(CNN)The cost of college has rapidly increased over the past 30 years. Students today face annual costs, between tuition and living, that can easily exceed $10,000 at a community college, $18,000 at a public four-year college (in-state), and $40,000 at a private four-year school. It's unsurprising that today's students often graduate with large debt loads. More than two-thirds of students graduate with debt. And the average amount of debt owed is about $30,000. Given the cost of college, students and families need to know that they're making a good investment. That's why we need to move to a system where we measure learning outcomes, not just time spent in a classroom accumulating credits. A college degree is the only sure path to middle-class security, and because young people and their parents know that, the cost of college, and the availability of loans and other aid, has become a powerful political issue. But for all the attention paid to the price of college, we haven't given enough thought to whether students and their families are getting their money's worth. Is American higher education worth the price? Are students and their families getting what they're paying for? There's plenty of evidence that for many of them, the answer is no. In 2006, a government study found that nearly 70% of college graduates could not perform basic tasks like comparing opposing editorials. In a 2011 book, "Academically Adrift," researchers studied 2,000 students at two dozen universities over four years and found that 45% of them showed no significant gains on a test of critical thinking, complex reasoning, and communication skills after two years of college. Even at the end of four years, 36% of the students hadn't gained those skills. Given the evidence, maybe it's not a surprise that employers aren't impressed by recent college graduates. Employers want the skills that higher education says it provides to students: the ability to critically think, communicate, work in a team, write effectively, and adapt. Yet only about one-quarter of employers say that colleges and universities are doing a good job in preparing students effectively for the challenges of today's global economy. A recent Gallup poll found that only 11% of business leaders strongly agreed that college graduates have the skills necessary to succeed on the job. In addition to money, these graduates have spent hours and hours in classrooms and taking tests, but the time doesn't seem to have translated into learning. Why is this? Perhaps it's as simple as this: We measure education in terms of time, rather than learning. A four-year degree attests that you have acquired 120 credits. That's an accidental result of the credit hour system, which was created by philanthropist Andrew Carnegie more than 100 years ago, for the purpose of providing struggling professors with pensions. At the turn of the 20th century, Carnegie created a $10 million free pension fund to help professors retire. The Carnegie Foundation for the Advancement of Teaching, which was set up to administer the fund, determined that only "full-time" faculty would qualify for pensions, which they defined as teaching 12 "credit units," with each unit equal to one hour of faculty-student contact time per week, over a 15-week semester. While originally a narrow measure of faculty workload, the credit hour quickly morphed into much more. The Carnegie Foundation warned against using the credit hour as a proxy for student learning, but the temptation of an easy-to-understand and seemingly standardized measure was too great to resist. It just made organizing the whole higher education enterprise much easier. If credit hours truly reflected a standardized unit of learning, they would be fully transferable across institutions. An hour in Arizona is an hour in New York. But colleges routinely reject credits earned at other colleges, suggesting that even though they use credit hours themselves, they know they are not a reliable measure of how much students have learned.  Many students, however, believe the fiction that the credit hour is a standardized currency and assume that credits will transfer from one school to the next. This is an unfortunate and costly assumption, as community college students in Louisiana will tell you. Until recently, Louisiana students with an associate degree typically lost between 21 and 24 credits when transferring to a four-year state school. That's a year of time and money lost. Given that nearly 60% of students in the United States attend two or more colleges, the nontransfer of credits has huge costs, not only to individuals, but also to the federal government and states that are financing this duplicative classroom time. If higher education doesn't trust its own credits, why should anyone else? And Louisiana students aren't alone; transfer students across the country lose credits, which lengthens their time to get a degree. So we have two problems: Students who have earned credits -- at great expense in time and money-- can't use or transfer them. Others who have accumulated costly credits haven't