The heat is on and there are contrasting statements from some of the Premier League’s most prominent managers. Manuel Pellegrini loftily announces that he has no need to win trophies to keep his job at Manchester City. Brendan Rodgers openly admits that unless he had put Liverpool back in the running for honours he would have been sacked. Louis van Gaal urgently instructs his Manchester United players to minimise passes back to their goalkeeper in an attempt to pacify fans who are demanding a return to the attacking style of Sir Alex Ferguson. Manuel Pellegrini claims he does not need to win trophies to hold on to the Manchester City reins . Louis van Gaal has told his players not to pass back to keeper David de Gea to improve United's tempo . Roberto Martinez airily falls back on the support of his chairman Bill Kenwright as Everton drift, as if rudderless, towards the rapids of the drop zone. Get real, Senors Pellegrini and Martinez. Right on, Mister Rodgers and Meneer Van Gaal. Complacency has never been a recipe for security in the football management game and you begin to fear for Pellegrini and Martinez as the season heads towards the home straight. Pellegrini’s calm intelligence and fine football principles have won our admiration but he is kidding himself if he truly believes it when he says: ‘I’m not under any pressure to win titles. It’s about playing with style. We won’t change. It’s not about my relationship with the owners. They are not so desperate to win.’ Oh, really? Good luck with that one if after they spend so much money you come up short of Chelsea in your defence of the Premier League title and Barca finish you off in the Champions League. And it didn’t look that good against gallant Leicester on Wednesday night. Martinez comes across as honest – albeit painfully so at times – as well as a smooth media operator but he may be taking a little too much for granted when he says: ‘I was always aware of the support I would get from the chairman.’ Roberto Martinez has suffered second season syndrome at Everton with the Toffees perilously perched . Brendan Rodgers was candid about his chances of survival before Liverpool's remarkable turnaround . Beware the good old vote of confidence, Roberto, and let’s hope you don’t come to re-evaluate something else you’ve just said about Mr Kenwright: ‘Bill is a mad Evertonian.’ Fanatical fans are not usually very forgiving of only one win in a run of a dozen games including that tepid defeat at Stoke. Rodgers and Van Gaal, meanwhile, are sensibly watching their backs. Not long ago I had occasion to chide Rodgers in this column for doing too much talking about himself but seemingly not enough work on a Liverpool team sliding into crisis. Since then he has seen the warning signs and cleverly switched to a positive 3-4-3 formation which has turned them into the form team of the Premier League and he freely declares now: ‘I’ve learned that if the team is not functioning it doesn’t matter how much support you have in the boardroom. You have to win.’ So it’s well done to him. Since losing to United on December 14, Liverpool have won nine and drawn three in the Premier League . Van Gaal is proving himself shrewd enough to know that sometimes not even a run of only two defeats in 21 matches is enough at a club as huge as United. The Old Trafford faithful are chanting ‘attack, attack, attack’ while his raft of expensive imports – including £60million record signing Angel di Maria – are struggling to comes to terms with the quick-fire culture of the game in England. And the manager hears them: ‘I agree with the fans that we don’t have to use the goalkeeper so much. That there are times when we could play at a higher tempo.’ United are approaching a potentially season-defining sequence of matches against Spurs, Liverpool, City and Chelsea in the League and Arsenal in the FA Cup quarter-finals and he promises: ‘We can improve.’ So it’s well done to him, too. This quartet are not the only managers sweating in the boiler room of big-time football. Heaven knows, for example, what poor old Gus Poyet was burbling on about in his bottle-kicking rant during Sunderland’s fractious draw at Hull this midweek. Or whether his sanity will hold up under the pressure of fighting to stave off relegation without his star England winger Adam Johnson following his arrest on suspicion of having sex with an underage girl. Angel di Maria trudges off to be substituted after another disappointing outing against Newcastle . Hull boss Steve Bruce and Sunderland's Gus Poyet played down their spat and have since shaken hands . The trapdoor is beginning to creak under some auspicious names. Don’t feel too sorry for them if it swings open. Unlike the great managers of yore – even Sir Alex was financially strapped in his early years astride the hot seat – these celebrities are paid millions to cope with the pressures. Like several of their more immediate predecessors, they would not necessarily be obliged to find another job after the pay-off. It’s mostly the pride that’s in danger of being hurt. There is one lesson above all others which England’s rugby goliaths need to heed from that Six Nations defeat in Ireland. Brawn alone will not be enough to win the World Cup this autumn, even on home turf. Stuart Lancaster’s pack is a monster, right enough, but you cannot simply shove, bore and batter your way to glory against the best teams on the planet in the Test matches which matter above all others. England will need more than a game based around brute force if they are to succeed in the World Cup . Ireland gave Chris Robshaw his men a lesson and the Red Rose will need to regroup - and add guile . You have to play some football, at least, when it comes to Ireland, probably France, even more so New Zealand. Sir Clive Woodward had Martin Johnson the Enforcer but he also got the sparkling best out of Jonny Wilkinson, whose phenomenal kicking blinded many to his creative talents. Lancaster has Chris Robshaw the Mighty. He also has at his disposal the mercurial genius of Danny Cipriani, who he leaves parked on the bench. There is no reward without risk. There was an awed reaction to my reminiscence earlier this week of how Tottenham’s late, great Dave Mackay refused to believe he had broken his left leg for a second time until he stamped his foot and the jagged white bone stuck out through his sock…then spurned the stretcher and insisted on walking off. So don’t be too surprised if this much loved and revered iron Scot arrives at the funeral on his own two feet. The late, great Dave Mackay is crowned by Spurs team-mate Jimmy Robertson after winning the 1967 FA Cup .
