When I imagine my last day on earth, and I try not to think about it too often, I think of a sunny day in the country and going for a walk among daffodils and green fields. I eat a delicious meal with my children and grandchildren — possibly my great-grandchildren (in my fantasy, I am seriously old but still really fit) — then, after a glass or two of champagne, I fall into a deep and dreamless sleep from which I just don’t wake up. I know I don’t want to go like my mother did, fully conscious that death was imminent and having to deal with the grief of the people who loved her. But at least my mother, the writer Jocasta Innes, was in her right mind until pancreatic cancer ended her life two years ago, aged 78. Writer Daisy Goodwin used an American DNA mapping service to discover whether or not she carried the mutated genes likely to raise your risk of breast and ovarian cancer, Parkinson’s and Alzheimer’s disease . My poor grandmother Eileen didn’t have that: she died in a fog of mental confusion, looking at her children as if they were strangers. Is there ever a ‘good’ way to go? Most of us have no idea how we are going to shuffle off this mortal coil — it’s probably the only thing that keeps us sane. But now scientists are offering a service to people who’d like a peek into their future. For £125, you can send off a sample of your saliva to a company in America, and in return they’ll send you your full story, including your ancestry and — crucially — a fairly good indication of how you’ll meet your maker. It’s done by mapping your genome, that unique sequence of 23 pairs of chromosomes that make up your DNA, pinpointing the mutations that determine if you’re likely to go gracefully or whether you’re likely to develop the kind of disease that’s a living death. DNA mapping has been brought to public attention after Angelina Jolie’s discovery that she carried the genes that would seriously increase her chances of ovarian and breast cancer. She’s since had a double mastectomy, and this week announced she’d had both ovaries removed, too. The question, for most of us, I suppose, is whether, like Angelina, we’d want to know. Is this a useful guide as to how to live your life, or simply too much information? Daisy's grandmother Eileen, pictured here (left) with Daisy's mother, the writer Jocasta Innes (centre), started to suffer from dementia aged 70 . I’d sent off my sample to the company, 23 And Me, last year because I was thinking of doing a television show about Britain’s genetic make up. It would be interesting, I thought, to find out exactly how British I was, too: my thick, dark hair and brown eyes have always made me wonder. Then, at the beginning of the year, I was sent an email which said my ‘health overview’ was available on the company’s website. But did I want to know if I carried the genes that put me at a higher risk of breast and ovarian cancer, Parkinson’s and Alzheimer’s, I wondered? With one click I would have a glimpse of how my life might end — or face terrifying decisions about preventative surgery. 'I spent weeks deciding whether I should find out or not,' says Daisy (pictured left), who eventually decided to learn the truth about her test results after a conversation with her 14-year-old daughter Lydia (pictured right) The results are split into two sections: first are the innocuous ones, then you can click on another button for your genetic risk factors. I checked out the first category and discovered that I carry the genotypes that make me likely to have brown eyes (tick), unlikely to be a world-class sprinter (tick), and that I am more susceptible to caffeine than most people (that’s true, an espresso makes my heart race). Fascinating, even if not exactly earth-shattering. My ancestry was even more mundane: 60 per cent British and the rest Northern European, as it turns out. So not exotic at all. But then there came the health hazards section containing the information that can tell you what you are likely to die of. It may sound foolish, but I spent weeks deciding whether I should find out or not — there’s something terrifying about the idea of knowing for sure that somewhere inside you is a genetic grenade that could go off at any moment. The thing I really dread is Alzheimer’s. My grandmother developed a form of dementia in her early 70s and it was awful to watch a woman who had gained a double-first from Cambridge lose her razor-sharp wits. I wondered if there was any point in knowing you might get something for which there is no cure? Why spend the rest of your life with a shadow hanging over you? Friends and family were evenly split between those who shuddered and said they would never choose to find out and the ones who wanted to know everything. What decided it for me was my 14-year-old daughter Lydia saying: ‘You need to find out Mum, because even if you don’t want to know, I do.’ As she’s the one who will probably have to take care of me when I am old, that seemed fair. So, apprehensively, I logged back on. My heart was racing as I clicked on the ‘genetic risks’ button. I knew I could be opening a Pandora’s box from which there is no return: I knew I could be opening up my death sentence. Daisy's mother Jocasta Innes, pictured here with husband Richard Goodwin, was the author of 70s bestseller, Pauper's Cookbook . At first, all I saw was the good news — I don’t have the mutations that cause breast and ovarian cancer. Parkinson’s didn’t show up either. ‘Hey, I’m doing pretty well at this,’ I thought, thinking my gentle slip into the afterlife, glass of champagne in hand, wasn’t perhaps wide of the mark after all. But then I looked at the Alzheimer’s results — and my complacency fell away. It took a few minutes to realise I was not being given the all-clear, that it said I have one of the genetic variants that is a marker for late-onset Alzheimer’s. This was the news I was dreading. I began shaking and thinking about my grandmother’s last days: I don’t want to be somebody who’s lost all sense of who they are, being cared for in an anonymous home by strangers, but those visions kept coming into my head. My first instinct was to tell my family but I suddenly realised I don’t want to burden them, to express my fears to them. So I sat at the computer feeling wobbly. It was very bad moment. More than a moment — I felt very alone and bleak for several hours. 'Although there is part of me that wishes that I hadn’t clicked that button, now that I have, there is no excuse not to make the most of every healthy day left to me,' says Daisy . My memory is probably my greatest gift (my children call me the human Google), so the thought of losing it makes me shiver. Worse still is the idea of being an insensate burden on my family, someone they have to care for even when the spark of personality has gone. What I really wanted was a stiff drink, but the one thing I do know about Alzheimer’s is that alcohol is not good for potential dementia sufferers — my grandmother’s short-term memory got a lot worse after her nightly gin. So, sober, I fought back the panic and tried to look at things logically. Although I have the variant, that is no guarantee I will develop the disease. And if you’re reading this and panicking because you have a relative with Alzheimer’s — don’t. The two facts are often not linked. 'My memory is probably my greatest gift (my children call me the human Google), so the thought of losing it makes me shiver,' says Daisy, pictured here aged 8 . My mother was still in sound mind when she died two years ago, and my father is extremely spry at 80, so I probably have 25 years or so before I need to worry. There are things that are meant to reduce your chances of getting the disease: avoiding alcohol, keeping your weight down and taking lots of exercise. And who knows, by the time I reach 70 — the age my grandmother began getting symptoms — there may be some way of treating Alzheimer’s. Sergey Brin, one of the geniuses behind Google who is married to the founder of 23 And Me, discovered through his DNA test that he had a genetic risk of Parkinson’s. So he has taken up competitive diving as a way of optimising his chances of staying healthy and he has also given £33 million to fund research into a cure. It’s all about reducing the odds. DNA mapping has been brought to public attention after Angelina Jolie’s discovery that she carried the genes that would seriously increase her chances of ovarian and breast cancer . Although I hesitated about taking the test, now that I know there is a chance I might spend the last years of my life without the mental capacity I currently have, it makes me very determined to use my brain while it is still in good nick. I’m not going to let myself worry about the future. Instead I’m going to learn to play bridge and do cryptic crosswords while I still can. As someone whose house burnt down earlier this year because of low winter sun hitting a make-up mirror, I know just how random life can be. Although there is part of me that wishes that I hadn’t clicked that button, now that I have, there is no excuse not to make the most of every healthy day left to me.
Daisy Goodwin's grandmother developed dementia in her early 70s .
She was tested for the Parkinson's, breast and ovarian cancer genes .
DNA mapping revealed that she has a high risk of developing Alzheimer’s .
