Labour and David Cameron's Tories remain neck and neck, despite the Conservatives being ahead in the polls . Tomorrow the Queen dissolves Parliament and the Election campaign begins. It will be the strangest Election of modern times and leaves the experts baffled. Most expected that, with economic recovery, and Cameron ahead of Miliband in the polls as favoured Prime Minister, the Tories would pull ahead. That has not happened. Labour and the Tories remain neck and neck. Only a fool, or a social scientist, would predict the outcome. The two major parties now attract a diminishing share of voters – about two in three in 2010 compared with more than 96 per cent in 1951. Voters have a wider choice than ever before. In England, they can opt for three other alternatives – not just the Lib Dems, but also Ukip and the Greens – all of whom score more than five per cent in the polls. In Scotland and Wales, there is a further alternative – the Nationalists. The weakening of the two party system makes a hung Parliament very likely. But, curiously, a small overall majority for the Tories or Labour could prove even more unstable than a hung parliament. The Tories would be at the mercy of their Eurosceptic Right wing, as John Major was in 1992. He had a majority of just 21, and used to say that he was at the mercy of 13 of them who were quite mad. They made his life a misery when he sought to ratify the Maastricht Treaty reforming the European Union. A Labour government with a small majority would be at the mercy of its Left wing which opposes austerity. Labour, contrary to Tory propaganda, is committed not to a splurge in public spending, but to public expenditure cuts, though less severe than Cameron and Osborne are proposing. But Labour austerity would disappoint the expectations of its supporters, many of whom look for rapid improvements in the NHS and social care. Speaking two weeks ago at the London School of Economics, Nicola Sturgeon, the SNP leader, advised English voters to support the Greens or what she called ‘progressive’ Labour candidates, that is candidates opposed to austerity. She hopes to create an anti-austerity bloc in the next Parliament, composed of the SNP, Greens and Left-wing Labour. That would cause problems for Miliband even if he won a majority. But, obviously, a hung parliament is more likely. The key question is whether it will lead to stable government, as it did in 2010. Many then thought, including myself, that the Conservative/Lib Dem coalition could not last. But it has, and with a comfortable majority of 78 in the Commons it has never really looked in danger of being brought down in Parliament. The danger in 2015 is that no majority coalition can be formed. Under our electoral system, Ukip and the Greens are unlikely to win many seats. That is why both support proportional representation. The SNP, which may well win many seats, will not deal with the Tories and will not join Labour in a coalition. If, as is likely, the Lib Dems lose seats then, even if they were prepared to enter another coalition, that might not be able to secure the 325 seats needed for a majority. This would mean that no two parties – other than the Tories and Labour – could command a majority. We would have a fragmented hung parliament. There would have to be a minority government. The last minority government following a General Election occurred in February 1974 after Ted Heath had gone to the country in the middle of a miners’ strike asking the voters to decide ‘Who Governs?’ The voters, however, refused to give a clear answer and, in the fragmented hung parliament that followed, Labour governed as a minority for seven months. There was then a second General Election in October at which Labour won a small majority. Minority governments do not last long and, being dependent on bargaining with other parties, find it difficult to take long-term decisions. The longest-lasting was between 1929 and 1931, but that was buttressed for part of the time by a pact between Labour and the Liberals. Under our electoral system, Nigel Farage's Ukip and the Greens are unlikely to win many seats . In the past, the Prime Minister could try, as Labour did in 1974, to escape from the minority situation by dissolving Parliament. But the 2011 Fixed-Term Parliaments Act, providing for five-year parliaments, makes that option more difficult. Besides, there is no reason to believe a second General Election would, as in 1974, deliver a majority government. It could easily reproduce the same result. Why have we entered this messy period of multi-party politics, and will it prove more than a temporary condition? I believe it will, because it stems from a new social cleavage in British politics, a cleavage between those who have benefited from globalisation, from social and economic change, and those who have been left behind. The two major parties, together with the Lib Dems, represent the beneficiaries. Their leaders all believe Britain should stay in the EU. They all broadly welcome immigration. They all favour gay marriage. But many voters do not favour these things, and feel unrepresented by the mainstream parties. Alex Salmond (pictured) and Nicola Sturgeon are doing to Labour in Scotland what Nigel Farage is doing to the Tories in England . The typical Ukip supporter is not, as we used to think, Disgusted of Tunbridge Wells, a retired Army officer spluttering over his gin and tonic at the 19th hole, but a working-class voter or small businessman or shopkeeper who feels betrayed and belittled by the system. Blair’s New Labour sought to win over graduates and middle-class professionals – those who aspired to leave the working class. Cameron’s Conservatives sought to distance themselves from the image of the ‘nasty party’ by rejecting Thatcherism and embracing modernisation; while Cameron and Osborne, liberal-minded men, seem remote in lifestyle and understanding from those left behind. Ukip, in consequence, is now the most working-class party in English politics. The SNP in Scotland is different from Ukip in many respects. But it, too, represents the left behind. The vote in the independence referendum last September was a class vote. Labour areas in the west central belt around Glasgow voted ‘Yes’ to independence, while middle-class SNP areas in Perthshire and Aberdeenshire voted ‘No’. West Dunbartonshire, with nearly the lowest life expectancy in Scotland, voted ‘Yes’, East Dunbartonshire, with nearly the highest, voted ‘No’. Alex Salmond and Nicola Sturgeon are doing to Labour in Scotland what Nigel Farage is doing to the Tories in England. The SNP could well be the third-largest party in the next Parliament, even though it will probably