At a time when few women would leave their houses alone, Isabella Bird braved war, floods and male scorn to complete arduous solo journeys in America and the Far East. From 1894 to 1897 the Victorian explorer trekked across China while it was with war with Japan, documenting the lives of the men and women she met through detailed written accounts and a collection of vivid photographs. Some of her incredible journeys, published in her 1899 work in The Yangtze and Beyond, are now the subject of a new book by Deborah Ireland. Scroll down for video . Deborah Ireland's new book about Bird celebrates her writing and reprints many of her vivid photographs . At a time when few women would leave their houses alone, Isabella Bird braved war, floods and male scorn to complete arduous solo journeys in America and the Far East . 'She was the most incredible woman, and a true role model for women today,' Ireland told MailOnline Travel. 'Isabella didn't become famous as a travel writer until she was 44 - at that time women just didn't have careers as writers. And it wasn't until she was 60 that she discovered photography. She broke the mould.' In her book, Ireland charts Bird's three years spent travelling in China and reprints her stunning photographs of Chinese daily life gradually being infiltrated by European clothing and customs. Isabella Bird turned to writing as a way to make money for her and her unmarried sister . Born in 1831 the daughter of a clergyman, as Ireland writes: 'The adventuress who travelled and rode in all weathers, exploring remote and dangerous regions, was writing about a life in sharp contrast to the one originally envisaged for her.' The intrepid Yorkshire woman started writing in 1854 when she travelled to America to mend a broken heart. But it wasn't until  1875 that she found fame with an account of her experiences in Hawaii. Bird was on her way home from an ill-fated trip to Australia when she fell in love with the islands. She initially wrote extensive accounts of her escapades to her sister, and decided that writing would provide a much-needed income for the unmarried pair. On her return, Bird embarked on her publishing career and her candid accounts of her travel became instant bes-sellers, and she hasn't been out of print since. Ireland writes: 'As a respected international traveller her views were sought by prime ministers, ambassadors and the newspaper men of the day. 'Her books were engaging, accessible and entertaining and she opened up a world of travel to the armchair explorer.' Despite saying she was too old for arduous journeys, Bird travelled 8,000 miles during an extended trip to China, travelling on horseback and in carts, by boat and in a sedan chair, using her newly acquired camera and photographic skills to document her journey. She traversed the country, from Hangchow (Hangzhou) to Hong Kong and from one end of the River Yangtze to the other as well as venturing into Korea and Japan. Isabella Bird was 60-years-old when she discovered photography, and developed all her prints herself . In her letters home to her sister, Bird tells how she loved everything about the process of photography . In 1894 she set off from Liverpool to the Far East unaware she was travelling into the First Sino-Japanese War between China and Japan over control of Korea. She was deported from Korea on a Japanese steamer with no money and luggage and only the clothes on her back and was forced to take refuge in China. There she experienced a flood on the Manchurian Plain and risked her life helping drowning villagers in terrific storms before succumbing to malaria. She then broke her arm when the cart she was travelling in overturned just miles from the house of the missionary who was to take her in. Confined to the town of Mukden (Shenyang) by her injuries, she spent time getting to know the missionary doctors and photographing their patients, many of whom suffered from leprosy or the effects of opium addiction. Bird's account of her travels was hailed by one reviewer at the time as 'one of the most thoroughly documented accounts of late nineteenth century China ever written' As well as the scorn of her countrymen, Bird also had to contend with the hostility of the locals who were not used to seeing a foreigner, let alone a foreign woman, travelling . Her photographs of this time show pagodas and palaces as well as the mean back streets and the ravaged faces of disese sufferers. While travelling in the Chinese interior she managed to avoid the plagues of rats and other vermin by suspending her clothes and boots on the tripod of her camera. She adopted Chinese dress as the tight fitting, tailored clothes she was used to were considered offensive by the local population. In her book, Ireland charts Bird's three years spent travelling in China and reprints her stunning photographs of Chinese daily life gradually being infiltrated by European clothing and customs . Bird's legacy is her iron will and her determination to never give up in the face of adversity, says Ireland . However she did not quite escape the curiosity or hostility of the locals who were not used to seeing a foreigner, let alone a foreign woman, travelling. Ireland writes: 'Overnight halts were a problem because of the stir she created by her arrival. This could range from curiosity to extreme hostility – from holes drilled through the walls of her room followed by whispering and giggling, to a full-blown riot with shouts of "Foreign devil", "Child eater".' She also received the scorn of her countrymen, with archaeologist Sir Austen Henry Layard writing to her publisher's son: 'I must say I think the woman must be devoid of all delicacy and modesty who could travel as she did, without a female attendant among a crowd of dirty Persian muleteers and others.' However Bird's account of her travels was hailed by one reviewer at the time as 'one of the most thoroughly documented accounts of late nineteenth century China ever written.' In response to Sir Austen criticism, Ireland writes: 'Not bad for an account of a journey "undertaken for recreation an interest solely" or "but to satisfy her curiosity and love of travel".' And what about Bird's legacy? 'Never give up! And don't think you're ever too old to do anything,' Ireland tells us. 'If you want, it's possible to have a new career at 60. She certainly did.' Isabella Bird: A Photographic Journal of Travels through China 1894-1896 by Deborah Ireland will be published by Ammonite Press later this month.