learned much. And then there's a third dimension: Millions of people who have learned a great deal have no "credit" because they learned it at the wrong place — that is to say, not at a "college." Someone who has spent the last 10 years working as a nurse's aid in a hospital who decides to go get a nursing degree has to start from scratch, taking introductory courses he could probably teach, because colleges treat those without credits as blank slates. Employees at a biotech company with a high-quality on-the-job training program might learn more than someone in a two-year college science program, but unless this training is attached to an accredited institution of higher learning, the learning won't "count." For the millions of adult workers looking to retrain and reskill, the focus on time rather than learning, especially when between family and work, their time is scarce, is a daunting proposition. State and federal governments add to the problem, because while they spend hundreds of billions on higher education each year, most of it is for time served, in the form of credit hours, rather than learning achieved. We need to stop counting time and start counting learning. What could that look like? We don't have to wonder; some schools are experimenting with measuring learning rather than time—some for decades. One relatively new program is Southern New Hampshire University's College for America, or CfA, an online "competency-based" Associate of Arts degree aimed at working adults. The program has no courses, no credit hours and no grades. The school has broken down what students with a degree from CfA should know and be able to do, what it calls competencies. CfA worked closely with employers to identify the competencies employers were looking for, like communication, critical thinking and teamwork. Then faculty designed real-world tasks and projects to determine whether students had mastered each competency. Unlike in credit-hour courses, CfA has no seat-time requirements. Students can move through the program as quickly as they can demonstrate mastery of the competencies. Someone who worked at a PR firm might whiz through the communications competencies and spend more time on the math competencies. And the faster students can progress, the less they will ultimately pay. Students pay $1,250 for all-they-can-learn in six months. This means they can spend their precious time and money learning what they don't already know, rather than wasting it on what they already do. Students at CfA can be confident that their time and money are well spent and, at the end, they will have a very clear picture of what they know and can do. CfA is not the only one to offer this to students, nor the only model. Hundreds of schools, from Antioch to the University of Michigan to Purdue University, are looking to offer competency-based certificate, associate, and baccalaureate degree programs.  How are universities staying afloat financially with such low tuition? In many cases, the answer is surprisingly simple—and, sadly, not commonplace in higher education—by focusing on what students need in order to, wait for it, learn. Fancy amenities, great football teams and sprawling college campuses may bring attention, but they have little to nothing to do with student learning. Some competency-based programs don't focus on research -- faculty are hired for specific expertise, like curriculum design, English literature or advising. Other programs use technology and data analytics to help students and faculty understand where students are doing well and where they are struggling. This allows for more targeted, personalized support by faculty. There is, however, a downside for students: Self-paced competency-based programs do not fit in neatly with the historically time-based credit hour, making it difficult for students in these types of programs to receive state and federal support. Without access to these dollars, the programs will remain one-offs and unavailable to the majority of Americans who could use them. Only recently has the federal government recognized the role it could play in encouraging the move from seat time to learning by redirecting some of its nearly $150 billion-plus financial aid budget. The U.S. Department of Education is encouraging innovation by colleges looking to experiment with alternatives to the credit hour, and there is strong bipartisan interest in both the House and Senate to explore innovative ways of paying for learning, rather than time. As higher education becomes increasingly necessary and expensive, measuring time rather than learning is a luxury that students, taxpayers and the nation can no longer afford. Paying for what students learn and can do, rather than how or where they spent their time, would go a long way toward providing students and the nation with desperately needed, high-quality degrees and credentials.
Is American higher education worth the price? Are students and their families getting what they're paying for?
Amy Laitinen: The big problem is that we measure education in terms of time, rather than learning .