כשאני מדמיינת את היום האחרון שלי עלי אדמות, ואני משתדלת לא לחשוב על זה יותר מדי, אני חושבת על יום שמשי בארץ ויציאה לטיול בין נרקיסים ושדות ירוקים. אני אוכל ארוחה טעימה עם הילדים והנכדים שלי - אולי הנינים שלי (בפנטזיה שלי, אני ממש זקן אבל עדיין ממש בכושר) - ואז, אחרי כוס או שתיים של שמפניה, אני נופל בשינה עמוקה וחסרת חלומות. שאני פשוט לא מתעורר. אני יודע שאני לא רוצה ללכת כמו אמא שלי, בהכרה מלאה שהמוות קרוב וצריך להתמודד עם הצער של האנשים שאהבו אותה. אבל לפחות אמי, הסופרת ג'וקסטה אינס, הייתה בשכלה עד שסרטן הלבלב שם קץ לחייה לפני שנתיים, בת 78. הסופרת דייזי גודווין השתמשה בשירות מיפוי DNA אמריקאי כדי לגלות אם היא נושאת או לא נושאת את הגנים שעברו מוטציה. להעלות את הסיכון לסרטן השד והשחלות, פרקינסון ואלצהיימר . לסבתי המסכנה איילין לא היה את זה: היא מתה בערפל של בלבול נפשי, מביטה בילדיה כאילו היו זרים. האם אי פעם יש דרך 'טובה' ללכת? לרובנו אין מושג איך אנחנו הולכים לטרוף את סליל התמותה הזה - זה כנראה הדבר היחיד ששומר אותנו שפויים. אבל עכשיו מדענים מציעים שירות לאנשים שרוצים הצצה לעתיד שלהם. תמורת 125 פאונד, אתה יכול לשלוח דגימה של הרוק שלך לחברה באמריקה, ובתמורה הם ישלחו לך את הסיפור המלא שלך, כולל מוצאך, ובעיקר - אינדיקציה טובה למדי כיצד תפגוש את היוצר שלך . זה נעשה על ידי מיפוי הגנום שלך, הרצף הייחודי הזה של 23 זוגות כרומוזומים המרכיבים את ה-DNA שלך, איתור המוטציות שקובעות אם אתה צפוי ללכת בחן או אם אתה צפוי לפתח סוג של מחלה שהיא מוות חי . מיפוי DNA הובא לידיעת הציבור לאחר גילויה של אנג'לינה ג'ולי כי היא נושאת את הגנים שיגדילו ברצינות את סיכוייה לחלות בסרטן השחלות והשד. מאז היא עברה כריתת שד כפולה, והשבוע הודיעה שהיא הסירה גם את שתי השחלות. השאלה, עבור רובנו, אני מניח, היא האם, כמו אנג'לינה, נרצה לדעת. האם זהו מדריך שימושי כיצד לחיות את חייך, או פשוט יותר מדי מידע? סבתה של דייזי איילין, בתמונה כאן (משמאל) עם אמה של דייזי, הסופרת Jocasta Innes (במרכז), החלה לסבול מדמנציה בגיל 70. שלחתי את הדגימה שלי לחברה, 23 And Me, בשנה שעברה כי חשבתי לעשות תוכנית טלוויזיה על ההרכב הגנטי של בריטניה. זה יהיה מעניין, חשבתי, לגלות בדיוק כמה אני גם בריטי: השיער העבה והכהה שלי ועיניי החומות תמיד גרמו לי לתהות. ואז, בתחילת השנה, נשלח אליי מייל שאמר ש'סקירת הבריאות' שלי זמינה באתר החברה. אבל האם רציתי לדעת אם אני נושאת את הגנים שמעמידים אותי בסיכון גבוה יותר לסרטן השד והשחלות, פרקינסון ואלצהיימר, תהיתי? בלחיצה אחת הייתי יכול להציץ כיצד חיי עלולים להסתיים - או להתמודד עם החלטות מפחידות לגבי ניתוח מונע. "ביליתי שבועות בהחלטה אם לברר או לא", אומרת