(CNN)The campaign to retake the city of Tikrit from ISIS, also known as the Islamic State, involves a curious mixture of Iraqi forces -- the army and air force, federal police, powerful Shia militia  as well as Sunni tribal fighters. It's a cast of about 30,000 fighters with an opaque command structure. And that makes it tough to be precise about numbers -- but by several estimates only one-third of those fighters are from the regular army. A CNN team that's seen the offensive at close quarters noted that Iraqi army commanders appeared to be taking a subordinate role to leaders of the Shia militia, notably Hadi al Ameri, leader of the Badr Organization. Iranian military advisers are on hand, and highly influential on the battlefield. As ISIS fighters in the area probably number in the low thousands, it might seem odd that the Iraqi army is unable to take them on alone. After all, the Iraqi Security Forces (ISF) received $20 billion of U.S. money between 2005 and 2012 -- for equipment, bases and training. So just why are the ISF incapable of reclaiming territory seized by ISIS? And how long will it be before they can stand on their own feet? The answers go back to the U.S. invasion of Iraq in 2003; Iraq's military is starting over -- for the second or third time in a decade. One of the most controversial acts of the U.S.-led Coalition Provisional Authority, which ran Iraq following the ouster of Saddam Hussein, was to disband the Iraqi army. The decision, taken in May 2003, "immediately created a large pool of unemployed and armed men who felt humiliated and hostile to the U.S. occupiers," as James P. Pfiffner put it in 2010. President George W. Bush told his biographer Robert Draper in 2006: "The policy had been to keep the [Iraqi] army intact; didn't happen." The reasons have been disputed ever since. In some places there were riots among demobilized soldiers; at the same time training of Iraqi police was a desperately slow process because of the rapidly growing insurgency. In 2004, as in 2014, the security forces buckled as a Sunni insurgency spread through northern and western Iraq. Billions of dollars were spent creating a new Iraqi army from scratch. But it took two years to build a force of just 40,000 men in three light infantry divisions, so unofficial sectarian militia filled the vacuum -- militia that never quite went away. Over a seven-year period, more than $4 billion was spent on renovating and building Iraqi bases. Logistical and maintenance support: $2.6 billion. Supply of equipment: $3.4 billion (in addition to what the Iraqis bought themselves.) Training and staffing the Iraqi police: a cool $9.4 billion. With U.S. assistance and the "Sons of Iraq" program to coax Sunni tribes into fighting al Qaeda in Iraq, violence did diminish in 2009 and 2010. But once U.S. forces left at the end of 2011, and with them intelligence-gathering and training programs, things began to unravel. By then, the Iraqi security forces in their many guises had become an unwieldy machine that was more a welfare program than a fighting force -- providing wages to soldiers who lacked motivation and were frequently absent from duty. The