Pellegrini announced that he does not need to win trophies to keep his job .
Martinez continually announces that he has the support of Bill Kenwright .
Rodgers was realistic enough to know that results needed to improve .
Van Gaal is trying to improve United's tempo by minimising backpasses .
החום נמשך ויש הצהרות מנוגדות של כמה מהמנהלים הבולטים של ליגת העל. מנואל פלגריני מודיע בקול רם שאין לו צורך לזכות בגביעים כדי לשמור על תפקידו במנצ'סטר סיטי. ברנדן רודג'רס מודה בגלוי שאם לא החזיר את ליברפול להתמודדות על כבוד הוא היה מפוטר. לואי ואן חאל מורה בדחיפות לשחקניו במנצ'סטר יונייטד למזער מסירות חזרה לשוער שלהם בניסיון להרגיע את האוהדים שדורשים לחזור לסגנון ההתקפה של סר אלכס פרגוסון. מנואל פלגריני טוען שהוא לא צריך לזכות בגביעים כדי להחזיק במושכות של מנצ'סטר סיטי. לואי ואן חאל אמר לשחקניו לא להחזיר את השוער דויד דה חאה כדי לשפר את הקצב של יונייטד. רוברטו מרטינס נופל באווריריות על תמיכתו של היו"ר שלו ביל קנרייט כשאברטון נסחפת, כאילו חסרת הגה, לעבר המפלים של אזור הירידה. תהיו אמיתיים, סניור פלגריני ומרטינז. ממש הלאה, מיסטר רודג'רס ומנייר ואן חאל. שאננות מעולם לא הייתה מתכון לביטחון במשחק ניהול הכדורגל ואתה מתחיל לחשוש לפלגריני ומרטינס כשהעונה מתקדמת לעבר הישורת הביתית. האינטליגנציה השלווה של פלגריני ועקרונות הכדורגל המשובחים זכו להערצה שלנו, אבל הוא צוחק על עצמו אם הוא באמת מאמין בכך כשהוא אומר: 'אני לא בלחץ לזכות בתארים. זה על לשחק עם סטייל. אנחנו לא נשתנה. זה לא קשור ליחסים שלי עם הבעלים. הם לא כל כך נואשים לנצח.' אה, באמת? בהצלחה עם זה, אם אחרי שהם מוציאים כל כך הרבה כסף אתה לא מצליח לצ'לסי בהגנה על תואר הפרמיירליג ובארסה תגמור אותך בליגת האלופות. וזה לא נראה כל כך טוב מול לסטר האמיצה ביום רביעי בערב. מרטינס נראה ישר - גם אם כואב לפעמים - כמו גם כמפעיל תקשורת חלק, אבל הוא אולי לוקח קצת יותר מדי כמובן מאליו כשהוא אומר: "תמיד הייתי מודע לתמיכה שאקבל מהיו"ר.' רוברטו מרטינס סבל מתסמונת העונה השנייה באברטון כשהטופי יושבים בצורה מסוכנת. ברנדן רודג'רס היה כנה לגבי סיכויי ההישרדות שלו לפני המהפך המדהים של ליברפול. היזהר מהצבעת האמון הישנה והטובה, רוברטו, ובואו נקווה שלא תבוא להעריך מחדש משהו אחר שאמרת זה עתה על מר קנרייט: 'ביל הוא אברטוני מטורף.' מעריצים קנאים בדרך כלל אינם סלחנים רק כלפי ניצחון אחד ברצף של תריסר משחקים כולל התבוסה הפושרת בסטוק. רודג'רס ואן חאל, בינתיים, מסתכלים על הגב שלהם בתבונה. לא מזמן הייתה לי הזדמנות להעיף על רודג'רס בטור הזה על כך שהוא מדבר יותר מדי על עצמו, אבל לכאורה לא מספיק עבודה בקבוצת ליברפול שנקלעה למשבר. מאז הוא ראה את סימני האזהרה ועבר בחוכמה למערך 3-4-3 חיובי שהפך אותם לקבוצת הטופ של ליגת העל והוא מצהיר בחופשיות כעת: 'למדתי שאם הקבוצה לא מתפקדת זה לא משנה כמה תמיכה יש לך בחדר הישיבות. אתה חייב לנצח.' אז כל הכבוד לו. מאז שהפסידה ליונייטד ב-14 בדצמבר, ליברפול ניצחה תשע ותיגרה שלוש בפרמיירליג. ואן חאל מוכיח את עצמו ממולח מספיק כדי לדעת שלפעמים אפילו ריצה של שתי הפסדות בלבד ב-21 משחקים לא מספיקה במועדון ענק כמו יונייטד. המאמינים