דייזי (בתמונה משמאל), שבסופו של דבר החליטה ללמוד את האמת על תוצאות הבדיקה שלה לאחר שיחה עם בתה בת ה-14 לידיה (בתמונה מימין) התוצאות מחולקים לשני חלקים: הראשון הם התמימים, ואז אתה יכול ללחוץ על כפתור אחר עבור גורמי הסיכון הגנטיים שלך. בדקתי את הקטגוריה הראשונה וגיליתי שאני נושא את הגנוטיפים שגורמים לי להיות בעלי עיניים חומות (קרציה), לא סביר שאהיה אצן ברמה עולמית (טיק), ושאני רגיש יותר לקפאין מרוב האנשים (זהו נכון, אספרסו ממריץ את הלב שלי). מרתק, גם אם לא בדיוק מרעיד אדמה. מוצאי היה ארצי אפילו יותר: 60 אחוז בריטים והשאר צפון אירופיים, כפי שמתברר. אז לא אקזוטי בכלל. אבל אז הגיע הסעיף של סכנות בריאותיות המכיל את המידע שיכול להגיד לך ממה אתה צפוי למות. זה אולי נשמע מטופש, אבל ביליתי שבועות בהחלטה אם לגלות או לא - יש משהו מפחיד ברעיון לדעת בוודאות שאיפשהו בתוכך נמצא רימון גנטי שעלול להתפוצץ בכל רגע. הדבר שאני באמת מפחד ממנו הוא אלצהיימר. סבתי פיתחה סוג של דמנציה בשנות ה-70 המוקדמות לחייה וזה היה נורא לראות אישה שזכתה לראשון כפול מקיימברידג' מאבדת את שכלה החד כתער. תהיתי אם יש טעם לדעת שאולי תקבל משהו שאין לו תרופה? למה לבלות את שארית חייך עם צל תלוי מעליך? חברים ובני משפחה התחלקו שווה בשווה בין אלה שנרעדו ואמרו שלעולם לא יבחרו לברר לבין אלה שרצו לדעת הכל. מה שהכריע את זה עבורי היה בתי בת ה-14 לידיה אמרה: 'את צריכה לברר את אמא, כי גם אם את לא רוצה לדעת, אני כן.' שכן היא זו שכנראה תצטרך לטפל. ממני כשאני זקן, זה נראה הוגן. אז, בחשש, התחברתי שוב. הלב שלי דפק בזמן שלחצתי על כפתור 'סיכונים גנטיים'. ידעתי שאני יכול לפתוח תיבת פנדורה שאין ממנה חזרה: ידעתי שאני יכול לפתוח את גזר דין המוות שלי. אמה של דייזי ג'וקסטה אינס, בתמונה כאן עם הבעל ריצ'רד גודווין, הייתה מחברת רב המכר משנות ה-70, ספר הבישול של הפאופר. בהתחלה, כל מה שראיתי היו החדשות הטובות - אין לי את המוטציות שגורמות לסרטן השד והשחלות. גם פרקינסון לא הופיע. 'היי, אני מצליח בזה די טוב,' חשבתי, וחשבתי שההחלקה העדינה שלי אל החיים שלאחר המוות, כוס שמפניה ביד, לא הייתה אולי רחוקה מהסימן. אבל אז הסתכלתי על תוצאות האלצהיימר - והשאננות שלי נפלה. לקח כמה דקות להבין שלא נותנים לי את הכל, שזה אומר שיש לי אחד מהווריאציות הגנטיות המהווה סמן לאלצהיימר שמתחיל מאוחר. אלו היו החדשות שחששתי ממנה. התחלתי לרעוד ולחשוב על ימיה האחרונים של סבתי: אני לא רוצה להיות מישהו שאיבד את כל התחושה של מי הם, מטופל בבית אנונימי על ידי זרים, אבל החזיונות האלה לא הפסיקו לעלות לי בראש. האינסטינקט הראשון שלי היה לספר למשפחה שלי אבל פתאום הבנתי שאני לא רוצה להכביד עליהם, להביע בפניהם את הפחדים שלי. אז ישבתי ליד המחשב