Arsene Wenger’s Champions League record is as phenomenal as it is deeply disappointing. The paradox is apparent is Wenger’s own mantra, oft repeated, that the club’s record of qualifying for the tournament for 17 consecutive years and having reached the equivalent of knock-out stages for the last 15 years is extraordinary. Yet having contested the Champions League and its predecessor the European Cup 18 times now (including twice at Monaco), he has never won it. Perhaps more damningly he has been in the final just once and the semi-finals three times, once with Monaco and twice with Arsenal. Arsene Wenger is undoubtedly one of the managerial greats but his European record is a blot on his CV . Wenger leads his Arsenal side against Monaco on Tuesday night hoping to turn around a 3-1 deficit . Wenger looks towards the Champions League trophy after losing the 2006 final to Barcelona in Paris . Progression to the quarter-finals of the Champions League would require Arsenal to do what no other side has done in the Champions League - overturn a two-goal home leg deficit. So to inspire the team, Arsenal fans have taken to Twitter and created the hashtag #MiracleInMonaco in the hope of inspiring their side to a famous victory, with the topic now trending worldwide. Supporters will hope Mesut Ozil and co can live up to their alter-egos from Arsenal's Christmas party in 2013 where the squad dressed up as superheroes. For a manager of such iconic status who for most of those years has overseen one of Europe’s biggest and best-resourced clubs, that is a poor record, which points to his limitations. Just to be clear, before the debate immediately descends into a pro- or anti-Wenger polemic, there are shades of grey in this argument. Wenger is undoubtedly one of the great managers and will always be revered as such. But his failure to win any European trophy and to have contested just three finals in 22 years of qualifying for various European tournaments, is a glaring omission in his career. It is why the game against Monaco is so poignant. It is not just that he is returning to where his European pedigree began. It is the fact that this tie should have been the perfect platform for Wenger to have another go at building a European success. It hasn’t turned out that way after that awful, shambolic 3-1 defeat in the first leg at The Emirates. Of course, should Arsenal pull off the most unlikely of comebacks, it will rank as one of his greatest moments in the tournament. More significantly, with Real Madrid faltering, Wenger will feel his team, coming nicely into form, has a genuine chance of finally winning it. Few will agree with him though on analysing his record. The failure clearly irks Arsenal. Freddie Ljungberg admitted as much last year, when interviewed about Wenger. For all the plaudits of the incredible Invincible team, they themselves sense a gap in their CV. ‘When we meet up, the old players, we are very disappointed we haven't won the Champions League,’ said Ljungberg. ‘We felt we had a good enough team to win it. Personally that's where I have my biggest regrets, because that was a few years that it happened, and internally, the team thought we had a great chance of winning.’ The closest Wenger came to realising his dream was the Champions League final in 2006, when ten-man Arsenal led until the 76th minute against Barcelona. Who is to say that Arsenal wouldn’t have won that day had Jens Lehmann not been sent off? This is thrust of Wenger’s argument when questioned on his record: that the fine margins and necessary luck which plays its part in football is to blame for him not having achieved his goal. VIDEO Monaco are favourite to progress . Freddie Ljungberg admitted that it was one of the biggest regrets for Wenger's great side to not win in Europe . Ashley Cole reacts after Arsenal lose out in Paris, courtesy of goals from Samuel Eto'o and Juliano Belletti . Thierry Henry could not inspire Arsenal to victory in Wenger's only European Cup final back in 2006 . It is compelling up to a point. Clearly Wenger is an infinitely better coach than Roberto Di Matteo and Tony Barton, both of whom have won the trophy. But judged against his peers, the managerial greats of the modern era, Wenger’s record is lacking. Leave aside for now the fact that Bob Paisley won the trophy three times in six attempts