I always thought international football was about the best players from one country pitting themselves against the best players from another country. But this is a fantastical idealistic notion. The cosmopolitan nature of the world in general, and the easy, frequent movement of large numbers of people from country to country in modern times has made the globe a smaller place. At the weekend, Italy's equaliser against Bulgaria was scored by a Brazilian, Eder, who first arrived in Italy when he was 16. He has admitted he doesn't know the words to the Italian national anthem. An Argentina-born striker, Franco Vasquez, is also in Antonio Conte's squad. Eder, who was born in Brazil, celebrates his goal for Italy in their Euro 2016 qualifier with Bulgaria . Eder, who moved to Italy when he was 16, has admitted that he doesn't know  the national anthem . Argentina-born Franco Vasquez is also part of Antonio Conte's Italy squad . Italy's Italian strikers are either too old (Luca Toni, Antonio di Natale) or out of form (Ciro Immobile, Mario Balotelli, Graziano Pelle), hence the foreign call-ups. The controversy led to Roberto Mancini saying that 'the Italian national team should be Italian. An Italian player deserves to play for the national team, while someone who wasn't born in Italy, even if they have relatives, I don't think they deserve to.' It's nothing new for Italy: they won the World Cup in 2006 with Argentinian Mauro Camoranesi in the side. He moved to Italy at the ripe old age of 23, didn't sing the national anthem, spoke in Spanish after the game when he dedicated the victory in the final in Berlin to the people back in his neighbourhood on the outskirts of Buenos Aires – roughly 7,000 miles from Rome. As if more confusion was needed, he now manages in Mexico and his middle name is German. Italy won the World Cup in 2006 with the Argentinian Mauro Camoranesi in their squad . Roberto Mancini, the former Manchester City manager, said the Italian national team should be Italian only . Italy's casual approach to 'Italianness' when it comes to football stretches back nearly 100 years: midfielder Luis Monti played in a World Cup final for Argentina in 1930, and then won the 1934 tournament with Italy. Italy of course are not the only ones. Spain called up Brazilian Diego Costa, and England have done it too: Raheem Sterling was born in Jamaica, but there is a difference. Sterling moved to England aged five. And this is an important point: Mancini is wrong to believe you have to be born in the country for which you play: there are circumstances which may lead to you being born in one country, but brought up in another. The truth is that Sterling is proud of his Jamaican roots, but feels English. 'Irish Blood, English Heart' sang Morrissey, summing up the complexity of identity in four words. Diego Costa is another high-profile player who was born somewhere other than the country he plays for . Raheem Sterling was born in Jamaica but has lived in England since the age of five . There are plenty of English-born players who feel Irish because of their family history – a father from Ireland perhaps. Would it be wrong to deny them the chance to play for Ireland? I think so. Back to Camoranesi, who even after winning the World Cup for Italy, said he felt Argentine. Italy and Spain are stretching credibility with their foreign internationals. And perhaps the worst of all is Gordon Strachan selecting Matt Ritchie. The Bournemouth star admitted he had not even been to Scotland before his call-up and debut last week. He belted out the national anthem like he was one of The Proclaimers. No rules were broken because his dad was born in Edinburgh, but how Scottish can Ritchie feel if at the age of 25 he had failed to make the effort to even visit the country of his father's birth? Good luck to him, but the whole mess raises questions about the nature and future of international football. Matt Ritchie of Bournemouth had never been to Scotland before making his debut for them last week . Ritchie's father was born in Edinburgh, making him eligible to play for Scotland . When one country faces another country on a football pitch, shouldn't the main purpose of that match be to see how 11 players from one nation fares against 11 players from a different nation? Isn't that a fundamental premise and prerequisite of international football? If it isn't, and the international game has become a free for all involving bending the rules so that it no longer matters where you were born and which nationality makes your heart beat stronger, then what is the point of it. When I go to see England play against Italy I want to see the best English players play against the best Italian players. Not a few ringers who aren't good enough to play for other countries. Of course, clinging on to a view that footballers should only play for the country in which they were born will these days lead to accusations of xenophobia or discrimination. But those accusations are lazy and unintelligent. International football should always be about one country against another. There is nothing wrong or racist about that. But a Brazilian playing for Spain, an Argentine for Italy and several Englishmen playing for Scotland dilutes the passion of the occasion. It's become more about players enhancing their careers when it should be about the passion you feel for your country. And that just isn't right.
