Among the stream of letdowns to flow from England’s World Cup perhaps the most poignant poured from the lips of Eoin Morgan on Sunday. Morgan is the most inventive England batsman of his generation, and that includes Kevin Pietersen. He is resolutely his own man – a Dubliner who crossed the Irish Sea, an advocate of the IPL in a country which often disdains it, and a thoughtful presence around the traps, alert with a hint of aloof. But the system can drag down the best. And so, reflecting on the horrific nine-wicket loss to Sri Lanka in Wellington after England had scored 309 for 6, Morgan sought comfort in stats. England captain Eoin Morgan found solace in statistics following the heavy defeat by Sri Lanka . First this: ‘We were 25 above par, and the stats backed that up. Par here is about 275-280.’ Then this: ‘We bowled a lot of bad balls. Over the next couple of days we’ll get the Hawk-Eye stuff, and the proof will be in that.’ Stats have always been a hallmark of Peter Moores’s England. Famously, he introduced Andy Flower to Moneyball, Michael Lewis’s classic account of sabermetrics (the statistical analysis of baseball); infamously, he allowed stats to encourage the selection of Darren Pattinson against South Africa in 2008. Stats work – and they don’t. At their best, they confirm hunches. At their worst, they become a usefully faceless scapegoat: don’t blame us, we were only following the stats! We exaggerate, but not by much. What, after all, is the relevance of stats when the change in fielding restrictions has made 300 the norm? And why defer to Hawk-Eye when Naked-Eye told you England bowled like drains? Jos Buttler needs to be cut loose at the top of the batting order when the situation merits his promotion . Gary Ballance (left) is suffering from poor form and England's insistence on using him as a No 3 . The system isn’t working. If it were working – or even close to working – England would not have lost to Australia by 111 runs, to New Zealand with more than 37 overs to spare, and to Sri Lanka by nine wickets while defending over 300. The Associate nations are making a better fist of things. So if not the system, then what? Poor Morgan, by nature a free spirit, has inherited a job weighed down by English caution. Roundheads are better at Tests; cavaliers prefer one-dayers. And England are playing a form of 50-over cricket more suited to Oliver Cromwell and 1645. Conservatism continues to bedevil them. When Jos Buttler hit the fastest one-day hundred by an England batsman, against Sri Lanka at Lord’s, Alastair Cook told us he wasn’t ready for Test cricket. Alex Hales has not been trusted in the one-day side, despite producing the innings of the World Twenty20 last March. James Taylor has been shunted to No 6, after prospering at No 3. The free-hitting Alex Hales has not been trusted to form a regular part of their 50-over batting order . James Taylor leaps to take a catch against Sri Lanka - and his position in the order has also dived to No 6 . England have inverted one of the first rules of international sport, which is to do what the opposition least wants you to do. After Moeen Ali and Ian Bell put on 172 in 30 overs against Scotland, in came Gary Ballance, a talented batsman whose confidence is being undermined by being asked to slot straight into a demanding role on the biggest stage of all. Why not Buttler, armed with a licence to do something violent? Instead, Ballance scratched around for 10 in 18 balls, England slowed down, and a near-certain score of 350-plus became 303 for 8. Beggars with terrible net run-rates cannot be choosers. The total proved well beyond Scotland – but, funnily enough, not beyond Sri Lanka, whose 2-3-4-5 (Dilshan, Sangakkara, Jayawardene, Mathews) is as classy as anything in the