Boston (CNN)She knew something awful had happened. It was smoky and all she could hear were muffled screams. Her foot was turned sideways and her legs wouldn't work right. And her good friend, Krystle Campbell, was just lying there on the ground. Karen Rand -- she's Karen McWatters now -- dragged herself across the pavement. She wanted to get closer to Krystle so they could talk and take comfort from each other in the midst of so much chaos. "I got close to her, " she recalled. "For some reason, I got close to her head and we put our faces together." Krystle said that her legs hurt. They were the last words she'd speak. The two women held hands until Krystle's went limp. McWatters was the fifth witness of the first day of the terror trial of accused Boston Marathon bomber Dzhokhar Tsarnaev, who is accused of detonating pressure cooker bombs with his brother to punish the United States for policies they believe inflict suffering on Muslims. Three people were killed in the blasts: Campbell, a 29-year-old manager for a restaurant chain; Martin Richard, an 8-year-old boy; and Lingzi Lu, a 23-year-old grad student. More than 250 others were injured. And the first day of the trial -- after opening statements -- revolved around a number of survivors of the attack, who recounted in detail the chaos of that day. Prosecutors called them to the stand to paint a picture of the havoc and pain the bombings inflicted. Tsarnaev's attorneys chose not to cross-examine any of the survivors. McWatters fought her emotions as she looked at a photograph that showed her and her friend of eight years lying amid a heap of dazed and broken people. Their two faces, side by side, stand out among the jumble of limbs. Krystle's mouth is open, but she is very pale. "I was really scared," McWatters testified, "and I remember screaming for someone to help us. Everybody was screaming, everybody was screaming for help. It seemed like a long time before help got to us, but it probably wasn't." By the time first responders reached Krystle, it was too late.  "They were doing CPR on Krystle and I started to think she didn't make it," McWatters said. She grabbed her friend's cell phone and tucked it in her pocket. By the time she arrived at the hospital, shock had set in. She was confused. For a while, that phone led hospital staffers to believe she was Krystle Campbell. When Krystle's parents rushed to her bedside and saw she wasn't their daughter, they were heartbroken, McWatters said. Krystle's boyfriend recognized her and called her parents. Two days later, doctors told her they were taking her leg. Her body was broken, and it hurt like crazy, she said. But not as much as losing her friend. Campbell's death was the first to be described in detail at Tsarnaev's trial. But descriptions of the other two deaths at the marathon and the death of a police officer at the Massachusetts Institute of Technology will come soon. There were runners conquering a 26.2-mile feat nearby, but Noah's attention was elsewhere, playing with rocks and pretending to be a scientist. The 5-year-old thought it was a very cool idea to handle the rocks, his mother, Rebekah Gregory, told jurors. Gregory recalled that she thought it lucky that Noah was happy playing scientist. The next thing she remembers is being hoisted and thrown back. Other witnesses used similar phrases: Blown through the air, deafening explosion, cries for help. Shane O'Hara, the manager at Marathon Sports, a running store near where the bombs went off, said it sounded like a loud cannon, followed by an instant cloud of smoke that covered the windows. O'Hara recalled stepping outside to the smell of gunpowder and burning hair. The decisions about whom to aid first -- those among the injured needing help before others -- still haunts him, he said. There were cries, sirens and screams, he said in answer to prosecutors' questions. He sniffled as a photo of the blown-out storefront was shown in the courtroom. He told the jury the plea he heard: "Stay with me, stay with me." Outside, Gregory tried to sit up, but could not rise much. "My first instinct as a mother was where in the world was my baby, where was my son," Gregory said. She couldn't see her legs, but she saw her bones lying next to her on the sidewalk, she testified. "At that point I thought that was the day I would die," she said. Gregory lifted her arms and her bones were sticking out of her flesh. Somehow, over the cacophony, she heard Noah calling for her. She wasn't imagining it. Colton Kilgore, who was also part of Gregory's group and another of Wednesday's witnesses, remembered the terrified boy looking for his mother. Boston Marathon bombing timeline . The day's testimony was dramatic and emotional, most likely as the prosecutors wanted it. Anyone who follows the news has seen footage of the bombings and read accounts of what happened. The power of the survivors' testimonies in the courtroom was in the details that made what some would call an unimaginable crime into something very real. They shared small memories, like what people said in the immediate aftermath of the attack. Gregory told the jury about how she knew Noah was being cared for. Then she focused on the tourniquet that was being twisted on her leg by aid-givers. "We have an amputee," she saw one of them mouth. What they told her aloud was something along the lines of "This is really, really bad, but we will help you." Another survivor, Sydney Corcoran, testified that after the blasts -- which left her ears ringing "just like leaving a concert" -- she was hurt but didn't know that she was severely injured. She limped to a railing, grabbed it, and passed out, she said. Eyes open again shortly afterward, she found herself on her back, with a group of men applying pressure on her thigh, trying to figure out where she was bleeding. "I remember a man putting his forehead to my head and telling me I'd be all right," she said. Corcoran was a senior in high school. After the one man told her she would be OK, another said he could see her eyes going white. "I could feel my body going tingly and I was getting increasingly cold. I knew I was dying," she testified. In court, she was asked if she knew why she was feeling cold. "I was dying. The blood was leaving my body. I was bleeding out," she answered. It felt like she was sliding into sleep. Almost peaceful, Corcoran said. Like she was going to go to sleep and fade away. Doctors saved the teen, but her life was not spared the pain of the attack. Corcoran awoke in a hospital and saw her father, she testified. Because she was intubated, she motioned for a pen and a paper and wrote a question for her father. Was her mother alive? "Once he looked at what I'd written he started to cry," Corcoran told jurors. The father responded: "She's OK, but her legs are gone." CNN's Ann O'Neill reported from Boston. CNN's Mariano Castillo reported from Atlanta. CNN's Sonia Moghe contributed to this report.