National teams increasingly field players born outside their country .
Spain's Diego Costa and Italy's Eder were both born in Brazil .
Argentina-born striker, Franco Vasquez, is also in Antonio Conte's squad .
Raheem Sterling was born in Jamaica but has lived in England for 15 years .
But Matt Ritchie hadn't been to Scotland before debut last week .
תמיד חשבתי שכדורגל בינלאומי עוסק בכך שהשחקנים הטובים ביותר ממדינה אחת יתמודדו מול השחקנים הטובים ביותר ממדינה אחרת. אבל זה רעיון אידיאליסטי פנטסטי. האופי הקוסמופוליטי של העולם בכלל, והתנועה הקלה והתכופה של מספר רב של אנשים ממדינה למדינה בתקופה המודרנית הפכו את הגלובוס למקום קטן יותר. בסוף השבוע, את שער השוויון של איטליה מול בולגריה כבש ברזילאי, אדר, שהגיע לאיטליה לראשונה כשהיה בן 16. הוא הודה שהוא לא יודע את המילים להמנון האיטלקי. גם חלוץ יליד ארגנטינה, פרנקו ואסקז, נמצא בסגל של אנטוניו קונטה. אדר, שנולד בברזיל, חוגג את השער שלו עבור איטליה במוקדמות יורו 2016 עם בולגריה. אדר, שעבר לאיטליה כשהיה בן 16, הודה שהוא לא מכיר את ההמנון הלאומי. פרנקו ואסקז יליד ארגנטינה הוא גם חלק מהנבחרת האיטלקית של אנטוניו קונטה. החלוצים האיטלקיים של איטליה זקנים מדי (לוקה טוני, אנטוניו די נטה) או חסרי כושר (סירו אימוביל, מריו באלוטלי, גרציאנו פלה), ומכאן הזימון הזרים. המחלוקת הובילה לכך שרוברטו מנצ'יני אמר ש'נבחרת איטליה צריכה להיות איטלקית. לשחקן איטלקי מגיע לשחק בנבחרת, בעוד מי שלא נולד באיטליה, גם אם יש לו קרובי משפחה, אני לא חושב שמגיע לו״. זה לא חדש עבור איטליה: היא זכתה בגביע העולם ב-2006 עם הארגנטינאי מאורו קמורנסי בצד. הוא עבר לאיטליה בגיל 23 בשל, לא שר את ההמנון הלאומי, דיבר בספרדית לאחר המשחק כשהקדיש את הניצחון בגמר בברלין לאנשים בשכונתו בפאתי בואנוס איירס – בערך 7,000 מייל מרומא. כאילו צריך עוד בלבול, עכשיו הוא מנהל במקסיקו ושמו האמצעי הוא גרמני. איטליה זכתה בגביע העולם ב-2006 עם הארגנטינאי מאורו קמורנסי בסגל שלהם. רוברטו מנצ'יני, מנג'ר מנצ'סטר סיטי לשעבר, אמר שנבחרת איטליה צריכה להיות איטלקית בלבד. הגישה המקרית של איטליה ל'איטלקיות' בכל הנוגע לכדורגל נמשכת כמעט 100 שנים אחורה: הקשר לואיס מונטי שיחק בגמר גביע העולם עבור ארגנטינה ב-1930, ולאחר מכן זכה בטורניר 1934 עם איטליה. איטליה כמובן לא היחידה. ספרד זימנה את דייגו קוסטה הברזילאי, וגם אנגליה עשתה את זה: ראחים סטרלינג נולד בג'מייקה, אבל יש הבדל. סטרלינג עבר לאנגליה בגיל חמש. וזו נקודה חשובה: מנצ'יני טועה להאמין שאתה צריך להיוולד במדינה שלשמה אתה משחק: ישנן נסיבות שעלולות להוביל לכך שאתה נולד במדינה אחת, אך גדל במדינה אחרת. האמת היא שסטרלינג גאה בשורשיו הג'מייקנים, אבל מרגיש אנגלי. 