(CNN)Vladimir Putin lies. Blatantly. Publicly. And, apparently, without chagrin. But a year since the annexation of Crimea, what does that mean for the West's ability to deal with him regarding Ukraine? In February 2014, "little green men" -- the Ukrainian term for professional soldiers wearing Russian combat fatigues but no identifying insignia -- seized key installations and checkpoints around Crimea. The Russian President's website reported the following exchange at a March 4, 2014, news conference: . Question:  "The people who were blocking the Ukrainian army units in Crimea were wearing uniforms that strongly resembled the Russian army uniform. Were those Russian soldiers, Russian military?" Vladimir Putin:  "Why don't you take a look at the post-Soviet states?  There are many uniforms there that are similar. You can go to a store and buy any kind of uniform." Question:  "But were they Russian soldiers or not?" Vladimir Putin:  "Those were local self-defense units." Within weeks, Putin admitted they were Russian troops. At the same news conference, Putin said he saw no possibility of Crimea joining Russia and said Moscow would do nothing to "provoke" that. Two weeks later, he presided as the Russian parliament passed legislation annexing Crimea. In a documentary shown on Russian television last Sunday, Putin said he gave the order to take Crimea on February 23, 2014. So, it is clear that Putin can and does lie. But with that in mind, how should Western leaders who must deal with him actually do so? First of all, they should bear in mind Ronald Reagan's "trust but verify" dictum. Second, while Putin may play fast and loose with the truth, he appears to be a rational actor who calculates costs and benefits. The challenge for the West is to structure agreements so that it remains in his interest to observe them. Take the 2010 New Strategic Arms Reduction Treaty, which limits U.S. and Russian strategic forces to no more than 1,550 deployed strategic warheads on 700 deployed missiles and bombers. The agreement requires data exchanges, notifications and on-site inspections. The Russians might be able to cheat a little, but not in a way that would give them a militarily significant edge without the United States having time to react. And the Kremlin has incentives to observe the treaty. If Russia violated it, the United States could relatively quickly add 1,000 strategic nuclear warheads to its deployed ballistic missile force. The U.S. government concluded last summer that Russia violated a 1987 treaty by testing a banned intermediate-range ground-launched cruise missile. As far as is publicly known, Moscow has not taken the more serious step of deploying the missile. Washington now seeks to persuade Russia to come back into full compliance and has threatened a variety of costs, including possible military countermeasures -- on top of the opprobrium of Russia's European and Asian neighbors, who would be targeted by such a missile. (It could reach little, if any, of the United States.) The costs of noncompliance for Moscow could be significant. The question now topping the agenda is whether the West can trust any Russian promises regarding a settlement to the conflict in eastern Ukraine. Sadly, the track record offers little encouragement. Russia effectively did nothing to implement the first Minsk ceasefire, which was agreed to last September. It did not withdraw its military equipment or secure the Ukraine-Russia border. The Minsk II ceasefire reached in February fared little better at the outset. A Kremlin spokesman dismissed the idea that Russia was a party to the agreement -- even though Russia's ambassador signed it. Russian forces backed those of the separatists attacking the Ukrainian town of Debaltseve in the first days after the ceasefire supposedly had begun. (Putin's continual denials that Russian troops are in eastern Ukraine have zero credibility after the Crimea case.) Since then, the ceasefire seems to have taken better hold, though it remains fragile at best. At the same time, concern has grown that the port city of Mariupol could be the next separatist/Russian target. What can the West do to stabilize the ceasefire?  An assault on Mariupol (or elsewhere in eastern Ukraine) would probably trigger severe costs in the form of a new round of Western economic sanctions on Russia and the provision to Ukraine of greater military assistance, including defensive arms. As Hans Binnendijk and John Herbst recently suggested in The New York Times, the United States and European Union should tell the Russians now what costs would be imposed if there is an assault on Mariupol, in order to help deter such an attack. The West may not be able to trust Putin on the ceasefire in eastern Ukraine. But it can do more to raise the potential costs and affect his calculation, and hopefully dissuade him from further military action that would probably bring down the entire Minsk II agreement.
Russia annexed Crimea in March 2014 .
Steven Pifer: Russia did nothing to implement the first Minsk ceasefire .