and Brian Clough won it twice in four attempts, in the modern era Wenger’s does not rank among the elite group of coaches. Carlo Ancelotti has won the trophy three times in twelve attempts; Jose Mourinho has won it twice in eleven (counting this season, as he is already out); Pep Guardiola has won in twice in five attempts. And even Guardiola can’t match Jupp Heynckes record of two wins and four finals in five attempts. Heynckes Champions League ‘nadir’ was going out in the semi-final to eventual winners Red Star Belgrade in 1991. Wenger looks on as Barcelona lift the trophy - and he is still without a European trophy in his long career . Jens Lehmann was sent off early in the game and Barcelona's pressure eventually told as they beat Arsenal . A persistent critique of Sir Alex Ferguson’s ability as a coach (as opposed to manager) was that, given his resources he ‘only’ won the trophy twice in 21 years. He also qualified for the competition three times with Aberdeen, but left them to join United midway through the 1985-86 competition. Monaco tonight is the reminder that Wenger is the consummate qualifier in Europe but never the victor. In his six years here at the club, the team qualified for European competition every season, losing in the final of the Cup-Winners’ Cup in 1992 to Werder Bremen. Remarkably, given the relative size of the club, they reached the Champions League semi-finals in 1994, losing 3-0 to AC Milan. No disgrace in that, however; that was Fabio Capello’s team which proceeded to take apart Barcelona 4-0 in the final. Carlo Ancelotti has won the Champions League three times, including last year, in twelve attempts . Jose Mourinho has won the big trophy twice in eleven entries (counting this season, as he is already out) Jupp Heynckes has a hugely impressive record of two wins and four finals in five Champions League attempts . Wenger’s gifts are undeniable. But an 18-year sample should take account of bad luck and the statistical vagaries of football. There is a missing link in Wenger’s tactical psyche. It is as evident in the defensive displays against Chelsea and Liverpool last season as it was against Monaco two weeks ago. It has always been there and it holds him back from being the very best. The year he perhaps should have done it but didn’t was not so much 2006, when that team was beginning to decline, but the Invincible year of 2003-04, when a late Wayne Bridge goal at Highbury knocked Arsenal out in the quarter-finals in the days when Wenger’s teams were considerably stronger than Chelsea. It is a difficult to remember a night when Wenger has looked more disconsolate. He seemed so full of fury that he was on the point of bursting into tears. For all the professonial stereotypes, he is a deeply emotional man. Wayne Bridge fired in a late Chelsea winner at Highbury in 2004 in one of Arsenal's best chances of winning . Bridge's goal defeated an Arsenal side that were superior to Chelsea and went on to win the Premier League . Wenger cannot hide his disappointment as then-Chelsea manager Claudio Ranieri celebrates a rare win . Nothing would give English football lovers greater pleasure that to see Arsenal execute a remarkable comeback tonight and for Wenger to go on and finally lift the trophy ‘with the big ears,’ as Patrick Vieira always called it. Or, at some stage in these, surely the final few years of his career, for him to achieve that goal. His reputation demands it and on a sentimental level, having achieved so much, he’s earned it. But the Champions League is an unforgiving beast. It may not be a perfect barometer of coaching ability, but it is quite a good, crude measure of how well you pit your wits against the best minds in football. And Wenger, for all his accolades, comes up short. Wenger is back at his former club Monaco on Tuesday night with the hope of reaching European glory .
Arsene Wenger has qualified for the Champions League for last 17 seasons .
But despite his managerial pedigree he boasts no European trophies .
Iconic boss  has only reached on final and three semi-finals .
Monaco game is hugely poignant after 3-1 defeat in first leg at the Emirates .
Arsenal lost the 2006 final and could have gone on to win the cup in 2004 .
The Champions League shows missing link in Wenger's tactical psyche .
CLICK HERE for all the latest Arsenal news .