'Irish Blood, English Heart' שרה מוריסי, וסיכמה את מורכבות הזהות בארבע מילים. דייגו קוסטה הוא עוד שחקן בעל פרופיל גבוה שנולד במקום אחר מאשר המדינה בה הוא משחק. ראחים סטרלינג נולד בג'מייקה אבל חי באנגליה מגיל חמש. יש הרבה שחקנים ילידי אנגליה שמרגישים איריים בגלל ההיסטוריה המשפחתית שלהם - אב מאירלנד אולי. האם זה יהיה לא נכון למנוע מהם את ההזדמנות לשחק עבור אירלנד? אני חושב כך. בחזרה לקמורנסי, שגם אחרי שזכה בגביע העולם עבור איטליה, אמר שהוא מרגיש ארגנטינאי. איטליה וספרד מותחות את האמינות עם הזרים שלהן. ואולי הגרוע מכולם הוא שגורדון סטראצ'ן בחר במאט ריצ'י. הכוכב של בורנמות' הודה שהוא אפילו לא היה בסקוטלנד לפני ההזמנה והבכורה שלו בשבוע שעבר. הוא חגר את ההמנון הלאומי כאילו היה אחד מהפרוקלרים. שום חוקים לא נשברו כי אביו נולד באדינבורו, אבל כמה סקוטי יכול ריצ'י להרגיש אם בגיל 25 הוא לא הצליח להתאמץ אפילו לבקר בארץ הולדתו של אביו? בהצלחה לו, אבל כל הבלגן מעלה שאלות לגבי מהותו ועתידו של הכדורגל הבינלאומי. מאט ריצ'י מבורנמות' מעולם לא היה בסקוטלנד לפני שערך את הופעת הבכורה שלו עבורם בשבוע שעבר. אביו של ריצ'י נולד באדינבורו, מה שהופך אותו כשיר לשחק עבור סקוטלנד. כאשר מדינה אחת מתמודדת עם מדינה אחרת במגרש כדורגל, האם המטרה העיקרית של המשחק הזה לא צריכה להיות לראות איך 11 שחקנים ממדינה אחת מסתדרים מול 11 שחקנים ממדינה אחרת? האם זו לא הנחת יסוד ותנאי מוקדם של כדורגל בינלאומי? אם זה לא כך, והמשחק הבינלאומי הפך לחופשי לכולם הכולל כיפוף הכללים כך שזה כבר לא משנה היכן נולדת ואיזה לאום גורם ללב שלך לפעום חזק יותר, אז מה הטעם בזה. כשאני הולך לראות את אנגליה משחקת נגד איטליה אני רוצה לראות את השחקנים האנגלים הטובים ביותר משחקים נגד השחקנים האיטלקים הטובים ביותר. לא מעט מצלצלים שאינם טובים מספיק כדי לשחק עבור מדינות אחרות. כמובן שהיאחזות בדעה לפיה כדורגלנים צריכים לשחק רק עבור המדינה בה נולדו תוביל בימים אלה להאשמות בשנאת זרים או אפליה. אבל ההאשמות האלה הן עצלות ולא אינטליגנטיות. כדורגל בינלאומי צריך תמיד להיות על מדינה אחת מול אחרת. אין בזה שום דבר רע או גזעני. אבל ברזילאי שמשחק בספרד, ארגנטינאי באיטליה וכמה אנגלים שמשחקים בסקוטלנד מדללים את התשוקה של האירוע. זה הפך יותר לשחקנים המשפרים את הקריירה שלהם כאשר זה צריך להיות על התשוקה שאתה מרגיש למדינה שלך. וזה פשוט לא נכון.
הנבחרות הלאומיות מציגות יותר ויותר שחקנים שנולדו מחוץ למדינתן.
דייגו קוסטה הספרדי ואדר האיטלקי נולדו שניהם בברזיל.
גם החלוץ יליד ארגנטינה, פרנקו ואסקז, נמצא בסגל של אנטוניו קונטה.
ראחים סטרלינג נולד בג'מייקה אבל חי באנגליה כבר 15 שנה.
אבל מאט ריצ'י לא היה בסקוטלנד לפני הופעת הבכורה בשבוע שעבר.