"I remember screaming for someone to help us," one survivor recalls .
The first day of the Boston Marathon bombings trial focuses on the survivors .
Several survivors testify about the sights, smells and pain of that day .
בוסטון (CNN) היא ידעה שמשהו נורא קרה. הוא היה מעושן וכל מה שהיא יכלה לשמוע היו צרחות עמומות. רגלה הופנתה הצידה ורגליה לא פעלו כמו שצריך. והחברה הטובה שלה, קריסטל קמפבל, פשוט שכבה שם על האדמה. קארן ראנד -- היא קארן מקוואטרס עכשיו -- גררה את עצמה על פני המדרכה. היא רצתה להתקרב לקריסטל כדי שיוכלו לדבר ולהתנחם אחד מהשני בתוך כל כך הרבה כאוס. "התקרבתי אליה", היא נזכרה. "מסיבה כלשהי, התקרבתי לראשה וחיברנו את הפנים שלנו". קריסטל אמרה שהרגליים שלה כואבות. אלו היו המילים האחרונות שהיא אמרה. שתי הנשים החזיקו ידיים עד שקריסטל צלעה. מקוואטרס היה העד החמישי של היום הראשון של משפט הטרור של המחבל הנאשם במרתון בוסטון, ג'וחר צארנייב, שהואשם בפיצוץ פצצות סיר לחץ עם אחיו כדי להעניש את ארצות הברית על מדיניות שלדעתם גורמת סבל למוסלמים. שלושה בני אדם נהרגו בפיצוץ: קמפבל, מנהל רשת מסעדות בן 29; מרטין ריצ'רד, ילד בן 8; ולינגזי לו, סטודנטית בת 23. יותר מ-250 אחרים נפצעו. והיום הראשון של המשפט - לאחר הצהרות פתיחה - נסב סביב מספר ניצולים מהפיגוע, שסיפרו בפירוט את הכאוס של אותו יום. התובעים קראו להם לדוכן כדי לצייר תמונה של ההרס והכאב שגרמו להפצצות. פרקליטיו של צרנייב בחרו שלא לחקור נגד אף אחד מהניצולים. מקוואטרס נלחמה ברגשותיה כשהתבוננה בתצלום שהראה אותה ואת חברתה מזה שמונה שנים שוכבות בין ערימה של אנשים מבולבלים ושבורים. שני פניהם, זה לצד זה, בולטים בין ערבוביה של איברים. פיה של קריסטל פעור, אבל היא חיוורת מאוד. "ממש פחדתי", העיד מקוואטרס, "ואני זוכר שצרחתי למישהו שיעזור לנו. כולם צרחו, כולם צרחו לעזרה. נראה היה שהרבה זמן עד שהעזרה הגיעה אלינו, אבל כנראה שלא. " כשהמגיבים הראשונים הגיעו לקריסטל, זה היה מאוחר מדי. "הם עשו החייאה על קריסטל והתחלתי לחשוב שהיא לא הצליחה", אמר מקוואטרס. היא תפסה את הטלפון הנייד של חברתה ותחבה אותו בכיסה. כשהיא הגיעה לבית החולים, החל הלם. היא הייתה מבולבלת. במשך זמן מה, הטלפון הזה גרם לעובדי בית החולים להאמין שהיא קריסטל קמפבל. כשהוריה של קריסטל מיהרו למיטתה וראו שהיא לא בתם, הם היו שבורי לב, אמר מקוואטרס. החבר של קריסטל זיהה אותה והתקשר להוריה. יומיים לאחר מכן, הרופאים אמרו לה שהם לוקחים את הרגל שלה. הגוף שלה היה שבור, וזה כאב בטירוף, היא אמרה. אבל לא כמו לאבד את חברתה. מותו של קמפבל היה הראשון שתואר בפירוט במשפטו של צארנייב. אבל תיאורים של שני מקרי המוות האחרים במרתון ומותו של שוטר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס יגיעו בקרוב. היו רצים שכבשו הישג של 26.2 מייל בקרבת מקום, אבל תשומת הלב של נוח הייתה במקום אחר, שיחק בסלעים והעמיד פנים שהוא מדען. הילד בן ה-5 חשב שזה רעיון מגניב מאוד לטפל בסלעים, אמרה אמו, רבקה גרגורי, למושבעים. גרגורי נזכר שהיא חשבה שזה מזל שנוח שמח לשחק מדען. הדבר הבא שהיא זוכרת זה שהונפה והושלך לאחור. עדים אחרים השתמשו בביטויים דומים: נשפו באוויר, פיצוץ מחריש אוזניים, קריאות לעזרה. שיין אוהרה, המנהל במרתון