only effective units were special forces such as the Golden Division. Sophisticated U.S. equipment, such as M-1 Abrams battle tanks, was not maintained. Corruption was rife -- and political interference in the military grew exponentially. As then Prime Minister Nouri al-Maliki tightened his grip on power between 2006 and 2013, the high command of the Iraqi military became a political football -- with loyalty to al-Maliki prized above competence. He bypassed the defense and interior ministries and used elite units to pursue political enemies. The Institute for the Study of War reported in 2013, "the lack of oversight on military appointments has allowed al-Maliki to choose his preferred officers (nearly all Shia) to head the most significant command positions in Iraq." Al-Maliki also began integrating Shia militia into army units. At the same time, the phenomenon of "ghost soldiers" went unchecked -- men who were either dead or AWOL but whose wages were still being paid, often to corrupt commanders. So the army, in numbers, looked much stronger than it was. In fact, by the time ISIS rolled south, the effective fighting force was less than a quarter of its peak strength of 400,000. Nearly half the army -- four divisions -- collapsed in short order as ISIS fighters stormed south from Syria in the early summer of 2014. ISIS used speed, discipline and ruthlessness in equal measure -- attributes the Iraqi army didn't have. It had also cultivated allies among members of Sunni tribes ready to act as a fifth column, and its fearsome reputation for wholesale executions of prisoners led many soldiers to strip off their uniforms and flee. The desperate situation in the summer of 2014 and an imminent threat to Shia shrines in Samarra prompted a rapid mobilization of Shia militia that had already been active around the elections -- including the Badr Organization and the Asaib Ahl al-Haq. Some members of these militia had gained combat experience fighting for the al-Assad regime in Syria. In June, the most respected religious authority among Iraqi Shi'ites, Grand Ayatollah Ali al-Sistani, appealed to Iraqis to mobilize against the enemy.  The call was directed at and answered by hundreds of thousands of Shia, determined to protect gains made since the overthrow of Saddam Hussein's Baathist regime. The militia -- called al Hashed al Shabi or Popular Mobilization Units (PMU) -- were trained, equipped and most importantly led by Iranian military advisers and quickly became battle hardened. What they lacked in military skills, they made up for in determination. The Iranians have invested heavily in the PMUs. The commander of Iran's Revolutionary Guards Quds Force, Gen. Qassim Suleimani, seems to have spent more time in Iraq than Iran since last summer and has been photographed around Tikrit. According to several analysts, it is Suleimani that has been organizing and directing the Shia militia in what appears to have been a more deliberate and better planned assault than previous operations. Christopher Harmer of the Institute for the Study of War says the role of both the Iranians and the Shia militia are evidence of the enduring weakness of