tournament. Yet, after Moeen and Bell had again provided a useful platform (62 in nine overs), England proceeded to potter around before the final assault, safe in the knowledge that the 300 was ‘25 above par’. For more musings on matters cricketing, please follow us on Twitter: @the_topspin . The lunacy is that, for perhaps the first time ever, this England team contains batsmen capable of casting off the straitjacket: Moeen, Taylor, Morgan and Buttler. And if AB de Villiers had played the lofted reverse-sweep for six produced by Joe Root during a Thisara Perera over costing 25, we’d never have heard the end of it. There is talent in that dressing-room. There will be more to come: look at Sam Billings, Jason Roy and James Vince. But it is weighed down by the notion that one-day teams can rationalise their way to victory. Here, England seemed to have borrowed not so much from Moneyball as from Annie Hall. In one scene from Woody Allen’s film a movie producer is overheard at a party: ‘Right now it’s only a notion, but I think I can get the money to make it into a concept and later turn it into an idea.’ England coach Peter Moores has been left to reflect on an embarrassing start to the World Cup . Moores is a fan of Moneyball (left) but his regime has more in common with Annie Hall . England seem to believe that stats will ease them all the way through from notion to concept to idea to… World Cup success! This may work in Test cricket. It sure as hell doesn’t work in the 50-over game. It may be too late to salvage anything from the wreckage of this tournament. But if England accept that stats-driven prudence is no way to win one-day internationals, they can yet challenge for the 2019 World Cup. THAT WAS THE WEEK THAT WAS . New-ball nightmare . England’s over-planned batting is only part of their problem. After the weekend matches, they had claimed only 22 wickets in four games, a lower ratio than anyone except Zimbabwe and the UAE. And they had leaked 6.33 an over, more than anyone except West Indies. The point has been made that England’s battery of right-arm seamers have become distinguishable only by height and hair colour. This is true. But it wouldn’t matter if their two biggest guns – Jimmy Anderson and Stuart Broad, with over 1,000 international wickets between them – were at their best. Instead, they are suffering almost identical nightmares: both have two wickets and have gone at 6.27 an over, with Anderson averaging 91 to Broad’s 92. During England’s tour of Sri Lanka, it was regularly assumed the attack would be stronger for their return from injury. We’ll keep holding our breath. The bowling of Stuart Broad (left) and James Anderson (right) has been smashed at the World Cup so far . Shifting the goalposts . There’s nothing like a(nother) World Cup fiasco to skew the debate. But: KP or not KP? – that is the question. Once this World Cup is over, it’s all about Test cricket: 17 matches in 10 months, including yet another Ashes. Yet the Test line-up looks settled, apart from an opening slot, where Pietersen wouldn’t bat anyway. Which of Ballance, Root, Bell or Moeen Ali are you going to drop? And if Pietersen is to be brought back for the one-day team, you’d have to ask a fresh batch of questions about how seriously England are about winning the 2019 World Cup: Pietersen will turn 39 that June. No-one can doubt his brilliance at the height of his one-day international career. But he drifted away from the 50-over format in his final year as an England player, and didn’t do especially well when he was picked. Yes, he’d put bums on seats and get people talking about cricket. But let’s not pretend he’d be the saviour of the English game. Kevin Pietersen (right) has had the door opened on a potential return to the England set-up . Someone else’s problem . MS Dhoni earned a few pats on the back for saying, after India had thrashed the UAE, that the Associate nations needed more exposure at the highest level. But the devil was in the detail: that exposure, Dhoni intimated, could not come against India, who already have their hands full. And there’s the rub. The big boys profess their support in theory, but with one crucial caveat: not on my patch. Cricket’s closed shop remains open all hours. MS Dhoni insists the Associate nations should get more game time... so long as it's not against India .