השיא של ארסן ונגר בליגת האלופות הוא פנומנלי כמו שהוא מאכזב עמוקות. הפרדוקס בולט הוא המנטרה של ונגר עצמו, שחוזרת על עצמה לעתים קרובות, לפיה השיא של המועדון של העפלה לטורניר במשך 17 שנים רצופות והגעתו למקבילה של שלבי נוק-אאוט ב-15 השנים האחרונות הוא יוצא דופן. אולם לאחר שהתמודד בליגת האלופות וקודמתה בגביע אירופה 18 פעמים כעת (כולל פעמיים במונאקו), הוא מעולם לא זכה בו. אולי יותר גרוע הוא היה בגמר רק פעם אחת ובחצי הגמר שלוש פעמים, פעם אחת עם מונאקו ופעמיים עם ארסנל. ארסן ונגר הוא ללא ספק אחד מגדולי הניהול, אבל השיא האירופי שלו הוא כתם בקורות החיים שלו. ונגר מוביל את קבוצתו בארסנל מול מונאקו ביום שלישי בלילה בתקווה להפוך פיגור של 3-1. ונגר מסתכל לעבר גביע ליגת האלופות לאחר שהפסיד בגמר 2006 לברצלונה בפריז. ההתקדמות לרבע גמר ליגת האלופות תחייב את ארסנל לעשות מה שאף צד אחר לא עשה בליגת האלופות - לבטל פיגור של שני שערים בבית. אז כדי לעורר השראה בקבוצה, אוהדי ארסנל עלו לטוויטר ויצרו את ההאשטאג #MiracleInMonaco בתקווה לעורר את הצד שלהם לניצחון מפורסם, כשהנושא נמצא כעת במגמות ברחבי העולם. התומכים יקוו שמסוט אוזיל ושות' יצליחו לעמוד באלטר-אגו שלהם ממסיבת חג המולד של ארסנל ב-2013, שם הנבחרת התחפשה לגיבורי על. עבור מנג'ר בעל מעמד איקוני שכזה, שבמשך רוב השנים הללו פיקח על אחד מהמועדונים הגדולים ובעלי המשאבים הטובים ביותר באירופה, זה רקורד גרוע, שמצביע על מגבלותיו. רק שיהיה ברור, לפני שהדיון יורד מיד לפולמוס פרו או אנטי ונגר, יש גוונים של אפור בטיעון הזה. ונגר הוא ללא ספק אחד המנהלים הגדולים ותמיד יהיה נערץ ככזה. אבל הכישלון שלו לזכות בגביע אירופי כלשהו ולהתמודד רק בשלושה גמרים ב-22 שנות העפלה לטורנירים אירופיים שונים, הוא מחדל בולט בקריירה שלו. זו הסיבה שהמשחק מול מונאקו כל כך נוקב. זה לא רק שהוא חוזר למקום שבו התחיל אילן היוחסין האירופי שלו. זו העובדה שהתיקו הזה היה צריך להיות הפלטפורמה המושלמת עבור ונגר לניסיון נוסף בבניית הצלחה אירופאית. זה לא התברר ככה אחרי התבוסה הנוראית והשאבולית ההיא 3-1 במשחק הראשון באמירויות. כמובן, אם ארסנל תבצע את הקאמבקים הכי לא סבירים, זה ידורג כאחד הרגעים הגדולים שלו בטורניר. באופן משמעותי יותר, כשריאל מדריד מדשדשת, ונגר ירגיש שלקבוצה שלו, שנכנסת בצורה יפה, יש סיכוי אמיתי לזכות בה סוף סוף. אך מעטים יסכימו איתו על ניתוח הרקורד שלו. ברור שהכישלון מטריד את ארסנל. פרדי ליונגברג הודה בכך בשנה שעברה, כאשר התראיין על ונגר. למרות כל המחמאות של צוות Invincible המדהים, הם עצמם חשים פער בקורות החיים שלהם. "כשאנחנו