secure fewer votes than the Lib Dems, Ukip and the Greens. That will strain the Union to breaking point. In England, Cameron says if you vote for Farage you will get Miliband. In Scotland, Miliband says if you vote SNP, you will get Cameron. But, to the left behind, Cameron and Miliband are equivalent – members of an Oxbridge liberal elite who represent the exam-passing classes who do not understand the aspirations of the less fortunate. That is why the multi-party system is here to stay and why we are about to enter an era of political instability. Anyone seeking a quiet life should go abroad for the next six weeks.
Tomorrow the Queen dissolves Parliament and Election campaign begins .
Due to economic recovery, most expected the Tories to be comfortable .
But as it currently stands, Labour and Conservatives sit neck and neck .
Vernon Bogdanor’s books include The Coalition And The Constitution.
הלייבור ודיוויד קמרון נותרו צווארים, למרות שהשמרנים היו מקדימים בסקרים. מחר המלכה מפזרת את הפרלמנט ומסע הבחירות מתחיל. אלו יהיו הבחירות המוזרות ביותר של הזמנים המודרניים ומשאירים את המומחים מבולבלים. רובם ציפו שעם התאוששות כלכלית, וקמרון מקדימה את מיליבנד בסקרים כראש הממשלה המועדף, הטוריות ימשיכו קדימה. זה לא קרה. העבודה והטורים נשארים צוואר וצוואר. רק טיפש, או מדען חברה, ינבא את התוצאה. שתי המפלגות הגדולות מושכות כעת נתח פוחת של מצביעים - כשניים מתוך שלושה ב-2010 לעומת יותר מ-96% ב-1951. לבוחרים יש מבחר רחב יותר מאי פעם. באנגליה, הם יכולים לבחור בשלוש חלופות אחרות - לא רק ה-Lib Dems, אלא גם Ukip והירוקים - שכולם מקבלים יותר מחמישה אחוזים בסקרים. בסקוטלנד ובוויילס, יש אלטרנטיבה נוספת - הלאומנים. היחלשות מערכת שתי המפלגות הופכת את הפרלמנט התלוי לסביר מאוד. אבל, למרבה הפלא, רוב כולל קטן עבור הטוריים או הלייבור עלול להתגלות אפילו יותר לא יציב מאשר פרלמנט תלוי. הטוריים יהיו נתונים לחסדי האגף הימני היורו-סקפטי שלהם, כמו ג'ון מייג'ור ב-1992. היה לו רוב של 21 בלבד, ונהג לומר שהוא נתון לחסדי 13 מהם שהיו די מטורפים. הם עשו לו אומלל כאשר ביקש לאשרר את אמנת מאסטריכט לרפורמה באיחוד האירופי. ממשלת לייבור עם רוב קטן תהיה נתונה לחסדי האגף השמאלי שלה שמתנגד לצנע. הלייבור, בניגוד לתעמולה הטוריית, מחויב לא לזלזל בהוצאות הציבוריות, אלא לקיצוץ בהוצאות הציבוריות, אם כי פחות חמור ממה שמציעים קמרון ואוסבורן. אבל הצנע של הלייבור יאכזב את ציפיותיהם של תומכיו, שרבים מהם מחפשים שיפורים מהירים ב-NHS ובטיפול הסוציאלי. בנאום לפני שבועיים בבית הספר לכלכלה של לונדון, ניקולה סטרג'ון, מנהיגת ה-SNP, המליצה לבוחרים אנגלים לתמוך בירוקים או במה שהיא כינתה מועמדים 'פרוגרסיביים' של הלייבור, כלומר מועמדים המתנגדים לצנע. היא מקווה ליצור גוש נגד צנע בפרלמנט הבא, המורכב מה-SNP, הירוקים והמפלגה השמאלנית. זה יגרום לבעיות למילבנד גם אם יזכה ברוב. אבל, ברור, פרלמנט תלוי סביר יותר. שאלת המפתח היא האם זה יוביל לממשלה יציבה, כפי שעשתה ב-2010. רבים חשבו אז, כולל אני, שהקואליציה השמרנית/ליב-דם לא תוכל להחזיק מעמד. אבל זה קרה, ועם רוב נוח של 78 בציבור זה מעולם לא נראה באמת בסכנה של הפלה בפרלמנט. הסכנה ב-2015 היא שלא ניתן להקים קואליציית רוב. לפי שיטת הבחירות שלנו, אוקיפ והירוקים לא צפויים לזכות במושבים רבים. לכן שניהם תומכים בייצוג יחסי. ה-SNP, שעשויה בהחלט לזכות במושבים רבים, לא תתמודד עם הטוריים ולא תצטרף ללייבור בקואליציה. אם, כפי שסביר, הליב-דמים יאבדו מושבים אז, גם אם הם היו מוכנים להיכנס לקואליציה אחרת, אולי זה לא יוכל להבטיח את 325 המושבים הדרושים לרוב. משמעות הדבר היא ששתי מפלגות - מלבד הטורים והעבודה - לא יוכלו לשלוט ברוב. יהיה לנו פרלמנט תלוי מקוטע. צריכה להיות ממשלת