(CNN)If ignorance is bliss, then America must be a pleasure junkie, because we sure are chasing that dragon. The most recent example:  A school in New York sought to celebrate "National Foreign Language Week" by having the pledge of allegiance read in a different language every day.  You get one guess as to what happened when it was Arabic day. Complaints came in from both Jewish parents and people who had lost family in Afghanistan, according to the school superintendent. What language do they speak in Afghanistan?   Not Arabic.  The main languages are Dari and Pashto.  Perhaps this complaint illustrates why we need more education, not less. Unfortunately, this wasn't an isolated incident.    Earlier this year in Florida, parents were up in arms because a school taught about Islam in a history class.  And, there are perennial stories about "Americans" offended by a Spanish recitation of the pledge. Because of the outcry, Pine Bush students will now not hear the pledge in Italian, Spanish, Japanese, or French, as planned. That they were deprived of such a pedagogical exercise is bad enough.  What is worse is that the school district felt that it had to apologize.  The district's statement was a surrender to ignorance. "The intention was to promote the fact that those who speak a language other than English still pledge to salute this great country. We sincerely apologize to any students, staff or community members who found this activity disrespectful." Instead of the Pine Bush students learning about other languages and cultures, they learned that the "heckler's veto" and phony tales of "offense" trump open mindedness and the quest for knowledge.  At least they do in modern-day American education.  Perhaps this is a lesson best learned now, because once they get to college, it will be even worse. Our universities were once places where ideas were safe to flourish, and we went to question what we knew.  Today, they are places where disfavored ideas are all but banned.  According to students, Dixie State (Utah) bans posters that "mock" anyone, including former president Bush. Last year, Smith College's president apologized and there was a student outcry because students had "hurt feelings" when alumna Wendy Kaminer argued at a panel discussion moderated by the college president against using the euphemism "the n-word" in historical discussions. She believed that using the actual word, in context, was proper (and it is). Yes, censorship of ideas and speech is no longer a top-down or parent-driven phenomenon.  Now students themselves insist on being insulated from anything that might make them question their beliefs.  Instead of debating an anti-abortion protester, Oregon University students preferred to call the campus police -- who briefly took their side. George Will was slated to speak at Scripps College in a program specifically designed to challenge students' prevailing views.  But, since he challenged the feminist view of sexual assault on campus, Scripps pulled his invitation. When I went to college, I enjoyed challenging my beliefs.  I still do.  I hope that my children constantly do the same.  That is how we grow.  If we cannot tolerate foreign languages, or distasteful ideas, even in an educational setting, what hope do we have? When we have orthodoxy of thought, the very notion of liberty begins to shrivel up and die.  When the cry of "I'm offended" can shut down debate over philosophies, or learning about other cultures, or learning other languages, then what have our educational institutions become?  How much further will this enforced ignorance and orthodoxy need to go before education is just another word that comes untethered from its meaning? And the very inspiration for this column, a debate over the pledge of allegiance, makes the problem even more glaring.  A rote and thought-free-chant of mindless allegiance can't even be expressed in a different language?  Is America really so fragile that if a citizen proclaims "fidelità agli Stati Uniti" that it means anything less because it is in Italian? Perhaps this highlights more than the fact that we should step away from the brink of ignorance while we can.  Perhaps a good place to start is by doing away with enforced orthodoxy of thought and speech in the first place.  Perhaps a good place to do that would be by doing away with the pledge of allegiance itself. Perhaps if we pledged to uphold the Constitution, instead of a piece of cloth, we would be reminded of what really built this nation -- the Spirit of the Enlightenment. No views are so sacred that they need not be challenged.  Whether we are talking about learning to say the Pledge in Japanese, or hearing a speaker who challenges our beliefs, that is what education is about, not enforced ignorance.
NY school district canceled its experiment with the Pledge for "National Foreign Language Week"
Marc Randazza says the outcry over an Arabic version was a triumph of ignorance over education .