England are suffering a miserable Cricket World Cup .
Eoin Morgan sought refuge in statistics after latest defeat against Sri Lanka .
Stats are hallmark of regime of Peter Moores, a fan of Moneyball .
But system of stats-driven prudence is failing miserably .
בין זרם האכזבות שזרמו מהמונדיאל של אנגליה אולי החריף ביותר שנשפך משפתיו של איאין מורגן ביום ראשון. מורגן הוא החובט האנגלי הממציא ביותר בדורו, וזה כולל את קווין פיטרסן. הוא בהחלט האיש שלו - דבלינאי שחצה את הים האירי, תומך של ה-IPL במדינה שלעתים קרובות מזלזל בו, ונוכחות מהורהרת סביב המלכודות, דרוכה עם שמץ של ריחוק. אבל המערכת יכולה לגרור את הטוב ביותר. וכך, בהתחשב בהפסד הנורא של תשעה שערים לסרי לנקה בוולינגטון לאחר שאנגליה קלעה 309 ל-6, מורגן חיפש נחמה בסטטיסטיקה. קפטן אנגליה איאין מורגן מצא נחמה בסטטיסטיקה בעקבות התבוסה הכבדה של סרי לנקה. קודם כל זה: 'היינו 25 מעל הרף, והסטטיסטיקה תמכה בזה. הערך כאן הוא בערך 275-280.' ואז זה: 'הטמנו הרבה כדורים רעים. במהלך היומיים הקרובים נקבל את החומר של עין הוק, וההוכחה תהיה בכך.' הסטטיסטיקה תמיד הייתה סימן ההיכר של אנגליה של פיטר מוורס. באופן מפורסם, הוא הציג את אנדי פלאוור למאניבול, החשבון הקלאסי של מייקל לואיס לסברמטריקה (הניתוח הסטטיסטי של הבייסבול); לשמצה, הוא איפשר לסטטיסטיקה לעודד את בחירתו של דארן פטינסון נגד דרום אפריקה ב-2008. הסטטיסטיקה עובדת - והם לא. במיטבם, הם מאשרים ניחושים. במקרה הגרוע ביותר, הם הופכים לשעיר לעזאזל חסר פנים: אל תאשימו אותנו, רק עקבנו אחר הנתונים הסטטיסטיים! אנחנו מגזימים, אבל לא בהרבה. מה, בכל זאת, הרלוונטיות של סטטיסטיקה כאשר השינוי בהגבלות השדה הפך את 300 לנורמה? ולמה לדחות את הוק-איי כאשר עין עירומה אמרה לך שאנגליה השתלטה כמו ניקוז? ג'וס באטלר צריך להיות משוחרר בחלק העליון של סדר החבטות כאשר המצב מחייב את העלייה שלו. גארי באלנס (משמאל) סובל מכושר ירוד ומההתעקשות של אנגליה להשתמש בו בתור מספר 3. המערכת לא עובדת. אם זה היה עובד - או אפילו קרוב לעבודה - אנגליה לא הייתה מפסידה לאוסטרליה ב-111 ריצות, לניו זילנד עם יותר מ-37 כדורים פנויים, ולסרי לנקה ב-9 וויקים תוך הגנה על מעל 300. המדינות החברות מרוויחות אגרוף טוב יותר של דברים. אז אם לא המערכת, אז מה? מורגן המסכן, מטבעו הוא רוח חופשית, ירש עבודה הכבדה על ידי זהירות אנגלית. ראשים עגולים טובים יותר במבחנים; פרשים מעדיפים יום אחד. ואנגליה משחקת צורה של קריקט של 50 אובר המתאים יותר לאוליבר קרומוול ו-1645. השמרנות ממשיכה להעציב אותם. כשג'וס באטלר פגע במאת המהירה ביותר ביום אחד על ידי חובט אנגליה, מול סרי לנקה בלורד'ס, אלסטייר קוק אמר לנו שהוא לא מוכן לקריקט מבחן. אלכס היילס לא נתן אמון בקבוצה של יום אחד, למרות שהפיק את הסיבובים של World Twenty20 במרץ האחרון. ג'יימס טיילור נדחק למקום ה-6, לאחר ששגשג במקום ה-3. אלכס היילס הכה חופשי לא נתן אמון שיהווה חלק קבוע מסדר החבטות שלהם ב-50 מעל. ג'יימס טיילור מזנק כדי לתפוס מלכוד מול סרי לנקה - וגם מיקומו בסדרה צלל למקום ה-6. אנגליה הפכה את אחד הכללים הראשונים של הספורט הבינלאומי, שהוא לעשות את מה שהאופוזיציה הכי פחות רוצה שתעשה. אחרי שמוין עלי ואיאן בל העלו 172 ב-30 מחזורים מול סקוטלנד, נכנס גארי באלאנס, חובט מוכשר שהביטחון שלו מתערער כשמתבקש להיכנס ישר לתפקיד תובעני על הבמה הגדולה מכולם. למה לא באטלר, חמוש ברישיון לעשות משהו אלים? במקום זאת, באלאנס גירד 10 ב-18 כדורים, אנגליה האטה, וציון כמעט בטוח של 350 פלוס הפך ל-303 ל-8. קבצנים עם שיעורי ריצה נטו איומים לא יכולים להיות בוחרים. הסיכום הוכיח הרבה מעבר לסקוטלנד - אבל, למרבה הפלא, לא מעבר לסרי לנקה, שה-2-3-4-5 שלה (דילשאן, סנגקרה, ג'יאווארדנה, מתיוס) הוא קלאסי כמו כל דבר בטורניר. עם זאת, לאחר שמוין ובל שוב סיפקו פלטפורמה שימושית (62 בתשעה עליות), אנגליה המשיכה להסתובב לפני ההסתערות הסופית, בטוחה בידיעה שה-300 היה "25 מעל הרף". להרהורים נוספים בנושאי קריקט, אנא עקבו אחרינו בטוויטר: @the_topspin. המטורף הוא שלראשונה, אולי בפעם הראשונה אי פעם, נבחרת אנגליה מכילה שחבטים המסוגלים להשיל מעליו את החולצה: מוין, טיילור, מורגן ובאטלר. ואם AB de Villiers היה מנגן את הסוויפ האחורי הגבוה של שש שהופק על ידי ג'ו רוט במהלך ת'ארה פררה בעלות של 25, לעולם לא היינו שומעים את הסוף של זה. יש כישרון בחדר ההלבשה הזה. עוד יבואו: תראו את סם בילינגס, ג'ייסון רוי וג'יימס וינס. אבל זה כבד על ידי התפיסה שקבוצות של יום אחד יכולות לעשות רציונליזציה בדרכן לניצחון. כאן, נראה היה שאנגליה לווה לא כל כך הרבה ממאניבול אלא מאנני הול. בסצנה אחת מסרטו של וודי אלן נשמע מפיק סרטים במסיבה: "כרגע זה רק רעיון, אבל אני חושב שאני יכול להשיג את הכסף להפוך את זה לקונספט ובהמשך להפוך את זה לרעיון." מאמן אנגליה פיטר מורס נותר לחשוב על התחלה מביכה של המונדיאל. מורס הוא מעריץ של Moneyball (משמאל) אבל למשטר שלו יש יותר במשותף עם אנני הול. נראה שאנגליה מאמינה שהסטטיסטיקה תקל עליהם את כל הדרך מרעיון לרעיון ועד... הצלחה במונדיאל! זה עשוי לעבוד בקריקט מבחן. זה בטוח לא עובד במשחק של 50 מעל. יכול להיות שזה מאוחר מדי להציל משהו מהריסות הטורניר הזה. אבל אם אנגליה תקבל את זה שזהירות מונעת סטטיסטיקה היא לא דרך לזכות במשחקים בינלאומיים של יום אחד, היא עדיין יכולה לקרוא תיגר על גביע העולם 2019. זה היה השבוע שהיה. סיוט כדור חדש. החבטות המתוכננות מדי של אנגליה הן רק חלק מהבעיה שלהן. לאחר משחקי סוף השבוע, הם קיבלו רק 22 וויקים בארבעה משחקים, יחס נמוך יותר מכל אחד מלבד זימבבואה ואיחוד האמירויות. והם הדליפו 6.33 מעל, יותר מכל אחד מלבד איי הודו המערבית. הנקודה הועלתה שסוללת התופרים בזרוע ימין של אנגליה הפכה ניתנת להבחנה רק לפי גובה וצבע שיער. זה נכון. אבל זה לא היה משנה אם שני התותחים הכי גדולים שלהם - ג'ימי אנדרסון וסטיוארט ברוד, עם למעלה מ-1,000 שערים בינלאומיים ביניהם - היו במיטבם. במקום זאת, הם סובלים מסיוטים כמעט זהים: לשניהם יש שני שערים והם עלו ב-6.27 מעל, כאשר אנדרסון רשם ממוצעים של 91 ל-92 של ברוד. במהלך הסיור של אנגליה בסרי לנקה, ההנחה הייתה באופן קבוע שההתקפה תהיה חזקה יותר בגלל החזרה שלהם מפציעה . נמשיך לעצור את הנשימה. הבאולינג של סטיוארט ברוד (משמאל) וג'יימס אנדרסון (מימין) נהרס במונדיאל עד כה. העברת עמודי השער. אין כמו פיאסקו (לא אחר) במונדיאל כדי להטות את הדיון. אבל: KP או לא KP? - זאת השאלה. ברגע שהמונדיאל הזה יסתיים, הכל עניין של קריקט מבחן: 17 משחקים ב-10 חודשים, כולל עוד אפר. עם זאת, מערך המבחנים נראה מסודר, מלבד משבצת פתיחה, שבה פיטרסן ממילא לא יחבט. איזה מבלנס, שורש, בל או מוין עלי אתה הולך להפיל? ואם יש להחזיר את פיטרסן לנבחרת של יום אחד, תצטרך לשאול קבוצה חדשה של שאלות לגבי מידת הרצינות של אנגליה לגבי הזכייה במונדיאל 2019: פיטרסן ימלא את גיל 39 באותו יוני. אף אחד לא יכול לפקפק בזוהר שלו בשיא הקריירה הבינלאומית החד-יומית שלו. אבל הוא התרחק מהפורמט של 50 מעל בשנה האחרונה שלו כשחקן אנגליה, ולא הצליח במיוחד כשנבחר. כן, הוא שם חבטות על מושבים וגורם לאנשים לדבר על קריקט. אבל בואו לא נעמיד פנים שהוא יהיה המושיע של המשחק האנגלי. קווין פיטרסן (מימין) פתחה את הדלת לחזרה פוטנציאלית למערך האנגלי. בעיה של מישהו אחר. MS Dhoni זכתה בכמה טפיחות על השכם על שאמרה, לאחר שהודו ניצחה את איחוד האמירויות הערביות, שהמדינות המשותפות זקוקות ליותר חשיפה ברמה הגבוהה ביותר. אבל השטן היה בפרטים: החשיפה הזו, רמז דוני, לא יכולה לבוא נגד הודו, שכבר יש לה ידיים מלאות. ויש את השפשוף. הבנים הגדולים מצהירים על תמיכתם בתיאוריה, אבל עם אזהרה מכרעת אחת: לא על התיקון שלי. החנות הסגורה של קריקט נשארת פתוחה כל שעות היממה. MS Dhoni מתעקשת שהמדינות המשותפות צריכות לקבל יותר זמן משחק... כל עוד היא לא נגד הודו.
אנגליה סובלת מגביע העולם בקריקט עלוב.
Eoin Morgan חיפש מקלט בסטטיסטיקה לאחר התבוסה האחרונה מול סרי לנקה.
נתונים סטטיסטיים הם סימן ההיכר של משטרו של פיטר מוורס, אוהד של Moneyball.
אבל מערכת של זהירות מונעת סטטיסטיקה נכשלת כישלון חרוץ.