ספורט, חנות ריצה ליד המקום שבו התפוצצו הפצצות, אמר שזה נשמע כמו תותח חזק, ואחריו ענן עשן מיידי שכיסה את החלונות. אוהרה נזכר שיצא החוצה לריח של אבק שריפה ושיער שורף. ההחלטות לגבי מי לעזור תחילה - אלה מבין הפצועים הזקוקים לעזרה לפני אחרים - עדיין רודפות אותו, אמר. היו בכי, סירנות וצרחות, אמר בתשובה לשאלות התובעים. הוא ריחרח כשתמונה של חלון הראווה המפוצץ הוצגה באולם בית המשפט. הוא אמר לחבר המושבעים את התחינה ששמע: "תישאר איתי, תישאר איתי". בחוץ, גרגורי ניסה להתיישב, אבל לא הצליח להתרומם הרבה. "האינסטינקט הראשון שלי כאמא היה איפה בעולם היה התינוק שלי, איפה הבן שלי", אמר גרגורי. היא לא יכלה לראות את רגליה, אבל ראתה את עצמותיה מוטלות לידה על המדרכה, היא העידה. "בשלב הזה חשבתי שזה היום שבו אמות", אמרה. גרגורי הרים את זרועותיה ועצמותיה בצבצו מבשרה. איכשהו, מעל הקקופוניה, היא שמעה את נח קורא לה. היא לא דמיינה את זה. קולטון קילגור, שהיה גם חלק מהקבוצה של גרגורי ועוד אחד מהעדים של יום רביעי, נזכר בילד המבועת שחיפש את אמו. ציר הזמן של הפצצות מרתון בוסטון. העדות של היום הייתה דרמטית ומרגשת, ככל הנראה כפי שהתביעה רצתה זאת. כל מי שעוקב אחרי החדשות ראה צילומים של ההפצצות וקרא דיווחים על מה שקרה. כוחן של עדויות הניצולים באולם בית המשפט היה בפרטים שהפכו את מה שיש מי שיכנה פשע בלתי נתפס למשהו אמיתי מאוד. הם חלקו זיכרונות קטנים, כמו מה שאנשים אמרו מיד לאחר הפיגוע. גרגורי סיפר לחבר המושבעים כיצד ידעה שמטפלים בנוח. אחר כך היא התמקדה בחוסם העורקים שסובב על רגלה על ידי נותני הסיוע. "יש לנו קטוע רגל," היא ראתה את פיו של אחד מהם. מה שאמרו לה בקול היה משהו בסגנון "זה ממש ממש גרוע, אבל אנחנו נעזור לך". ניצולה אחרת, סידני קורקורן, העידה כי לאחר הפיצוצים - שהותירו את אוזניה מצלצלים "בדיוק כמו יציאה מקונצרט" - היא נפגעה אך לא ידעה שנפצעה קשה. היא צלעה אל מעקה, תפסה אותו והתעלפה, אמרה. עיניים נפתחות שוב זמן קצר לאחר מכן, היא מצאה את עצמה על גבה, עם קבוצת גברים מפעילה לחץ על ירכה, מנסים להבין היכן היא מדממת. "אני זוכרת שגבר שם את המצח שלו לראש שלי ואמר לי שאסתדר", אמרה. קורקורן היה בכיר בתיכון. אחרי שגבר אחד אמר לה שהיא תהיה בסדר, אחר אמר שהוא יכול לראות את עיניה הלבנות. "יכולתי להרגיש את הגוף שלי מתעקש והצטננתי יותר ויותר. ידעתי שאני גוססת", העידה. בבית המשפט היא נשאלה אם היא יודעת מדוע היא חשה קר. "הייתי מתה. הדם יצא מהגוף שלי. דיממתי החוצה", היא ענתה. זה הרגיש כאילו היא מחליקה לתוך שינה. כמעט שליו, אמר קורקורן. כאילו היא הולכת לישון ולהיעלם. הרופאים הצילו את הנערה, אך חייה לא נחסכו מכאב ההתקף. קורקורן התעוררה בבית חולים וראתה את אביה, היא העידה. בגלל שעברה אינטובציה, היא סימנה לעט ונייר וכתבה שאלה לאביה. האם אמה הייתה בחיים? "ברגע שהוא הסתכל על מה שכתבתי הוא התחיל לבכות", אמר קורקורן למושבעים. האב הגיב: "היא בסדר, אבל הרגליים שלה נעלמו". אן אוניל מ-CNN דיווחה מבוסטון. מריאנו קסטילו מ-CNN דיווח מאטלנטה. סוניה מוגה מ-CNN תרמה לדו"ח זה.
"אני זוכר שצרחתי למישהו שיעזור לנו", נזכר אחד הניצולים.
היום הראשון של משפט ההפצצות במרתון בוסטון מתמקד בניצולים.
כמה ניצולים מעידים על המראות, הריחות והכאב של אותו יום.