(CNN) אם בורות היא אושר, אז אמריקה חייבת להיות נרקומן של עונג, כי אנחנו בטוח רודפים אחרי הדרקון הזה. הדוגמה העדכנית ביותר: בית ספר בניו יורק ביקש לחגוג את "שבוע השפה הזרה הלאומי" בכך שהבטחת הנאמנות תקרא בכל יום בשפה אחרת. אתה מקבל ניחוש אחד מה קרה כשהיה היום הערבי. תלונות הגיעו הן מהורים יהודים והן מאנשים שאיבדו משפחה באפגניסטן, לדברי מפקח בית הספר. באיזו שפה הם מדברים באפגניסטן? לא ערבית. השפות העיקריות הן דארי ופשטו. אולי תלונה זו ממחישה מדוע אנו זקוקים ליותר חינוך, לא פחות. למרבה הצער, זה לא היה אירוע בודד. מוקדם יותר השנה בפלורידה, ההורים התלהטו בגלל שבית ספר לימד על האיסלאם בשיעור היסטוריה. וכן, ישנם סיפורים רב שנתיים על "אמריקאים" שנפגעו מדקלום ספרדי של ההבטחה. בגלל הזעקה, תלמידי פיין בוש לא ישמעו כעת את ההבטחה באיטלקית, ספרדית, יפנית או צרפתית, כמתוכנן. זה שנמנעו מהם תרגיל פדגוגי כזה זה גרוע מספיק. מה שיותר גרוע הוא שמחוז בית הספר הרגיש שהוא חייב להתנצל. הצהרת המחוז הייתה כניעה לבורות. "הכוונה הייתה לקדם את העובדה שמי שדוברים שפה שאינה אנגלית עדיין מתחייבים להצדיע למדינה הנהדרת הזו. אנו מתנצלים באמת ובתמים בפני כל סטודנט, צוות או חברי קהילה שמצאו בפעילות זו חוסר כבוד". במקום שתלמידי פיין בוש ילמדו על שפות ותרבויות אחרות, הם למדו ש"הווטו של המזיק" והסיפורים המזויפים על "עבירות" מנצחים את התודעה הפתוחה ואת החיפוש אחר ידע. לפחות הם עושים זאת בחינוך האמריקאי של ימינו. אולי זה הלקח שעדיף ללמוד עכשיו, כי ברגע שהם יגיעו לקולג', זה יהיה אפילו יותר גרוע. האוניברסיטאות שלנו היו פעם מקומות שבהם רעיונות היו בטוחים לפרוח, והלכנו לשאול את מה שאנחנו יודעים. כיום, הם מקומות שבהם רעיונות לא מועדפים כמעט אסורים. לדברי סטודנטים, דיקסי סטייט (יוטה) אוסרת על פוסטרים ש"לועגים" לכל אחד, כולל הנשיא לשעבר בוש. בשנה שעברה, נשיא מכללת סמית' התנצל והתעוררה זעקה של סטודנטים מכיוון שלסטודנטים היו "רגשות פגועים" כאשר הבוגרת וונדי קמינר טענה בדיון פאנל שהנחה נשיא המכללה נגד השימוש בלשון הקודש "ה-N-word" בדיונים היסטוריים. היא האמינה שהשימוש במילה בפועל, בהקשר, ראוי (וזה כן). כן, צנזורה של רעיונות ודיבור היא כבר לא תופעה מלמעלה למטה או מונעת הורים. כעת התלמידים עצמם מתעקשים להיות מבודדים מכל דבר שעלול לגרום להם לפקפק באמונותיהם. במקום להתווכח על מפגין נגד הפלות, סטודנטים באוניברסיטת אורגון העדיפו להתקשר למשטרת הקמפוס - שעמדה לרגע לצדם. ג'ורג' וויל היה אמור לנאום בסקריפס קולג' בתוכנית שנועדה במיוחד לאתגר את דעותיהם הרווחות של התלמידים. אבל מכיוון שהוא קרא תיגר על ההשקפה הפמיניסטית של תקיפה מינית בקמפוס, סקריפס משך את הזמנתו. כשהלכתי לקולג', נהניתי לאתגר את האמונות שלי. אני עדיין. אני מקווה שהילדים שלי יעשו את אותו הדבר כל הזמן. ככה אנחנו גדלים. אם איננו יכולים לסבול שפות זרות, או רעיונות לא טעימים, אפילו במסגרת חינוכית, איזו תקווה יש לנו? כשיש לנו אורתודוקסיה של מחשבה, עצם הרעיון של חירות מתחיל להתכווץ ולמות. כשהצעקה של "נעלבתי" יכולה לסגור את הדיון על פילוסופיות, או למידה על תרבויות אחרות, או לימוד שפות אחרות, אז מה הפכו מוסדות החינוך שלנו? עד כמה הבורות והאורתודוקסיה הכפויה הזו יצטרכו ללכת לפני שחינוך הוא רק עוד מילה שבאה ללא קשר ממשמעותה? ועצם ההשראה לטור הזה, ויכוח על הבטחת הנאמנות, הופכת את הבעיה לבוהרת עוד יותר. פזמון נטולי מחשבה של נאמנות חסרת שכל לא יכול להתבטא אפילו בשפה אחרת? האם אמריקה באמת כל כך שברירית שאם אזרח מכריז על "fidelità agli Stati Uniti" זה אומר משהו פחות כי זה באיטלקית? אולי זה מדגיש יותר מהעובדה שעלינו להתרחק מסף הבורות כל עוד אנחנו יכולים. אולי מקום טוב להתחיל בו הוא לבטל מלכתחילה את האורתודוקסיה הכפויה של המחשבה והדיבור. אולי מקום טוב לעשות את זה יהיה לבטל את הבטחת הנאמנות עצמה. אולי אם נתחייב לקיים את החוקה, במקום פיסת בד, היינו נזכיר מה באמת בנה את העם הזה - רוח הנאורות. אין דעות כל כך קדושות שאין צורך לערער עליהן. בין אם אנחנו מדברים על ללמוד לומר את ההבטחה ביפנית, או לשמוע דובר שמאתגר את האמונות שלנו, זה מה שעוסק בחינוך, לא בבורות כפויה.
מחוז בית הספר בניו יורק ביטל את הניסוי שלו עם ההבטחה ל"שבוע השפה הזרה הלאומית"
מארק רנדזה אומר שהזעקה על גרסה ערבית הייתה ניצחון של בורות על החינוך.