From 1894 to 1897 the Victorian explorer trekked across China .
Isabella Bird's iconic work The Yangtze and Beyond was published in 1899 .
Became famous travel writer aged 44, discovered photography aged 60 .
בתקופה שבה מעט נשים היו עוזבות את בתיהן לבדן, איזבלה בירד גבתה מלחמה, שיטפונות ובוז לגברים כדי להשלים מסעות סולו מפרכים באמריקה ובמזרח הרחוק. מ-1894 עד 1897 טיילה המגלה הוויקטוריאני ברחבי סין בזמן שהייתה במלחמה עם יפן, תיעדה את חייהם של הגברים והנשים שפגשה באמצעות תיאורים כתובים מפורטים ואוסף של תצלומים חיים. כמה ממסעותיה המדהימים, שפורסמו ביצירתה משנת 1899 ב"יאנגצה ומעבר", הם כעת הנושא של ספר חדש מאת דבורה אירלנד. גלול למטה לסרטון. ספרה החדש של דבורה אירלנד על ציפור חוגג את כתיבתה ומדפיס מחדש רבים מתצלומיה החיים. בתקופה שבה מעט נשים היו עוזבות את בתיהן לבדן, איזבלה בירד גבתה מלחמה, שיטפונות ובוז לגברים כדי להשלים מסעות סולו מפרכים באמריקה ובמזרח הרחוק. "היא הייתה האישה הכי מדהימה, ומודל לחיקוי אמיתי עבור נשים היום", אמרה אירלנד ל-MailOnline Travel. ״איזבלה לא התפרסמה ככותבת טיולים עד שהייתה בת 44 - באותה תקופה לנשים פשוט לא היו קריירות כסופרות. ורק בגיל 60 גילתה את הצילום. היא שברה את התבנית״. בספרה, אירלנד משרטטת את שלוש שנות נסיעתה של בירד בסין ומדפיסה מחדש את הצילומים המדהימים שלה מחיי היומיום הסינים שחדורים בהדרגה על ידי לבוש ומנהגים אירופיים. איזבלה בירד פנתה לכתיבה כדרך להרוויח כסף עבורה ועבור אחותה הרווקה. נולדה ב-1831 בתו של איש דת, כפי שכותבת אירלנד: 'ההרפתקנית שנסעה ורכבה בכל מזג אוויר, חוקרת אזורים נידחים ומסוכנים, כתבה על חיים בניגוד חריף לאלו שנחשבו עבורה במקור'. אשת יורקשייר חסרת הפחד התחילה לכתוב ב-1854 כשנסעה לאמריקה כדי לתקן לב שבור. אבל רק בשנת 1875 היא מצאה תהילה עם דיווח על חוויותיה בהוואי. בירד הייתה בדרכה הביתה מטיול לא מוצלח באוסטרליה כשהתאהבה באיים. בתחילה היא כתבה דיווחים נרחבים על הבריחה שלה לאחותה, והחליטה שכתיבה תספק הכנסה נחוצה לזוג הרווקות. עם שובה, בירד החלה בקריירת ההוצאה לאור שלה, ודיווחיה הגלויים על נסיעתה הפכו לרבי מכר מיידי, ומאז היא לא אזלה מהדפוס. אירלנד כותבת: 'כנוסעת בינלאומית מכובדת, דעותיה נתפשו על ידי ראשי ממשלה, שגרירים ואנשי עיתונים של היום. 'הספרים שלה היו מרתקים, נגישים ומשעשעים והיא פתחה עולם של טיולים לחוקר הכורסאות'. למרות שאמרה שהיא מבוגרת מדי למסעות מפרכים, בירד נסעה 8,000 קילומטרים במהלך טיול ממושך בסין, נסעה על גב סוס ועגלות, בסירה ובכיסא סדאן, תוך שימוש במצלמה ובכישורי הצילום החדשים שלה כדי לתעד את מסעה. היא חצתה את המדינה, מהאנגצ'או (האנגג'ואו) להונג קונג ומקצה אחד של נהר היאנגצה לקצה השני וכן יצאה לקוריאה ויפן. איזבלה בירד הייתה בת 60 כשגילתה את הצילום ופיתחה את כל ההדפסים שלה בעצמה. במכתביה הביתה לאחותה, בירד מספרת כיצד היא אהבה כל דבר בתהליך הצילום. בשנת 1894 היא יצאה מליברפול למזרח הרחוק בלי לדעת שהיא נסעה למלחמת סין-יפן הראשונה בין סין ליפן על