבתי שם, גדול כמו תפוז, בחצי הכדור השמאלי היה כתם שחור גדול. הדיבור שלי חזר במלואו לאחר כמה שעות, אבל כאב ראש נוראי נמשך כל היום, והושבתי בבית החולים למשך הלילה מבלי לדון עם הצוות הרפואי על הפרטים המלאים של מה שנמצא בסריקה. אני ומשפחתי היינו אמורים להיפגש עם מנתח מוח למחרת בבוקר. בערך בשעה 6 בבוקר ישנתי כשדייר נכנס לחדר שלי והעיר אותי. הוא רצה לדבר על המקרה שלי, אמר. "ההורים שלי באים אחר כך, ואנחנו נפגשים עם הרופא," אמרתי לזר הזה. "גב' מוסקוביץ', אנחנו חושדים שיש לך מנינגיומה." הוא יכול היה לדבר רוסית. "אנחנו רואים שיש לך גידול במוח, ואתה תצטרך לעבור ניתוח כדי להסיר אותו", אמר בנימה רגועה ואחידה. אני לא זוכר מה שאלתי אותו אחרי זה, אבל ברגע שהוא עזב, הרגשתי חסר תקווה ובודד. דמעות זלגו מעיניי, ושאצתי אוויר כשנגמר לי הנשימה. זה היה הפחד הכי גדול שהייתי בחיים שלי. כשהורי הגיעו, נפגשנו עם המנתח, שהציע יותר בהירות. הוא חשד שהגידול גדל באיטיות עמוק בחדר השמאלי של המוח שלי במשך שנים. והאירוע בעבודה? אולי התקף זעיר הקשור לגידול, אבל הם לא יכלו להיות בטוחים. נאמר לי שהמסה לא הייתה מסכנת חיים בשלב זה וכנראה לא סרטן, אבל המיקום היה מאוד עמוק וייחודי. הגידול גדל במנהרה פתוחה במוח שלי ובסופו של דבר יגדל מספיק כדי לחסום את זרימת נוזל עמוד השדרה. ניתוח הומלץ במוקדם ולא במאוחר. גוף ראשון: נלכד בקרע של צער. לאחר החוויה הנוראה שלי מוקדם יותר באותו היום עם הדייר שאהב לחלוק חדשות רעות ולהיעלם, ידעתי שאני לא רוצה לעבור את הניתוח שלי בבית החולים הזה. הגיע הזמן לחפש מנתח מוח. שבועיים לאחר התקרית בעבודה, ראיתי רופא ב-NYU שדיבר על הניתוח במונחים קשים. היה סיכוי של 10% שאזדקק ל-shunt שיעזור לנקז עודפי נוזלים מהמוח שלי למשך שארית חיי. לא מרוצה מהאפשרות הזו, המשכתי לגלוש. עמיתים וחברים נפלאים ביחידה הרפואית של CNN עזרו לי למצוא את ד"ר ג'פרי ברוס בבית החולים ניו יורק-פרסביטריאן. ד"ר ברוס הוא גבר גבוה ומצוין עם הביטחון העצמי וההתלבטות שהייתם לקוות לו אצל מנתח מוח. איכשהו, התיאור שלו על ההליך בן שבע השעות ומה שיבוא אחר כך לא נראה מפחיד כמו קודם. קבענו את התאריך לניתוח בסוף אוקטובר. "זה בדיוק כמו אבן במוח שלי," אמרתי לחברים. "הם יוציאו את זה, ואני יכול להמשיך בחיים שלי". יומיים לפני הניתוח, החברים והמשפחה שלי התאספו בבר בברוקלין לאותה מסיבת טרום ליל כל הקדושים, טרום יום הולדת, מסיבת קדם. לבשתי פאה כחולה קצרה עם תלבושת הוונדר וומן שלי והקמתי אזור צילום כדי לתעד את התחפושות של כולם. כולנו צחקנו ורקדנו שעות, ובסוף המסיבה, מי שנשאר עשה את ההורה. רצנו פנימה ויצאנו מהמעגל, מרימים בשמחה את ידינו