באולד טראפורד קוראים 'תקיפה, התקפה, התקפה' בעוד שרשרת היבוא היקר שלו - כולל שיא של 60 מיליון פאונד בהחתמת אנחל די מריה - מתקשה להשלים עם תרבות האש המהירה של המשחק באנגליה. והמנהל שומע אותם: 'אני מסכים עם האוהדים שאנחנו לא צריכים להשתמש כל כך בשוער. שיש תקופות שבהן נוכל לשחק בקצב גבוה יותר." יונייטד מתקרבת לרצף פוטנציאלי של הגדרת עונה של משחקים נגד ספרס, ליברפול, סיטי וצ'לסי בליגה וארסנל ברבע גמר הגביע האנגלי והוא מבטיח: " אנחנו יכולים להשתפר.״ אז כל הכבוד גם לו. הרביעייה הזו הם לא המנהלים היחידים שמזיעים בחדר הדוודים של הכדורגל הגדול. השמים יודעים, למשל, על מה גאס פוייט המסכן קישקש בקשקוש הבעיטות שלו בבקבוק במהלך ההגרלה הפרועה של סנדרלנד בהאל באמצע השבוע הזה. או אם השפיות שלו תחזיק מעמד בלחץ של הלחימה להדוף את הירידה ללא כוכבו באנגליה אדם ג'ונסון בעקבות מעצרו בחשד לקיים יחסי מין עם נערה קטין. אנחל די מריה משתרך כדי להיות מוחלף אחרי עוד גיחה מאכזבת מול ניוקאסל. הבוס של האל, סטיב ברוס, וגאס פויאט של סנדרלנד השמיעו את יריקותיהם ומאז לחצו ידיים. הדלת מתחילה לחרוק תחת כמה שמות משמחים. אל תרחם עליהם יותר מדי אם זה נפתח. שלא כמו המנהלים הגדולים של פעם - אפילו סר אלכס היה עצור כלכלית בשנותיו הראשונות על הכיסא החם - לסלבריטאים האלה משלמים מיליונים כדי להתמודד עם הלחצים. כמו כמה מקודמיהם המיידיים יותר, הם לא בהכרח יהיו מחויבים למצוא עבודה אחרת לאחר השכר. זו בעיקר הגאווה שנמצאת בסכנת פגיעה. יש שיעור אחד מעל כולם שגוליית הרוגבי של אנגליה צריכים לשים לב אליו מאותה תבוסה של ששת האומות באירלנד. בראון לבדו לא יספיק לזכייה בגביע העולם בסתיו הקרוב, אפילו במגרש הביתי. החבילה של סטיוארט לנקסטר היא מפלצת, נכון מספיק, אבל אתה לא יכול פשוט לדחוף, לשעמם ולחבוט בדרכך לתפארת מול הקבוצות הטובות ביותר על פני כדור הארץ במשחקי המבחן שחשובים יותר מכל האחרים. אנגליה תצטרך יותר ממשחק המבוסס על כוח גס אם היא תצליח במונדיאל. אירלנד נתנה לכריס רובשו לקח לאנשיו והורד האדום יצטרכו להתארגן מחדש - ולהוסיף ערמה. אתה צריך לשחק קצת כדורגל, לפחות, כשזה מגיע לאירלנד, כנראה צרפת, אפילו יותר ניו זילנד. לסר קלייב וודוורד היה מרטין ג'ונסון האכיפה אבל הוא גם הוציא את המיטב הנוצץ מג'וני ווילקינסון, שהבעיטות הפנומנליות שלו עיוורו רבים מהכישרונות היצירתיים שלו. ללנקסטר יש את כריס רובשו האדיר. לרשותו עומדת גם הגאונות הכספית של דני ציפריאני, שאותו הוא משאיר חונה על הספסל. אין תגמול ללא סיכון. הייתה תגובה נפעמת להיזכרותי בתחילת השבוע כיצד דייב מאקי המנוח של טוטנהאם סירב להאמין שהוא שבר את רגלו השמאלית בפעם השנייה עד שרקע ברגלו והעצם הלבנה המשוננת בצבצה דרך הגרב שלו... ואז נדחה. האלונקה והתעקש ללכת. אז אל תתפלאו יותר מדי אם סקוט הברזל האהוב והנערץ הזה יגיע להלוויה בכוחות עצמו. דייב מאקי המנוח, הנהדר, מוכתר על ידי חברו לספרס, ג'ימי רוברטסון, לאחר שזכה בגביע האנגלי ב-1967.
פלגריני הודיע ​​שהוא לא צריך לזכות בגביעים כדי לשמור על תפקידו.
מרטינז מודיע כל הזמן שהוא זוכה לתמיכתו של ביל קנרייט.
רודג'רס היה מספיק ריאלי כדי לדעת שהתוצאות צריכות להשתפר.
ואן חאל מנסה לשפר את הקצב של יונייטד על ידי צמצום מסירות אחוריות.