(CNN)The Palestinian issue dominates international news coverage of Israel, with images of missiles, terror tunnels and failed peace negotiations frequently splashed across TV screens and newspapers. So you would think that security would be the central issue in Tuesday's Israeli elections, right? The short answer is no. Poll after poll in Israel has confirmed that the public views the high cost of living as the top issue for voters in this election. Indeed, even a majority of Israel's Arab citizens within the pre-1967 borders -- most of whom identify with the Palestinians in the West Bank and Gaza -- view socioeconomic issues as the priority for Tuesday's parliamentary poll, rather than advancing the Israeli-Palestinian peace process. What explains this apparent indifference? First, despite what the polls suggest, peace and security actually remain the most important underlying issue in Israeli politics. The main parties recognize that they need to cross the credibility threshold on this issue, and they therefore include former high-ranking army officers and diplomats among their ranks. Whatever they may say to pollsters, many voters continue to vote primarily on this issue. However, because most such voters are staunch supporters of the right or the left and have already made up their minds, they are unlikely to shift their vote between these two blocs, so their votes are not in play in these elections. This wasn't always the case -- a significant group of voters once swung back and forth between right and left. However, for some time now, the majority of Israelis have shared a consensual position on the Palestinian question. In principle, they continue to favor a two-state solution and they are prepared to make extensive compromises in exchange for genuine peace -- greater concessions than in the 1990s at the height of the peace process. However, in practice, that same majority believes that even if an Israeli government were to agree to more compromises than they view as acceptable, Israel would still not obtain the minimum required in terms of peace and security to make the deal worthwhile. Why? Experience has certainly taught middle Israel to be deeply skeptical of the possibility of peace with the Palestinians, irrespective of the complexion of the Israeli government. In 2000, for example, a Labor-led government agreed to a Palestinian state in all of Gaza, 97% of the West Bank and Arab East Jerusalem, including the holiest site in Judaism, the Temple Mount. Yet not only did Yasser Arafat reject the deal, but the Palestinians launched an unprecedented wave of suicide bombings against Israeli civilians. Add in the fact that subsequent unilateral Israeli withdrawals from south Lebanon and Gaza resulted in tens of thousands of rockets being launched at Israeli civilians, and the 2008 decision by Palestinian Authority President Mahmoud Abbas to reject Israeli Prime Minister Ehud Olmert's peace proposal -- a plan similar to the Clinton parameters that Arafat rejected in 2000 -- and Israeli wariness is easy to understand. Since then, leaks from the recent round of peace talks have only served to strengthen the Israeli public's skepticism -- the Likud leader Benjamin Netanyahu was reportedly prepared to accept a Palestinian state based on the 1967 borders, only for Abbas to refuse to engage positively with a wide-ranging American peace outline including this element, according to Israel's Channel 2, even when he was presented with it directly by President Obama himself. As a result of all this, much of the electorate is determining its vote based on other issues, where voters hope political change in Israel can actually make a real difference to their lives. Indeed, the most likely candidate for kingmaker following the elections is Moshe Kahlon's centrist party Kulanu, whose agenda is to lower the cost of living in Israel. (Kahlon won fame in Israel by dramatically lowering the cost of cell phone use through the introduction of wide-ranging competition into the market.) In keeping with the mood of the public, the ex-Likudnik presents a moderate image on the Palestinian issue and has appeared to try to steer away from discussing issues of peace and security. In fact, one senior Israeli official told me that Kahlon's team has been advised against even mentioning the word "peace" for the rest of the campaign. That says it all.
Israel holds parliamentary elections on Tuesday .
Jonathan Rynhold: Despite polls, peace and security key issue .