the ISF. And he says that "if the Tikrit operation is successful it presents a lot of problems for the Iraqi government's legitimacy -- somewhere down the road the Iranians and the PMU are going to demand payback." The role of Suleimani and al Quds -- a foreign terrorist organization in Washington's view -- means that US airpower has not been made available. "The U.S. may not like Iranian influence in Iraq," says Harmer, "but what it absolutely cannot do is provide direct support to an Iranian-led military operation." The chairman of the U.S. Joint Chiefs of Staff, Gen. Martin Dempsey, alluded to the dilemma when in Baghdad on Monday. "What I'm trying to sort out, actually, is the degree to which their near-term embrace of the assistance they're receiving from Iran is a reaction to the existential threat [posed by ISIS], or whether it is something longer-term," he said. Soon after taking office, Iraqi Prime Minister Haider al Abadi fired 26 commanders and pushed 10 others into retirement. At the time a statement on his website stressed "the need to restore confidence in the security forces through real action and by combating corruption at the individual and institutional levels." U.S.-led efforts to train a new Iraqi army designed to defeat ISIS are well underway. The aim is to stand up 12 brigades each of about 5,000 troops -- including three brigades of Kurdish peshmerga. These should be ready for operations by the end of this year; the first brigade has already completed basic training. But as Harmer notes, "the Iraqi Security Forces are yet to go head-to-head with ISIS and win without help from the PMUs. ISIS is demonstrably more capable than the ISF." Clearing ISIS from well-entrenched defenses around Mosul, Iraq's second largest city, seems well beyond the army's capability. In November, Gen. Dempsey said that roughly 80,000 effective troops would be needed in any attempt to win the city. That's problematic for several reasons. Kurdish officials told CNN last month that the longer the battle for Mosul is delayed, the tougher it will be. They claim that they cannot maintain the siege of the city on three sides indefinitely. The Iraqi government is under political pressure to reclaim the city and re-establish its authority there. But above all, the need for Shia militia outside the direct control of the government to help retake largely Sunni cities is fraught with peril. Human Rights Watch has already cataloged incidents of sectarian retaliation against Sunni communities by the militia. Tikrit is an especially sensitive area: in June last year, ISIS massacred by its own account as many as 1,600 air force cadets, the vast majority Shia, at Camp Speicher. Some families of the murdered recruits, and a few survivors, have claimed local Sunni tribes may have helped ISIS or even handed over the recruits after promising them safe passage. HRW Middle East Deputy Director Joe Stork says that "past fighting raises grave concerns that Tikrit's civilians are at serious risk from both ISIS and government forces, and both sides need to protect civilians from more sectarian slaughter." Tit-for-tat atrocities are fuelled by a stream