נפגשים, השחקנים הוותיקים, אנחנו מאוד מאוכזבים שלא זכינו בליגת האלופות", אמר ליונגברג. "הרגשנו שיש לנו קבוצה מספיק טובה כדי לנצח אותה. באופן אישי שם יש לי את החרטה הכי גדולה שלי, כי זה היה כמה שנים שזה קרה, ובפנים, הקבוצה חשבה שיש לנו סיכוי גדול לנצח.' הכי קרוב שנגר הגיע להגשים את חלומו היה גמר ליגת האלופות ב-2006, כאשר ארסנל בעשרה שחקנים הובילה עד הדקה ה-76 מול ברצלונה. מי אומר שארסנל לא הייתה מנצחת באותו יום אילו לא הורחק ג'נס להמן? זה עיקר הטיעון של ונגר כשנשאל על הרקורד שלו: שהשוליים היפים והמזל ההכרחי שמשחק את תפקידו בכדורגל הם האשמים בכך שהוא לא השיג את מטרתו. סרטון מונקו מועדפת להתקדמות. פרדי ליונגברג הודה שזו אחת החרטות הגדולות ביותר של הצד הגדול של ונגר שלא ניצחה באירופה. אשלי קול מגיבה לאחר שארסנל הפסידה בפריז, באדיבות שערים של סמואל אטו וג'וליאנו בלטי. תיירי הנרי לא הצליח לעורר את ארסנל לניצחון בגמר גביע אירופה היחיד של ונגר ב-2006. זה משכנע עד נקודה מסוימת. ברור שוונגר הוא מאמן טוב לאין שיעור מרוברטו די מתאו וטוני בארטון, שניהם זכו בגביע. אבל אם נשפט על רקע חבריו, גדולי הניהול של העידן המודרני, הרקורד של ונגר לוקה בחסר. עזוב לעת עתה את העובדה שבוב פייזלי זכה בגביע שלוש פעמים בשישה ניסיונות ובריאן קלאו זכה בו פעמיים בארבעה ניסיונות, בעידן המודרני ונגר'ס לא מדורגת בין קבוצת המאמנים המובחרת. קרלו אנצ'לוטי זכה בגביע שלוש פעמים ב-12 ניסיונות; ז'וזה מוריניו זכה בה פעמיים באחת עשרה (נחשב העונה, מכיוון שהוא כבר בחוץ); פפ גווארדיולה ניצח פעמיים בחמישה ניסיונות. ואפילו גווארדיולה לא יכול להשוות את השיא של ג'ופ היינקס של שני ניצחונות וארבעה גמרים בחמישה ניסיונות. "הנדיר" בליגת האלופות של היינקס יצאה בחצי הגמר למנצחת הכוכב האדום בלגרד ב-1991. ונגר מסתכל על ברצלונה מניפה את הגביע - והוא עדיין ללא גביע אירופי בקריירה הארוכה שלו. ינס להמן הורחק בשלב מוקדם של המשחק והלחץ של ברצלונה אמר בסופו של דבר כשהיא ניצחה את ארסנל. ביקורת עיקשת על יכולתו של סר אלכס פרגוסון כמאמן (בניגוד למנג'ר) הייתה שבהתחשב במשאביו הוא 'רק' זכה בגביע פעמיים ב-21 שנים. הוא גם העפיל לתחרות שלוש פעמים עם אברדין, אך עזב אותם כדי להצטרף ליונייטד באמצע התחרות של 1985-86. מונאקו הערב היא התזכורת שוונגר הוא המוקדמות המושלמת באירופה אבל אף פעם לא המנצח. בשש השנים שלו כאן במועדון, הקבוצה העפילה לתחרות אירופית בכל עונה, כשהפסידה בגמר גביע למחזיקות הגביע ב-1992 לוורדר ברמן. למרבה הפלא, בהתחשב בגודלו היחסי של המועדון, הם הגיעו לחצי גמר ליגת האלופות ב-1994, כשהפסידו 3-0 