(CNN) הנושא הפלסטיני שולט בסיקור החדשותי הבינלאומי של ישראל, כאשר תמונות של טילים, מנהרות טרור ומשא ומתן שלום כושל מתיזות תכופות על מסכי טלוויזיה ועיתונים. אז הייתם חושבים שהביטחון יהיה הנושא המרכזי בבחירות בישראל ביום שלישי, נכון? התשובה הקצרה היא לא. סקר אחר סקר בישראל אישר כי הציבור רואה ביוקר המחיה את הנושא המרכזי של הבוחרים בבחירות הללו. ואכן, אפילו רוב האזרחים הערבים של ישראל בגבולות שלפני 1967 - שרובם מזדהים עם הפלסטינים בגדה המערבית ובעזה - רואים בסוגיות סוציו-אקונומיות את העדיפות בסקר הפרלמנטרי של יום שלישי, במקום לקדם את הישראלי-פלסטיני. תהליך שלום. מה מסביר את האדישות לכאורה הזו? ראשית, למרות מה שמצביעים הסקרים, שלום וביטחון נותרו למעשה הנושא הבסיסי החשוב ביותר בפוליטיקה הישראלית. המפלגות המרכזיות מכירות בכך שעליהן לחצות את רף האמינות בנושא זה, ולכן הן כוללות בשורותיהן קציני צבא ודיפלומטים בכירים לשעבר. מה שהם יגידו לסקרים, מצביעים רבים ממשיכים להצביע בעיקר בנושא זה. עם זאת, מכיוון שרוב המצביעים הללו הם תומכים מושבעים של הימין או השמאל וכבר החליטו, לא סביר שהם יעבירו את הצבעתם בין שני הגושים הללו, כך שהקולות שלהם אינם פועלים בבחירות הללו. זה לא תמיד היה המקרה - קבוצה משמעותית של בוחרים התנדנדה פעם קדימה ואחורה בין ימין לשמאל. עם זאת, כבר זמן מה, רוב הישראלים חולקים עמדה בהסכמה לגבי השאלה הפלסטינית. באופן עקרוני, הם ממשיכים בעד פתרון שתי המדינות והם מוכנים לעשות פשרות נרחבות בתמורה לשלום אמיתי - ויתורים גדולים יותר מאשר בשנות ה-90 בשיא תהליך השלום. אולם, בפועל, אותו רוב סבור שגם אם ממשלת ישראל הייתה מסכימה ליותר פשרות ממה שהם רואים כמקובלים, ישראל עדיין לא תשיג את המינימום הנדרש מבחינת שלום וביטחון כדי להפוך את העסקה לכדאית. למה? הניסיון בהחלט לימד את ישראל התיכונה להיות סקפטי עמוק ביחס לאפשרות של שלום עם הפלסטינים, ללא קשר לעור הפנים של ממשלת ישראל. בשנת 2000, למשל, הסכימה ממשלה בראשות העבודה למדינה פלסטינית בכל עזה, 97% מהגדה המערבית ומזרח ירושלים הערבית, כולל האתר הקדוש ביותר ליהדות, הר הבית. אולם לא רק שיאסר ערפאת דחה את העסקה, אלא שהפלסטינים פתחו בגל חסר תקדים של פיגועי התאבדות נגד אזרחים ישראלים. הוסיפו את העובדה שנסיגות ישראל החד-צדדיות שלאחר מכן מדרום לבנון ומעזה הביאו לשיגור עשרות אלפי רקטות לעבר אזרחים ישראלים, ואת החלטת נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן ב-2008 לדחות את הצעת השלום של ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט - תוכנית. בדומה לפרמטרים של קלינטון שערפאת דחה בשנת 2000 - והזהירות הישראלית קלה להבנה. מאז, הדלפות מסבב שיחות השלום האחרון רק שימשו לחזק את הספקנות של הציבור הישראלי - לפי הדיווחים, מנהיג הליכוד בנימין נתניהו היה מוכן לקבל מדינה פלסטינית המבוססת על גבולות 1967, רק כדי שאבו מאזן יסרב לעסוק בחיוב. מתווה שלום אמריקאי רחב יריעה הכולל את האלמנט הזה, לפי ערוץ 2 הישראלי, גם כשהוצג בפניו ישירות על ידי הנשיא אובמה עצמו. כתוצאה מכל אלה, חלק ניכר מציבור הבוחרים קובע את הצבעתו על סמך נושאים אחרים, שבהם הבוחרים מקווים ששינוי פוליטי בישראל באמת יכול לחולל שינוי אמיתי בחייהם. ואכן, המועמד הסביר ביותר למלך בעקבות הבחירות הוא מפלגת המרכז קולאנו של משה כחלון, שאג'נדה שלה היא הורדת יוקר המחיה בישראל. (כחלון זכה לתהילה בישראל בהוזלה דרמטית של עלות השימוש בטלפון סלולרי באמצעות הכנסת תחרות רחבה לשוק.) בהתאם להלך הרוח של הציבור, הליכודניק לשעבר מציג תמונה מתונה בנושא הפלסטיני. נראה שהוא מנסה להתרחק מלדון בסוגיות של שלום וביטחון. למעשה, גורם ישראלי בכיר אחד אמר לי שלצוות של כחלון הומלץ אפילו לא להזכיר את המילה "שלום" להמשך הקמפיין. זה אומר הכל.
בישראל מתקיימות בחירות לפרלמנט ביום שלישי.
ג'ונתן רינהולד: למרות הסקרים, נושא מפתח שלום וביטחון.