of social media videos showing abuses committed by all sides. ISIS' use of children: Propaganda and military training . During the Tikrit operation, both Prime Minister al Abadi and Hadi al Ameri of the Badr Organization have publicly called for civilians to be spared and human rights to be respected. Only when the city is taken, will we know whether their appeals were heeded. Harmer says he believes a majority of Iraqis want to see their country survive; far fewer want a return to sectarian conflict akin to civil war. But it remains a possibility. One of the greatest challenges -- politically -- will be to absorb the Shiite militia and Sunni tribal brigades into the Iraqi Security Forces, rather than have them operate as independent armies. They are meant to constitute a new National Guard, but the mechanics and timing remain problematic. The leaders of these militia have tasted power; their men have shed blood. They are not going to just hand over the reins -- even if and when ISIS are beaten. And they won't have to fear a strong army for a long time to come. CNN's Ben Wedeman and Kareem Khadder contributed to this story.
Iraqi Security Forces (ISF) received $20 billion of U.S. money between 2005 and 2012 .
Iraq's military is starting over -- for the second or third time in a decade .
(CNN) הקמפיין להשתלטות מחדש על העיר תיכרית מידי דאעש, הידועה גם בשם המדינה האסלאמית, כרוכה בתערובת מוזרה של כוחות עיראקים - הצבא וחיל האוויר, המשטרה הפדרלית, מיליציה שיעית רבת עוצמה וכן לוחמי שבטים סונים. מדובר בקאסט של כ-30,000 לוחמים עם מבנה פיקוד אטום. וזה מקשה לדייק במספרים - אבל לפי כמה הערכות רק שליש מהלוחמים האלה הם מהצבא הסדיר. צוות CNN שראה את המתקפה מקרוב ציין שנראה כי מפקדי צבא עיראק נוטלים תפקיד כפוף למנהיגי המיליציה השיעית, בעיקר האדי אל אמרי, מנהיג ארגון בדר. יועצים צבאיים איראנים נמצאים בהישג יד, ובעלי השפעה רבה בשדה הקרב. מכיוון שלוחמי דאעש באזור מונים כנראה אלפים נמוכים, זה עשוי להיראות מוזר שצבא עיראק לא מסוגל לקחת אותם לבדו. אחרי הכל, כוחות הביטחון העיראקים (ISF) קיבלו 20 מיליארד דולר מכספי ארה"ב בין 2005 ל-2012 - עבור ציוד, בסיסים ואימונים. אז למה ה-ISF לא מסוגל להחזיר שטחים שנתפסו על ידי דאעש? וכמה זמן יעבור עד שהם יוכלו לעמוד על הרגליים? התשובות חוזרות לפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003; צבא עיראק מתחיל מחדש - בפעם השנייה או השלישית בתוך עשור. אחד המעשים השנויים ביותר במחלוקת של הרשות הזמנית של הקואליציה בראשות ארה"ב, שניהלה את עיראק בעקבות הדחתו של סדאם חוסיין, היה פירוק הצבא העיראקי. ההחלטה, שהתקבלה במאי 2003, "יצרה מיד מאגר גדול של מובטלים וחמושים שחשו מושפלים ועוינים כלפי הכובשים האמריקנים", כפי שניסח זאת ג'יימס פ. פיפנר ב-2010. הנשיא ג'ורג' בוש אמר לביוגרף שלו רוברט דרייפר. ב-2006: "המדיניות הייתה להשאיר את הצבא [העיראקי] על כנו; זה לא קרה". הסיבות שנויות במחלוקת מאז. בכמה מקומות היו פרעות בין חיילים משוחררים; במקביל, אימון המשטרה העיראקית היה תהליך איטי מאוד בגלל ההתקוממות הגוברת במהירות. ב-2004, כמו ב-2014, נרתעו כוחות הביטחון כשהתקוממות סונית התפשטה בצפון ובמערב עיראק. מיליארדי דולרים הושקעו ביצירת צבא עיראקי חדש מאפס. אבל לקח שנתיים לבנות כוח של 40,000 איש בלבד בשלוש דיוויזיות חי"ר קלות, כך שמיליציה עדתית לא רשמית מילאה את הוואקום - מיליציה שמעולם לא ממש נעלמה. במהלך תקופה של שבע שנים, יותר