השליטה בקוריאה. היא גורשה מקוריאה בספינת קיטור יפנית ללא כסף ומטען ורק הבגדים על הגב ונאלצה למצוא מקלט בסין. שם היא חוותה שיטפון במישור מנצ'וריה וסיכנה את חייה כשעזרה לתושבי הכפר הטובעים בסופות איומות לפני שנכנעה למלריה. לאחר מכן היא שברה את זרועה כשהעגלה שבה נסעה התהפכה במרחק של קילומטרים בלבד מביתו של המיסיונר שהיה אמור לקלוט אותה. כשהיא מוגבלת לעיר מוקדן (שניאנג) בגלל פציעותיה, היא בילתה זמן בהיכרות עם הרופאים המיסיונריים. וצילום מטופליהם, שרבים מהם סבלו מצרעת או מהשפעות של התמכרות לאופיום. דיווחה של בירד על מסעותיה הוכתר על ידי מבקר אחד באותה תקופה כ"אחד הדיווחים המתועדים ביותר על סין של סוף המאה התשע-עשרה שנכתבו אי פעם". בנוסף לבוז של בני ארצה, בירד גם נאלצה להתמודד עם העוינות של המקומיים שלא היו רגילים לראות נוכריה, שלא לדבר על אישה זרה, בנסיעות. התצלומים שלה בתקופה זו מציגים פגודות וארמונות, כמו גם את הרחובות האחוריים המרושעים ואת פניהם המושחתות של חולי מחלות. בזמן נסיעה בפנים הסיניים היא הצליחה להימנע ממכות החולדות ושאר שרצים על ידי השעיית בגדיה ומגפיה על חצובת מצלמתה. היא אימצה לבוש סיני בתור הבגדים המחויטים והצמודים אליהם הייתה רגילה, שנחשבו פוגעניים על ידי האוכלוסייה המקומית. בספרה, אירלנד משרטטת את שלוש שנות נסיעתה של בירד בסין ומדפיסה מחדש את התצלומים המדהימים שלה מחיי היומיום הסינים שחדורים בהדרגה על ידי לבוש ומנהגים אירופיים. המורשת של בירד היא רצון הברזל שלה והנחישות שלה לעולם לא לוותר לנוכח מצוקה, אומרת אירלנד. עם זאת היא לא ממש נמלטה מהסקרנות או העוינות של המקומיים שלא היו רגילים לראות זר, שלא לדבר על אישה זרה, מטייל. אירלנד כותבת: 'עצירות לילה היו בעיה בגלל הסערה שהיא יצרה עם הגעתה. זה יכול לנוע בין סקרנות לעוינות קיצונית - מחורים שנקדחו בקירות חדרה ואחריהם לחישות וצחקוקים, ועד מהומה מלאה בקריאות "שטן זר", "אוכל ילדים". היא גם זכתה לבוז של בני ארצה, כאשר הארכיאולוג סר אוסטן הנרי לייארד כתב לבנה של המו"ל שלה: "אני חייב לומר שאני חושב שהאישה חייבת להיות נטולת כל עדינות וצניעות שיכולה לנסוע כפי שהיא עשתה, ללא מלווה אישה קהל של פרסים פרסיים מלוכלכים ואחרים.' עם זאת, הדיווח של בירד על מסעותיה הוכתר על ידי מבקר אחד באותה תקופה כ"אחד הדיווחים המתועדים ביותר על סין של סוף המאה התשע-עשרה שנכתבו אי פעם". בתגובה לביקורת של סר אוסטן, כותבת אירלנד: "לא רע בגלל מסע "שבוצע למטרות בילוי עניין בלבד" או "אלא כדי לספק את סקרנותה ואהבתה לטיולים". ומה עם המורשת של בירד? 'לעולם אל תוותר! ואל תחשוב שאתה מבוגר מדי בשביל לעשות משהו', אומרת לנו אירלנד. 'אם אתה רוצה, אפשר לקבל קריירה חדשה בגיל 60. היא בהחלט עשתה זאת'. Isabella Bird: A Photographic Journal of Travels through China 1894-1896 מאת דבורה אירלנד יפורסם בהוצאת Ammonite Press מאוחר יותר החודש.
מ-1894 עד 1897 טייל החוקר הוויקטוריאני ברחבי סין.
יצירתה האיקונית של איזבלה בירד The Yangtze and Beyond פורסמה ב-1899.
הפך לכותב טיולים מפורסם בגיל 44, גילה את הצילום בגיל 60.