באוויר. רוחות רפאים ודלעות התערבבו בעיצוב יום הולדת. למרות שנולדתי בסוף נובמבר, רציתי לכסות את כל החגים שלי מכיוון שלא היה לי מושג מה צופן העתיד. גוף ראשון: קובה היחידה שהכרתי אי פעם. מה אם הוציאו את הגידול וזה היה סרטן אחרי הכל? מה אם הם לא יכלו לקבל את כל העניין במהלך הניתוח ויצטרכו לעשות קרינה מאוחר יותר? מה עם השאנט הזה? מה אם משהו ישתבש ולא אהיה שוב אני עצמי? בבית החולים התקוטטו משפחתי מי קיבל כיסא בחדר ההמתנה כשישבתי בשקט, מחכה שיוציאו אותי דרך הדלת הכפולה ואל שארית חיי. ברגע שהייתי על שולחן הניתוחים עם ה-IV בפנים, הרופא המרדים התחיל את תרופת הקסם, ובקושי התחלתי לספור לפני שדפקתי. התעוררתי גידול מוחי אחד קל יותר ומוקף באנשים שאני אוהב. ביליתי חמישה ימים בבית החולים, בעיקר ישנתי מהתרופה נגד התקפים. ליל כל הקדושים האמיתי בא ועבר. חברים ועמיתים לעבודה הגיעו לבית החולים כדי לספר לי סיפורים על הרפתקאותיהם בחג ולשתף תמונות של הלילות שלהם. אם אי פעם הייתי בודד או לא בטוח לגבי המקום שלי בעולם לפני כן, החוויה הזו הייתה דרך מהירה יחסית לגלות שיש לי אהבה ותמיכה עצומות בחיי. ההחלמה שלי דרשה הרבה עבודה קשה. הלכתי ישר מבית החולים לגמילה מאשפוזית לטיפול חוץ שבועי, עבדתי על דיבור, ריפוי בעיסוק ושיחזור זיכרון. הצלחתי שם כל כך טוב, שזכיתי בתואר "המטופל של החודש" של פברואר. כשהרופא שלי אמר לי לאחרונה שהחלמתי הכי טוב שהיא ראתה אי פעם במהלך 20 שנות הקריירה שלה, פרצתי בבכי של שמחה. הניסיון נתן לי ביטחון בחוסן שלי ופרספקטיבה רבה יותר מבעבר על חשיבות החיים בהווה, כי הדברים תמיד יכולים להיות גרועים יותר - יש מאין ובאופן בלתי צפוי לחלוטין. עובדה זו התגבשה כאשר חודש בלבד לאחר הניתוח שלי, אחותו של החבר הכי טוב שלי מתה ממפרצת מוחית. אשמתו של הניצול הכריעה אותי, אבל גם תחושת הכרת תודה. אין לי תשובה למה אני בסדר וחבר שלי איננו, אבל אני יודע שזה גורם לי לדחוף חזק יותר כשאני מזיע בשיעורי ספין ומתעכב זמן רב יותר בזמן שאני בוהה בשקיעות ובנופים יפים. התשוקה שלי לחיים עצמם -- הטובים והרעים -- חזקה הרבה יותר מבעבר. חזרתי לעבוד במשרה חלקית, עבדתי יום בשבוע החל מפברואר. אני נמצא ביומיים בשבוע עכשיו ומקווה לחזור להפיק תוכן דיגיטלי במשרה מלאה ל"יום חדש" עד מאי. למרות שאני עכשיו בקצה של 30 עם זהות חדשה כשורד, אני לא מחשיב את עצמי כגיבור על. לפחות לא עד ליל כל הקדושים הבא.
המפיקה הדיגיטלית של "יום חדש" ג'סיקה מוסקוביץ' אובחנה עם גידול במוח בספטמבר.
מוסקוביץ', אז בת 28, הייתה בעבודה כשהחלה להרגיש תסמינים מוזרים והובהלה לבית החולים.
לאחר ניתוח ושיקום מתמשך, היא אומרת, היא זכתה להערכה לחיים שמעולם לא הייתה לה.