מ-4 מיליארד דולר הוצאו על שיפוץ ובניית בסיסים עיראקים. תמיכה לוגיסטית ותחזוקה: 2.6 מיליארד דולר. אספקת ציוד: 3.4 מיליארד דולר (בנוסף למה שהעיראקים קנו בעצמם.) הדרכה ואיוש של המשטרה העיראקית: 9.4 מיליארד דולר מגניבים. עם סיוע ארה"ב ותוכנית "בני עיראק" לשדל שבטים סונים להילחם באל קאעידה בעיראק, האלימות אכן פחתה בשנים 2009 ו-2010. אבל ברגע שכוחות ארה"ב עזבו בסוף 2011, ואיתם תוכניות איסוף מודיעין ואימונים , הדברים החלו להתערער. עד אז, כוחות הביטחון העיראקים במסווהיהם הרבים הפכו למכונה מסורבלת שהייתה יותר תוכנית רווחה מאשר כוח לוחם - סיפק שכר לחיילים חסרי מוטיבציה ונעדרו בתדירות גבוהה מתפקידם. היחידות היעילות היחידות היו כוחות מיוחדים כמו דיוויזיית הזהב. ציוד אמריקאי מתוחכם, כמו טנקי קרב M-1 אברמס, לא נשמר. השחיתות הייתה רווחת - והתערבות פוליטית בצבא גדלה באופן אקספוננציאלי. כאשר ראש הממשלה דאז, נורי אל-מאלכי, הידק את אחיזתו בשלטון בין 2006 ל-2013, הפיקוד העליון של הצבא העיראקי הפך לכדורגל פוליטי - עם נאמנות לאל-מאלכי מוערך מעל לכשירות. הוא עקף את משרדי ההגנה והפנים והשתמש ביחידות מובחרות כדי לרדוף אחרי אויבים פוליטיים. המכון לחקר המלחמה דיווח ב-2013, "היעדר הפיקוח על מינויים צבאיים אפשר לאל-מאלכי לבחור את הקצינים המועדפים עליו (כמעט כולם שיעים) לעמוד בראש תפקידי הפיקוד המשמעותיים ביותר בעיראק". אל-מאלכי החל גם לשלב את המיליציה השיעית ביחידות הצבא. במקביל, תופעת "חיילי רפאים" לא נבדקה - גברים שהיו או מתים או AWOL אבל ששכרם עדיין שולם, לעתים קרובות למפקדים מושחתים. אז הצבא, במספרים, נראה הרבה יותר חזק ממה שהיה. למעשה, בזמן שדאעש התגלגל דרומה, הכוח הלוחם היעיל היה פחות מרבע מעוצמת השיא שלו של 400,000. כמעט מחצית מהצבא - ארבע דיוויזיות - קרס בזמן קצר כאשר לוחמי דאעש הסתערו דרומה מסוריה בתחילת הקיץ של 2014. דאעש השתמש במהירות, משמעת וחוסר רחמים במידה שווה - תכונות שלא היו לצבא העיראקי. היא גם טיפחה בעלי ברית בקרב בני שבטים סונים המוכנים לפעול כטור חמישי, והמוניטין המפחיד שלה להוצאות להורג סיטונאיות של שבויים הוביל חיילים רבים לפשוט את מדיהם ולברוח. המצב הנואש בקיץ 2014 והאיום הממשמש ובא על המקדשים השיעים בסמארה הובילו להתגייסות מהירה של מיליציות שיעיות שכבר היו פעילות סביב הבחירות - כולל ארגון בדר ואסייב אהל אל-חק. חלק מחברי המיליציות הללו צברו ניסיון קרבי בלחימה למען משטר אל-אסד בסוריה. ביוני, הסמכות הדתית המכובדת ביותר בקרב השיעים העיראקים, האייתוללה הגדול עלי א-סיסטאני, פנתה לעיראקים להתגייס נגד האויב. הקריאה הופנתה ונענו על ידי מאות אלפי שיעים, נחושים להגן על ההישגים שהושגו מאז הפלת משטרו הבעת' של סדאם חוסיין. המיליציה - שנקראת אל-האשד אל-שאבי או יחידות הגיוס העממי (PMU) - אומנו, מצוידות ובעיקר הובילו יועצים צבאיים איראנים, ובמהירות הפכה הקרב מוקשה. על מה שחסר להם בכישורים צבאיים, הם פיצו בנחישות. האיראנים השקיעו רבות ב-PMUs. נראה שמפקד כוח קודס של משמרות המהפכה של איראן, הגנרל קאסים סולימאני, בילה יותר זמן בעיראק מאשר באיראן מאז הקיץ שעבר וצולם ברחבי תיכרית. לדברי מספר אנליסטים, סולימאני הוא זה שארגן והנחה את המיליציה השיעית במה שנראה כמו תקיפה מכוונת ומתוכננת יותר מפעולות קודמות. כריסטופר הארמר מהמכון לחקר המלחמה אומר כי תפקידם של האיראנים והמיליציה השיעית הן עדות לחולשה המתמשכת של ה-ISF. והוא אומר ש"אם מבצע תיכרית יצליח זה יוצר הרבה בעיות ללגיטימציה של ממשלת עיראק - אי שם בהמשך הדרך האיראנים וה-PMU הולכים לדרוש החזר". תפקידם של סולימאני ואל קודס - ארגון טרור זר לדעתו של וושינגטון - פירושו שכוח האוויר של ארה"ב לא זמין. "ארה"ב אולי לא אוהבת את ההשפעה האיראנית בעיראק", אומר הארמר, "אבל מה שהיא בהחלט לא יכולה לעשות זה לספק תמיכה ישירה למבצע צבאי בהובלת איראן". יו"ר המטות המשולבים של ארה"ב, גנרל מרטין דמפסי, רמז לדילמה כשהיה בבגדד ביום שני. "מה שאני מנסה לברר, למעשה, הוא המידה שבה החיבוק בטווח הקרוב של הסיוע שהם מקבלים מאיראן הוא תגובה לאיום הקיומי [שנשקף על ידי דאעש], או אם זה משהו ארוך יותר טווח," הוא אמר. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, פיטר ראש ממשלת עיראק חיידר אל עבאדי 26 מפקדים ודחף 10 אחרים לפרישה. בזמנו בהצהרה באתר האינטרנט שלו הודגש "הצורך להחזיר את האמון בכוחות הביטחון באמצעות פעולה אמיתית ובאמצעות מאבק בשחיתות ברמה האישית והמוסדית". המאמצים בראשות ארה"ב להכשיר צבא עיראקי חדש שנועד להביס את דאעש נמצאים בעיצומם. המטרה היא להעמיד 12 חטיבות כל אחת מכ-5,000 חיילים - כולל שלוש חטיבות של פשמרגה כורדית. אלה אמורים להיות מוכנים לפעילות עד סוף השנה הנוכחית; החטיבה הראשונה כבר סיימה הכשרה בסיסית. אבל כפי שמציין הרמר, "כוחות הביטחון העיראקים עדיין צריכים ללכת ראש בראש עם דאעש ולנצח ללא עזרה מה-PMU. דאעש מסוגל בצורה מוכחת יותר מ-ISF". ניקוי דאעש מהגנות מבוצרות היטב סביב מוסול, העיר השנייה בגודלה בעיראק, נראה הרבה מעבר ליכולת הצבא. בנובמבר אמר הגנרל דמפסי כי יהיה צורך בכ-80,000 חיילים יעילים בכל ניסיון לזכות בעיר. זה בעייתי מכמה סיבות. גורמים כורדים אמרו ל-CNN בחודש שעבר שככל שהקרב על מוסול יתעכב, כך הוא יהיה קשה יותר. הם טוענים שהם לא יכולים לשמור על המצור על העיר בשלושה צדדים ללא הגבלת זמן. ממשלת עיראק נתונה בלחץ פוליטי להחזיר את העיר ולבסס מחדש את סמכותה בה. אבל מעל לכל, הצורך של מיליציה שיעית מחוץ לשליטתה הישירה של הממשלה לסייע בכיבוש מחדש של ערים סוניות ברובן, טומן בחובו סכנה. ארגון Human Rights Watch כבר קטלג תקריות של תגמול עדתי נגד קהילות סוניות מצד המיליציה. תיכרית היא תחום רגיש במיוחד: ביוני אשתקד טבח דאעש על חשבונו לא פחות מ-1,600 צוערי חיל האוויר, רובם המכריע שיעים, במחנה שפייכר. כמה משפחות של המתגייסים שנרצחו, וכמה ניצולים, טענו ששבטים סונים מקומיים אולי עזרו לדאעש או אפילו מסרו את המתגייסים לאחר שהבטיחו להם מעבר בטוח. סגן מנהל המזרח התיכון של HRW, ג'ו סטורק, אומר כי "הלחימה בעבר מעוררת חששות כבדים שאזרחיה של תיכרית נמצאים בסיכון רציני הן מצד דאעש והן מכוחות הממשלה, ושני הצדדים צריכים להגן על אזרחים מפני טבח עדתי יותר". מעשי זוועה מונעים על ידי זרם של סרטוני מדיה חברתית המציגים התעללות שבוצעו על ידי כל הצדדים. השימוש של דאעש בילדים: תעמולה ואימונים צבאיים. במהלך מבצע תיכרית, הן ראש הממשלה אל עבאדי והן האדי אל אמרי מארגון באדר קראו בפומבי לחסוך מאזרחים ולכבד את זכויות האדם. רק כאשר העיר תילקח, נדע אם הערעור שלהם נענה. הארמר אומר שהוא מאמין שרוב העיראקים רוצים לראות את המדינה שלהם שורדת; הרבה פחות רוצים חזרה לסכסוך עדתי בדומה למלחמת אזרחים. אבל זה נשאר בגדר אפשרות. אחד האתגרים הגדולים ביותר - מבחינה פוליטית - יהיה קליטת המיליציה השיעית וחטיבות השבטים הסוניות לתוך כוחות הביטחון העיראקים, במקום לגרום להם לפעול כצבאות עצמאיים. הם נועדו להוות משמר לאומי חדש, אבל המכניקה והתזמון נותרו בעייתיים. מנהיגי המיליציות הללו טעמו כוח; האנשים שלהם שפכו דם. הם לא מתכוונים פשוט למסור את המושכות - גם אם וכאשר דאעש יוכו. ולא יצטרכו לחשוש מצבא חזק עוד הרבה זמן. בן ווידמן וקארים חאדר מ-CNN תרמו לסיפור הזה.
כוחות הביטחון העיראקים (ISF) קיבלו 20 מיליארד דולר מכספי ארה"ב בין 2005 ל-2012.
צבא עיראק מתחיל מחדש - בפעם השנייה או השלישית בתוך עשור.