(CNN) העלות של המכללה עלתה במהירות במהלך 30 השנים האחרונות. סטודנטים מתמודדים היום עם עלויות שנתיות, בין שכר לימוד למחייה, שיכולות בקלות לעלות על 10,000 דולר במכללה קהילתית, 18,000 דולר במכללה ציבורית ארבע שנתית (במדינה), ו-40,000 דולר בבית ספר פרטי ארבע שנתי. זה לא מפתיע שסטודנטים של היום מסיימים לעתים קרובות את לימודיהם עם עומסי חובות גדולים. יותר משני שלישים מהסטודנטים מסיימים את לימודיהם עם חובות. והסכום הממוצע של חובות הוא כ-30,000$. בהתחשב במחיר המכללה, סטודנטים ומשפחות צריכים לדעת שהם משקיעים השקעה טובה. לכן אנחנו צריכים לעבור למערכת שבה אנחנו מודדים את תוצאות הלמידה, לא רק את זמן השהייה בכיתה בצבירת נקודות זכות. תואר אקדמי הוא הדרך הבטוחה היחידה לביטחון של מעמד הביניים, ומכיוון שצעירים והוריהם יודעים זאת, עלות הקולג', וזמינות הלוואות וסיוע אחר, הפכו לנושא פוליטי רב עוצמה. אבל למרות כל תשומת הלב שהוקדשה למחיר המכללה, לא הקדשנו מספיק מחשבה אם הסטודנטים ומשפחותיהם מקבלים תמורה לכספם. האם השכלה גבוהה אמריקאית שווה את המחיר? האם התלמידים ומשפחותיהם מקבלים את מה שהם משלמים עליו? יש הרבה הוכחות שעבור רבים מהם, התשובה היא לא. בשנת 2006, מחקר ממשלתי מצא שכמעט 70% מבוגרי המכללות לא יכלו לבצע משימות בסיסיות כמו השוואת מאמרי מערכת מנוגדים. בספר משנת 2011, "Academally Adrift", חוקרים חקרו 2,000 סטודנטים בשני תריסר אוניברסיטאות במשך ארבע שנים ומצאו ש-45% מהם לא הראו הישגים משמעותיים במבחן של חשיבה ביקורתית, חשיבה מורכבת וכישורי תקשורת לאחר שנתיים בקולג'. . אפילו בתום ארבע שנים, 36% מהתלמידים לא השיגו את המיומנויות הללו. בהתחשב בעדויות, אולי זה לא מפתיע שמעסיקים לא מתרשמים מבוגרי המכללה האחרונים. מעסיקים רוצים את המיומנויות שההשכלה הגבוהה אומרת שהיא מספקת לסטודנטים: היכולת לחשוב בצורה ביקורתית, לתקשר, לעבוד בצוות, לכתוב ביעילות ולהסתגל. עם זאת, רק כרבע מהמעסיקים אומרים שמכללות ואוניברסיטאות עושות עבודה טובה בהכנת הסטודנטים ביעילות לאתגרי הכלכלה העולמית של היום. סקר של גאלופ שנערך לאחרונה מצא שרק 11% מהמנהיגים העסקיים הסכימו מאוד שלבוגרי מכללות יש את הכישורים הדרושים כדי להצליח בתפקיד. בנוסף לכסף, הבוגרים הללו בילו שעות על גבי שעות בכיתות ובמבחנים, אבל נראה שהזמן לא תורגם ללמידה. למה זה? אולי זה פשוט כמו זה: אנחנו מודדים חינוך במונחים של זמן, ולא בלמידה. תואר של ארבע שנים מעיד שרכשת 120 נ"ז. זו תוצאה מקרית של שיטת שעות האשראי, שנוצרה על ידי הנדבן אנדרו קרנגי לפני יותר מ-100 שנה, במטרה לספק לפרופסורים מתקשים פנסיה. בתחילת המאה ה-20, קרנגי יצרה קרן פנסיה חינם של 10 מיליון דולר כדי לעזור לפרופסורים לפרוש. קרן קרנגי לקידום ההוראה, שהוקמה לניהול הקרן, קבעה שרק סגל "משרה מלא" יזכאי לגמלאות, שאותן הגדירו מלמדים 12 "יחידות אשראי", כאשר כל יחידה שווה לשעה. של זמן קשר בין סגל לסטודנטים בשבוע, על פני סמסטר של 15 שבועות. בעוד שבמקור היה מדד צר של עומס העבודה של הפקולטה, שעת האשראי הפכה במהירות להרבה יותר. קרן קרנגי הזהירה