מיעוט. ממשלת המיעוט האחרונה לאחר בחירות כלליות התרחשה בפברואר 1974 לאחר שטד הית' יצא לארץ בעיצומה של שביתת כורים וביקש מהבוחרים להחליט 'מי מושל?' אולם הבוחרים סירבו לתת תשובה ברורה. , בפרלמנט התלוי המפוצל שבא לאחר מכן, הלייבור שלטה כמיעוט במשך שבעה חודשים. היו אז בחירות כלליות שניות באוקטובר שבהן זכתה הלייבור ברוב קטן. ממשלות מיעוט אינן מחזיקות מעמד זמן רב, ובהיותן תלויות במשא ומתן עם מפלגות אחרות, הן מתקשות לקבל החלטות ארוכות טווח. הארוך ביותר היה בין 1929 ל-1931, אבל זה זכה לתמיכה בחלק מהזמן על ידי הסכם בין הלייבור לליברלים. לפי שיטת הבחירות שלנו, Ukip והירוקים של נייג'ל פרג' לא צפויים לזכות במושבים רבים. בעבר יכול היה ראש הממשלה לנסות, כפי שעשתה הלייבור ב-1974, להימלט ממצב המיעוט על ידי פירוק הפרלמנט. אבל חוק הפרלמנטים לטווח הקצוב של 2011, הקובע פרלמנטים של חמש שנים, מקשה על האפשרות הזו. חוץ מזה, אין סיבה להאמין שבחירות כלליות שניות יביאו, כמו ב-1974, ממשלת רוב. זה יכול בקלות לשחזר את אותה תוצאה. מדוע נכנסנו לתקופה המבולגנת הזו של פוליטיקה רב-מפלגתית, והאם זה יתברר יותר ממצב זמני? אני מאמין שכן, כי זה נובע ממחסום חברתי חדש בפוליטיקה הבריטית, מחסום בין אלה שנהנו מהגלובליזציה, משינוי חברתי וכלכלי, לבין אלה שנשארו מאחור. שתי המפלגות הגדולות, יחד עם ה-Lib Dems, מייצגות את הנהנים. מנהיגיהם כולם מאמינים שבריטניה צריכה להישאר באיחוד האירופי. כולם מברכים באופן כללי על הגירה. כולם בעד נישואי הומוסקסואלים. אבל מצביעים רבים אינם בעד דברים אלה, וחשים שאינם מיוצגים על ידי המפלגות המרכזיות. אלכס סלמונד (בתמונה) וניקולה סטרג'ון עושים ללייבור בסקוטלנד את מה שנייג'ל פרג' עושה לטורים באנגליה. תומך Ukip טיפוסי אינו, כפי שחשבנו פעם, נגעל מ-Tunbridge Wells, קצין צבא בדימוס שמתפזר על הג'ין והטוניק שלו בחור ה-19, אלא מצביע ממעמד הפועלים או איש עסקים קטן או חנות שמרגיש נבגד ומזלזל על ידי. המערכת. הלייבור החדש של בלייר ביקש לזכות בבוגרים ואנשי מקצוע ממעמד הביניים - אלה ששאפו לעזוב את מעמד הפועלים. השמרנים של קמרון ביקשו להתרחק מתדמית 'המפלגה הנבזית' על ידי דחיית התאצ'ריזם ואימוץ המודרניזציה; ואילו קמרון ואוסבורן, גברים בעלי אופקים ליברליים, נראים מרוחקים באורח החיים ובהבנה מאלה שנותרו מאחור. Ukip, כתוצאה מכך, היא כעת מפלגת מעמד הפועלים ביותר בפוליטיקה האנגלית. ה-SNP בסקוטלנד שונה מ-Ukip במובנים רבים. אבל גם הוא מייצג את השמאל מאחור. ההצבעה במשאל העם לעצמאות בספטמבר האחרון הייתה הצבעה מעמדית. אזורי עבודה בחגורה המרכזית המערבית סביב גלזגו הצביעו "כן" לעצמאות, בעוד שאזורי SNP של מעמד הביניים בפרתשייר ואברדינשייר הצביעו "לא". מערב דנברטונשייר, עם תוחלת החיים הנמוכה כמעט בסקוטלנד, הצביעו "כן", מזרח דנברטונשייר, עם כמעט הגבוהים ביותר, הצביעו "לא". אלכס סלמונד וניקולה סטרג'ון עושים ללייבור בסקוטלנד את מה שנייג'ל פרג' עושה לטורים באנגליה. ה-SNP עשויה להיות המפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט הבא, למרות שהיא כנראה תבטיח פחות קולות מהליב-דמים, אוקיפ והירוקים. זה ילחץ על האיחוד עד לנקודת שבירה. באנגליה, קמרון אומר שאם תצביע עבור פרג' תקבל מיליבנד. בסקוטלנד, מיליבנד אומר שאם תצביע ל-SNP, תקבל את קמרון. אבל מצד שמאל מאחור, קמרון ומיליבנד מקבילים - חברי אליטה ליברלית באוקסברידג' המייצגים את כיתות העוברים בבחינות שאינם מבינים את שאיפותיהם של בעלי המזל הפחותים. זו הסיבה שהמערכת הרב-מפלגתית כאן כדי להישאר ומדוע אנו עומדים להיכנס לעידן של חוסר יציבות פוליטית. מי שמחפש חיים שקטים צריך לצאת לחו"ל בששת השבועות הקרובים.
מחר המלכה מפזרת את הפרלמנט ומסע הבחירות מתחיל.
בשל ההתאוששות הכלכלית, רובם ציפו שהטורים יהיו נוחים.
אבל כפי שזה נראה כרגע, הלייבור והשמרנים יושבים בצוואר ובצוואר.
ספריו של ורנון בוגדנור כוללים את הקואליציה והחוקה.