(CNN) ולדמיר פוטין משקר. באופן בוטה. בְּפוּמבֵּי. וככל הנראה, בלי צער. אבל שנה מאז סיפוח קרים, מה זה אומר על היכולת של המערב להתמודד איתו בנוגע לאוקראינה? בפברואר 2014, "גברים ירוקים קטנים" - המונח האוקראיני לחיילים מקצועיים שלובשים עייפות קרב רוסית אך ללא סמל מזהה - תפסו מתקנים ומחסומים מרכזיים ברחבי קרים. אתר האינטרנט של נשיא רוסיה דיווח על חילופי הדברים הבאים במסיבת עיתונאים ב-4 במרץ 2014: . שאלה: "האנשים שחסמו את יחידות הצבא האוקראיני בקרים לבשו מדים שדומים מאוד למדים של הצבא הרוסי. האם החיילים הרוסים היו צבא רוסי?" ולדימיר פוטין: "למה שלא תסתכל על המדינות הפוסט-סובייטיות? יש שם הרבה מדים דומים. אפשר ללכת לחנות ולקנות כל סוג של מדים". שאלה: "אבל הם היו חיילים רוסים או לא?" ולדימיר פוטין: "אלה היו יחידות הגנה עצמית מקומיות". בתוך שבועות הודה פוטין שהם חיילים רוסים. באותה מסיבת עיתונאים אמר פוטין שהוא לא ראה שום אפשרות של קרים להצטרף לרוסיה ואמר שמוסקבה לא תעשה דבר כדי "לעורר" זאת. שבועיים לאחר מכן, הוא עמד בראש הפרלמנט הרוסי העביר חקיקה לסיפוח קרים. בסרט דוקומנטרי שהוצג בטלוויזיה הרוסית ביום ראשון האחרון, אמר פוטין שהוא נתן את ההוראה לכבוש את קרים ב-23 בפברואר 2014. לכן, ברור שפוטין יכול לשקר ושקר. אבל עם זה בחשבון, איך מנהיגים מערביים שחייבים להתמודד איתו צריכים לעשות זאת בפועל? קודם כל, הם צריכים לזכור את הכתבה של רונלד רייגן "אמון אך אמת". שנית, בעוד פוטין עשוי לשחק מהר ומשוחרר עם האמת, הוא נראה כשחקן רציונלי שמחשב עלויות ותועלות. האתגר של המערב הוא לבנות הסכמים כך שיישאר האינטרס שלו לקיים אותם. קחו את האמנה החדשה להפחתת נשק אסטרטגי מ-2010, המגבילה את הכוחות האסטרטגיים של ארה"ב ורוסיה ללא יותר מ-1,550 ראשי נפץ אסטרטגיים פרוסים על 700 טילים ומפציצים פרוסים. ההסכם מחייב חילופי נתונים, הודעות ובדיקות באתר. הרוסים אולי יוכלו לרמות מעט, אבל לא בצורה שתעניק להם יתרון משמעותי מבחינה צבאית מבלי שלארצות הברית יהיה זמן להגיב. ולקרמלין יש תמריצים לקיים את האמנה. אם רוסיה תפר אותו, ארצות הברית תוכל במהירות יחסית להוסיף 1,000 ראשי נפץ גרעיניים אסטרטגיים לכוח הטילים הבליסטיים הפרוסים שלה. ממשלת ארה"ב הגיעה למסקנה בקיץ שעבר שרוסיה הפרה אמנה משנת 1987 על ידי ניסוי טיל שיוט קרקעי אסור לטווח בינוני. ככל הידוע בציבור, מוסקבה לא נקטה בצעד החמור יותר של פריסת הטיל. וושינגטון מבקשת כעת לשכנע את רוסיה לחזור לעמוד בדרישות מלאות ואיימה על מגוון של עלויות, כולל צעדי נגד צבאיים אפשריים - בנוסף לחששן של שכנותיה האירופיות והאסייתיות של רוסיה, שטיל כזה יפגע בהן. (זה יכול להגיע למעט, אם בכלל, של ארצות הברית.) העלויות של אי ציות למוסקבה עשויות להיות משמעותיות. השאלה העומדת כעת בראש סדר היום היא האם המערב יכול לסמוך על הבטחות רוסיות כלשהן בנוגע להסדר לסכסוך במזרח אוקראינה. למרבה הצער, הרקורד מספק מעט עידוד. רוסיה למעשה לא עשתה דבר כדי ליישם את הפסקת האש הראשונה של מינסק, עליה הוסכם בספטמבר האחרון. היא לא משכה את הציוד הצבאי שלה ולא אבטחה את גבול אוקראינה-רוסיה. הפסקת האש של מינסק השנייה שהושגה בפברואר לא הצליחה במעט בהתחלה. דובר הקרמלין דחה את הרעיון שרוסיה הייתה צד להסכם - למרות ששגריר רוסיה חתם עליו. כוחות רוסים תמכו באלו של הבדלנים שתקפו את העיירה דבלטסבה שבאוקראינה בימים הראשונים לאחר שהחלה לכאורה הפסקת האש. (להכחשותיו המתמשכות של פוטין שחיילים רוסים נמצאים במזרח אוקראינה יש אפס אמינות לאחר מקרה קרים.) מאז, נראה שהפסקת האש השתלטה טוב יותר, אם כי היא נותרה שברירית במקרה הטוב. במקביל, גברה החשש שעיר הנמל מריופול עלולה להיות היעד הבדלני/רוסי הבא. מה המערב יכול לעשות כדי לייצב את הפסקת האש? תקיפה על מריופול (או במקום אחר במזרח אוקראינה) תגרום כנראה לעלויות חמורות בדמות סבב חדש של סנקציות כלכליות מערביות על רוסיה ומתן סיוע צבאי גדול יותר לאוקראינה, כולל נשק הגנתי. כפי שהנס ביננדייק וג'ון הרבסט הציעו לאחרונה ב"ניו יורק טיימס", על ארצות הברית והאיחוד האירופי לספר לרוסים כעת אילו עלויות יוטלו אם תהיה תקיפה על מריופול, כדי לסייע בהרתעת מתקפה כזו. ייתכן שהמערב לא יוכל לסמוך על פוטין בנוגע להפסקת האש במזרח אוקראינה. אבל זה יכול לעשות יותר כדי להעלות את העלויות הפוטנציאליות ולהשפיע על החישוב שלו, ובתקווה להניא אותו מפעולה צבאית נוספת שכנראה תפיל את כל הסכם מינסק II.
רוסיה סיפחה את קרים במרץ 2014.
סטיבן פיפר: רוסיה לא עשתה דבר כדי ליישם את הפסקת האש הראשונה של מינסק.