למילאן. עם זאת, אין בכך חרפה; זו הייתה הקבוצה של פאביו קאפלו שהמשיכה לפרק את ברצלונה 4-0 בגמר. קרלו אנצ'לוטי זכה שלוש פעמים בליגת האלופות, כולל בשנה שעברה, ב-12 ניסיונות. ז'וזה מוריניו זכה בגביע הגדול פעמיים באחד עשר כניסות (נחשב העונה, מכיוון שהוא כבר בחוץ) לג'ופ היינקס יש רקורד מרשים ביותר של שני ניצחונות וארבעה גמרים בחמישה ניסיונות ליגת האלופות. אין להכחיש את המתנות של ונגר. אבל מדגם של 18 שנים צריך לקחת בחשבון את המזל הרע ואת הגחמות הסטטיסטיות של הכדורגל. יש חוליה חסרה בנפשו הטקטית של ונגר. זה ניכר בתצוגות ההגנה מול צ'לסי וליברפול בעונה שעברה כמו מול מונאקו לפני שבועיים. זה תמיד היה שם וזה מעכב אותו מלהיות הטוב ביותר. השנה שבה הוא אולי היה צריך לעשות את זה אבל לא עשה זאת הייתה לא כל כך 2006, כשהקבוצה הזו התחילה לרדת, אלא השנה הבלתי מנוצחת של 2003-04, כאשר שער מאוחר של וויין ברידג' בהייבורי הפיל את ארסנל ברבע- גמר בימים שבהם הקבוצות של ונגר היו חזקות משמעותית מצ'לסי. קשה לזכור לילה שבו ונגר נראה יותר מנוח. הוא נראה כל כך מלא זעם שהוא עמד לפרוץ בבכי. למרות כל הסטריאוטיפים המקצועיים, הוא אדם בעל רגשות עמוקים. וויין ברידג' ירה במנצחת צ'לסי מאוחרת בהייבורי ב-2004 באחת מהסיכויים הטובים ביותר של ארסנל לנצח. השער של ברידג' הביס קבוצה של ארסנל שהייתה עדיפה על צ'לסי והמשיך לזכייה בפרמיירליג. ונגר לא יכול להסתיר את אכזבתו כאשר מנג'ר צ'לסי דאז, קלאודיו ראניירי, חוגג ניצחון נדיר. שום דבר לא יעניק לאוהבי הכדורגל האנגלי הנאה גדולה יותר מאשר לראות את ארסנל מבצעת קאמבק יוצא דופן הלילה ושוונגר ימשיך וסופסוף יניף את הגביע 'עם האוזניים הגדולות', כפי שתמיד קרא לזה פטריק ויירה. או, בשלב מסוים של אלה, בוודאי השנים האחרונות של הקריירה שלו, כדי שהוא ישיג את המטרה הזו. המוניטין שלו דורש זאת וברמה הסנטימנטלית, לאחר שהשיג כל כך הרבה, הוא הרוויח את זה. אבל ליגת האלופות היא חיה לא סלחנית. זה אולי לא ברומטר מושלם ליכולת אימון, אבל זה מדד די טוב וגס למידת התבונה שלך מול טובי המוחות בכדורגל. ונגר, למרות כל השבחים שלו, חסר. ונגר חוזר למועדון הקודם שלו מונאקו ביום שלישי בערב בתקווה להגיע לתהילה אירופית.
ארסן ונגר העפיל לליגת האלופות ב-17 העונות האחרונות.
אבל למרות ייחוסו הניהולי הוא לא מתהדר בגביעים אירופיים.
הבוס האיקוני הגיע רק לגמר ולשלושה חצאי גמר.
משחק מונאקו נוקב מאוד אחרי תבוסה 3-1 במשחק הראשון באמירויות.
ארסנל הפסידה בגמר 2006 ויכלה להמשיך ולזכות בגביע ב-2004.
ליגת האלופות מראה חוליה חסרה בנפשו הטקטית של ונגר.
לחץ כאן לכל החדשות האחרונות של ארסנל.