מפני שימוש בשעת הקרדיט כפרוקסי ללמידה של תלמידים, אבל הפיתוי של מדד קל להבנה ולכאורה סטנדרטי היה גדול מכדי לעמוד בו. זה פשוט הפך את ארגון כל מפעל ההשכלה הגבוהה להרבה יותר קל. אם שעות האשראי באמת משקפות יחידת למידה סטנדרטית, הן היו ניתנות להעברה מלאה בין מוסדות. שעה באריזונה היא שעה בניו יורק. אבל מכללות דוחות באופן שגרתי נקודות זכות שנצברו במכללות אחרות, מה שמרמז שלמרות שהן משתמשות בשעות אשראי בעצמן, הן יודעות שהן אינן מדד מהימן לכמה סטודנטים למדו. תלמידים רבים, לעומת זאת, מאמינים בפיקציה לפיה שעת האשראי היא מטבע מתוקנן ומניחים שנקודות זכות יעברו מבית ספר אחד למשנהו. זוהי הנחה מצערת ויקרה, כפי שיגידו לך סטודנטים בקולג' קהילתי בלואיזיאנה. עד לאחרונה, סטודנטים בלואיזיאנה עם תואר עמית הפסידו בדרך כלל בין 21 ל-24 נ"ז כשהם עוברים לבית ספר ממלכתי בן ארבע שנים. זו שנה של זמן וכסף שאבדו. בהתחשב בכך שכמעט 60% מהסטודנטים בארצות הברית לומדים בשני מכללות או יותר, לאי העברת נקודות זכות יש עלויות עצומות, לא רק ליחידים, אלא גם לממשלה הפדרלית ולמדינות שמממנות את הזמן הכפול הזה בכיתה. אם ההשכלה הגבוהה לא סומכת על הזיכויים של עצמו, למה שמישהו אחר יעשה זאת? ותלמידי לואיזיאנה אינם לבד; תלמידי העברה ברחבי הארץ מאבדים נקודות זכות, מה שמאריך את זמנם לקבל תואר. אז יש לנו שתי בעיות: סטודנטים שצברו זיכויים - בהוצאות גדולות בזמן ובכסף - לא יכולים להשתמש בהם או להעביר אותם. אחרים שצברו זיכויים יקרים לא למדו הרבה. ואז יש מימד שלישי: למיליוני אנשים שלמדו הרבה אין "קרדיט" כי הם למדו אותו במקום הלא נכון - כלומר, לא ב"מכללה". מי שבילה את 10 השנים האחרונות בעבודת אחות בבית חולים שמחליט ללכת לקבל תואר סיעוד צריך להתחיל מאפס, לקחת קורסי מבוא שהוא כנראה יכול ללמד, כי מכללות מתייחסות לאלו ללא נקודות זכות כאל לוחות ריקים. עובדים בחברת ביוטכנולוגיה עם תכנית הכשרה איכותית בעבודה עשויים ללמוד יותר ממישהו בתכנית מדעית של שנתיים במכללה, אך אלא אם ההכשרה הזו תצורף למוסד מוסמך להשכלה גבוהה, הלמידה לא "לספור." עבור מיליוני העובדים הבוגרים המעוניינים לבצע הסבה ולמידה מחדש, ההתמקדות בזמן ולא בלמידה, במיוחד כאשר זמנם מועט בין משפחה לעבודה, היא הצעה מרתיעה. ממשלות מדינות ופדרליות מוסיפות לבעיה, כי בעוד שהן מוציאות מאות מיליארדים על השכלה גבוהה מדי שנה, רובן מיועדות לזמן עבודה, בצורה של שעות אשראי, במקום למידה שהושגה. אנחנו צריכים להפסיק לספור זמן ולהתחיל לספור את הלמידה. איך זה יכול להיראות? אנחנו לא צריכים לתהות; חלק מבתי ספר מתנסים במדידת למידה במקום זמן - חלקם במשך עשרות שנים. תוכנית אחת חדשה יחסית היא מכללת אוניברסיטת דרום ניו המפשייר לאמריקה, או CfA, תואר מקוון "מבוסס כישורים" של Associate of Arts המיועד למבוגרים עובדים. בתכנית אין קורסים, אין שעות אשראי ואין ציונים. בית הספר פירק את מה שתלמידים עם תואר מ-CfA צריכים לדעת ולהיות מסוגלים לעשות, מה שהוא מכנה כישורים. CfA עבד בשיתוף פעולה הדוק עם מעסיקים כדי לזהות את היכולות שמעסיקים חיפשו, כמו