והרגשתי מתנודדת. זה היה רגע רע מאוד. יותר מרגע - הרגשתי מאוד בודד ועגום במשך כמה שעות. "למרות שיש חלק בי שרוצה שלא לחצתי על הכפתור הזה, עכשיו כשיש לי, אין תירוץ לא להפיק את המרב מכל יום בריא שנותר לי", אומרת דייזי. הזיכרון שלי הוא כנראה המתנה הכי גדולה שלי (הילדים שלי קוראים לי גוגל האנושי), אז המחשבה לאבד אותו גורמת לי לצמרמורת. גרוע יותר הוא הרעיון להיות נטל מטורף על המשפחה שלי, מישהו שהם צריכים לטפל בו גם כאשר ניצוץ האישיות נעלם. מה שבאמת רציתי היה משקה נוקשה, אבל הדבר היחיד שאני יודע על אלצהיימר הוא שאלכוהול לא טוב לחולי דמנציה פוטנציאליים - הזיכרון לטווח הקצר של סבתי החמיר הרבה אחרי הג'ין הלילי שלה. אז, מפוכח, נלחמתי מהבהלה וניסיתי להסתכל על הדברים בהיגיון. למרות שיש לי את הגרסה, זו לא ערובה שאפתח את המחלה. ואם אתה קורא את זה ונכנס לפאניקה כי יש לך קרוב משפחה עם אלצהיימר - אל תעשה זאת. שתי העובדות לרוב אינן קשורות. "הזיכרון שלי הוא כנראה המתנה הכי גדולה שלי (הילדים שלי קוראים לי גוגל האנושי), אז המחשבה לאבד אותו גורמת לי לצמרמורת", אומרת דייזי, בתמונה כאן בת 8. אמא שלי עדיין הייתה בשכל כשמתה לפני שנתיים, ואבי הוא מאוד זריז בגיל 80, אז כנראה יש לי 25 שנים בערך לפני שאני צריך לדאוג. יש דברים שנועדו להפחית את הסיכוי לחלות במחלה: הימנעות מאלכוהול, ירידה במשקל ופעילות גופנית מרובה. ומי יודע, עד שאגיע לגיל 70 - הגיל שסבתא שלי התחילה לקבל תסמינים - אולי יש דרך לטפל באלצהיימר. סרגיי ברין, אחד הגאונים מאחורי גוגל שנשוי למייסד 23 And Me, גילה באמצעות בדיקת ה-DNA שלו שיש לו סיכון גנטי לפרקינסון. אז הוא נקט בצלילה תחרותית כדרך לייעל את סיכוייו להישאר בריא והוא גם נתן 33 מיליון פאונד למימון מחקר לתרופה. הכל עניין של הפחתת הסיכויים. מיפוי DNA הובא לידיעת הציבור לאחר גילויה של אנג'לינה ג'ולי שהיא נושאת את הגנים שיגדילו ברצינות את הסיכוי שלה לחלות בסרטן השחלות והשד. למרות שהיססתי לגבי הבדיקה, עכשיו כשאני יודע שיש סיכוי שאבלה את השנים האחרונות של חיי בלי היכולת המנטלית שיש לי כרגע, זה גורם לי לנחוש מאוד להשתמש במוח שלי בזמן שהוא עדיין במצב טוב. אני לא אתן לעצמי לדאוג לגבי העתיד. במקום זאת אני אלמד לשחק ברידג' ולעשות תשבצים סתמיים כל עוד אני יכול. כמי שביתה נשרף מוקדם יותר השנה בגלל שמש חורפית נמוכה שפגעה במראה איפור, אני יודעת עד כמה החיים יכולים להיות אקראיים. למרות שיש בי חלק שמייחל שלא לחצתי על הכפתור הזה, עכשיו כשיש לי, אין שום תירוץ לא להפיק את המרב מכל יום בריא שנותר לי.
סבתה של דייזי גודווין פיתחה דמנציה בתחילת שנות ה-70 לחייה.
היא נבדקה עבור הגנים של פרקינסון, סרטן השד והשחלות.
מיפוי DNA גילה שיש לה סיכון גבוה לפתח אלצהיימר.