תקשורת, חשיבה ביקורתית ועבודת צוות. לאחר מכן סגל תכנן משימות ופרויקטים בעולם האמיתי כדי לקבוע אם התלמידים שלטו בכל מיומנות. שלא כמו בקורסים של שעות אשראי, ל-CfA אין דרישות זמן מושב. התלמידים יכולים לעבור את התוכנית מהר ככל שהם יכולים להפגין שליטה בכישורים. מישהו שעבד בחברת יחסי ציבור עלול לעבור את מיומנויות התקשורת ולהשקיע יותר זמן במיומנויות המתמטיקה. וככל שהתלמידים יכולים להתקדם מהר יותר, כך הם ישלמו בסופו של דבר פחות. סטודנטים משלמים 1,250 דולר עבור כל מה שהם יכולים ללמוד בשישה חודשים. המשמעות היא שהם יכולים לבזבז את זמנם וכספם היקרים בלימוד מה שהם עדיין לא יודעים, במקום לבזבז אותו על מה שהם כבר עושים. סטודנטים ב-CfA יכולים להיות בטוחים שהזמן והכסף שלהם מושקעים היטב, ובסוף תהיה להם תמונה ברורה מאוד של מה שהם יודעים ויכולים לעשות. CfA הוא לא היחיד שמציע זאת לסטודנטים, וגם לא המודל היחיד. מאות בתי ספר, מאנטיוכיה לאוניברסיטת מישיגן ועד אוניברסיטת פרדו, מחפשים להציע תעודות מבוססות כישורים, תכניות עמיתים ותואר ראשון. איך האוניברסיטאות נשארות צפות כלכלית עם שכר לימוד נמוך כל כך? במקרים רבים, התשובה פשוטה להפתיע - ולמרבה הצער, לא שגורה בהשכלה גבוהה - על ידי התמקדות במה שסטודנטים צריכים כדי, לחכות לזה, ללמוד. שירותים מפוארים, קבוצות כדורגל מעולות וקמפוסים רחבי ידיים בקולג' עשויים למשוך תשומת לב, אבל אין להם שום קשר ללמידה של סטודנטים. חלק מהתוכניות המבוססות על מיומנויות אינן מתמקדות במחקר - סגל נשכר עבור מומחיות ספציפית, כמו עיצוב תכניות לימודים, ספרות אנגלית או ייעוץ. תוכניות אחרות משתמשות בטכנולוגיה ובניתוח נתונים כדי לעזור לסטודנטים ולסגל להבין היכן הסטודנטים מצליחים והיכן הם נאבקים. זה מאפשר תמיכה ממוקדת יותר, מותאמת אישית על ידי סגל. עם זאת, יש חיסרון לסטודנטים: תוכניות מבוססות כישורים בקצב עצמי אינן משתלבות בצורה מסודרת עם שעת האשראי ההיסטורית מבוססת זמן, מה שמקשה על סטודנטים בתוכניות מסוג זה לקבל תמיכה ממלכתית ופדרלית. ללא גישה לדולרים אלה, התוכניות יישארו חד פעמיות ואינן זמינות לרוב האמריקאים שיכולים להשתמש בהן. רק לאחרונה הממשל הפדרלי זיהה את התפקיד שהוא יכול למלא בעידוד המעבר מזמן מושב ללמידה על ידי הפניית חלק מתקציב הסיוע הכספי שלה, בתוספת של כמעט 150 מיליארד דולר. משרד החינוך האמריקני מעודד חדשנות על ידי מכללות המעוניינות להתנסות בחלופות לשעת האשראי, ויש עניין דו-מפלגתי חזק הן בבית והן בסנאט לחקור דרכים חדשניות לתשלום עבור למידה, ולא על זמן. ככל שההשכלה הגבוהה הופכת נחוצה ויקרה יותר ויותר, מדידת זמן ולא למידה היא מותרות שסטודנטים, משלמי מסים והמדינה כבר לא יכולים להרשות לעצמם. תשלום עבור מה שסטודנטים לומדים ויכולים לעשות, במקום איך או היכן הם בילו את זמנם, יעזור רבות לספק לסטודנטים ולאומה תארים ותעודות איכותיות נחוצות נואשות.
האם השכלה גבוהה אמריקאית שווה את המחיר? האם התלמידים ומשפחותיהם מקבלים את מה שהם משלמים עליו?
איימי לייטין: הבעיה הגדולה היא שאנחנו מודדים חינוך במונחים של זמן, ולא בלמידה.