A KIM JONG-IL PRODUCTION . by Paul Fischer . (Penguin/Viking £14.99) Were it not for the fact that North Korea is despicably tragic, it would be comical in the extreme. As a nation, it is so hermetically sealed — the regime lets ‘few foreigners in and virtually no information out’ — that the population has never heard of Jesus, Santa or Elvis. They fully believe their Dear Leader, Kim Jong-Il, who died in 2011, was descended from an egg impregnated by the sun and that when he went into battle, he rode on a unicorn. At the grand age of eight weeks, Kim was walking, talking and dispensing sage military advice. He could control the weather and catch rainbows with his bare hands. The North Koreans believe that their Dear Leader, Kim Jong-Il, who died in 2011, was descended from an egg impregnated by the sun . Such was (and is) the potency of North Korea’s messianic cult, however, that dare to laugh at such claims and a prison camp — or ‘custody management centre’ or ‘enlightenment centre’ — awaits. Paul Fischer, in this gripping tale, tells us that a typical penal colony near Pyongyang, the capital city, is bigger than the entire surface area of Los Angeles, with 220,000 inmates. Criminals include painters or poets whose work is ‘too Western’. The Ministry for the Protection of State Security rounds up people who have used more than the allocated quota of electricity, or have been accused of wearing blue jeans, growing their hair too long, reading a foreign newspaper or cracking jokes about Kim’s appearance (Kim Jong-Il’s son, the latest dictator, Kim Jong-Un, is another squat little monster, ‘prone to bursts of anger and bad temper’). There are no trials — simply the whim of the current Kim. One person’s guilt implicates an entire family. ‘Children are executed in front of their mothers, wives in front of their husbands.’ Children who informed on their parents were commended for their patriotism. Husbands suspected of a political crime would beg to be able to shoot their own wives as a sign of loyalty. In this evil hell-hole in Kim Jong-Il’s time, ‘chatter, laughter and singing were forbidden’. If Kim Jong-Il himself had one weakness, however, it was for the movies. Though he had personal control over huge armies and a nuclear arsenal, Kim’s mind was filled less with totalitarian ideology than with ‘James Bond and Rambo . . . His favourite stars were Sean Connery and Elizabeth Taylor’. It must be a mightily strange person who can confuse Elizabeth Taylor with Sylvester Stallone. Nevertheless, Kim set up the Central Film Distribution Centre, which obtained prints from abroad and secretly dubbed them into Korean using professional actors. Fischer says Kramer Vs. Kramer and Mary Poppins were in the Pyongyang vaults — though only Kim was permitted to screen such incendiary foreign fare. It was Kim’s dream to establish ‘a world-class film industry’ but, unfortunately, local productions were boring in the extreme — ‘tedious stories of selfless factory workers and exemplary farm girls’. The North Korean leader (left) had a weakness for films despite the strict regulations he imposed on his country, he wished to establish a 'world-class film industry' The studios had access only to a limited stock of ‘ill-fitting uniforms, wigs and detachable facial hair’. The sets consisted of a Tyrolean chalet and a fake vineyard. Not only that, but actors and actresses often disappeared mid-scene. If they were ‘declared guilty of some obscure offence’, their performances would literally be chopped from the celluloid, ‘rendering the film unintelligible’ when shown. Nor was kissing or a love scene ever depicted — emotion had to be reserved for the Dear Leader. It was a rule that North Korea was always to be shown in rich sunshine. Scenes set abroad had to be uninvitingly dark and rain-swept. In the wider world, Spielberg, Scorsese and George Lucas were emerging so, in 1978, Kim had the idea to abduct a director and star from South Korea, whose ‘knowledge and manpower’ would stimulate his own cinematic ambitions. Shin Sang-Ok and his wife, Choi Eun-Hee, who’d produced ‘melodramas, thrillers, historical epics and martial arts films full of frantic zooms and moving cameras’, were snatched from Hong Kong harbour, drugged and bundled into a speedboat by the North Korean ‘covert operations department.’ They were kept apart and for five years were held in solitary confinement or put under strict house arrest. Kim Jong-Il abducted a South Korean filmmaker Shin Sang-Ok and his wife, Choi Eun-Hee in 9178 in a bid to bring a thriving film industry to North Korea . Choi was made to memorise passages from hagiographies of Kim Jong-Il and his equally demented father Kim Il-Sung. ‘You must bear some pain for the good of the revolution,’ she was told. At gunpoint, she underwent ‘daily compulsory ideology training sessions’. No debate or voicing of doubt was allowed. Shin, having made a feeble attempt to escape, was flung into a prison cell, where he had to sit immobile in the same cross-legged position, staring straight ahead, for 16 hours a day. If he swayed or blinked, he had to thrust his hands through the bars, so that his fingers could be ‘smashed violently with the guard’s baton’. But Shin was lucky. Other prisoners had their fingers and ears melted away by the sheer intensity and duration of electric shocks. No prisoner could sit or lie down, in any event, because the cramped cells were covered with spikes. Sanitation was non-existent. Eventually, in 1983, when it was believed that Shin and Choi had been thoroughly indoctrinated, they were introduced to Kim in person — all 5 ft 2 in of him, in platform shoes and bouffant hair. The Dear Leader invited his ‘guests’ to attend regular feasts and drunken orgies thrown for elite members of the Workers’ Party Central Committee and the Propaganda and Agitation Department. Though the remainder of the country was starving and poverty stricken — subsisting on frogs and mice — Kim indulged himself with imported exotic foodstuffs. Kim Jong-Il (left) is seen her with his son, Kim Jong-Un (right) who is now the North Korean leader since his father's death . He collected motorcycles and Mercedes limousines, built luxurious villas, travelled on private trains and drank expensive Cognac — the annual budget for Hennessy VSOP was $700,000. He paid for all of this with the loans given to the country by Moscow and Beijing, the proceeds of organised crime and bogus insurance claims made against Allianz Global and Lloyd’s of London. Yet if ever a whisper of this excess or embezzlement got out, executions followed. Assuring Kim that ‘I will take part in the revolution’, Shin agreed to make a propaganda film. Here, he believed, was a way of escape. He encouraged Kim to permit a location shoot abroad in Budapest and Vienna. They had built up sufficient trust to be allowed to travel. Though surrounded by armed guards, Shin and Choi made a dash for it in Austria and hid in the American Embassy. They were flown to Virginia. In time, Shin made Ninja films for the Disney Channel and was a juror at Cannes with Clint Eastwood. He died of liver disease in 2006. Choi moved back to Seoul, South Korea, where she continues to live in obscurity, her history disbelieved by her neighbours who regard her as a defector, not a former abductee. It does all sound almost too far-fetched and, well, cinematic to be true, but Fischer assures us he has checked and double-checked the available facts. The book is a nightmarish, clammy adventure story, an absolutely brilliant page-turner.
North Korea lets ‘few foreigners in and virtually no information out'
The Leader of the Democratic People's Republic had a weakness for films .
Kim Jong-Il wanted to bring a thriving film industry to North Korea .
In 1978 he abducted a South Korean filmmaker and his wife .
הפקה של קים ג'ונג-איל. מאת פול פישר. (פינגווין/ויקינג 14.99 פאונד) לולא העובדה שצפון קוריאה היא טרגית בצורה נתעבת, זה היה קומי בצורה קיצונית. כאומה, היא אטומה בצורה הרמטית כל כך - המשטר נותן "למעט זרים להיכנס ולמעשה אין מידע החוצה" - שהאוכלוסייה מעולם לא שמעה על ישו, סנטה או אלביס. הם מאמינים לחלוטין שהמנהיג היקר שלהם, קים ג'ונג-איל, שמת ב-2011, היה צאצא מביצה שהוספגה בשמש ושכשהוא יצא לקרב, הוא רכב על חד קרן. בגיל שמונה שבועות, קים הלכה, דיברה וחילקה עצות צבאיות של חכמים. הוא יכול היה לשלוט במזג האוויר ולתפוס קשתות בענן בידיו החשופות. הצפון קוריאנים מאמינים שהמנהיג היקר שלהם, קים ג'ונג-איל, שמת ב-2011, היה צאצא מביצה שהוספגה בשמש. אולם, זו הייתה (והיא) העוצמה של הכת המשיחית של צפון קוריאה, שהעזה לצחוק על טענות כאלה ומחנה שבויים - או "מרכז ניהול משמורת" או "מרכז נאורות" - מחכה. פול פישר, בסיפור מרתק זה, מספר לנו שמושבת עונשין טיפוסית ליד פיונגיאנג, עיר הבירה, גדולה יותר מכל שטח הפנים של לוס אנג'לס, עם 220,000 אסירים. הפושעים כוללים ציירים או משוררים שיצירתם 'מערבית מדי'. המשרד להגנת ביטחון המדינה מאסף אנשים שהשתמשו יותר מהמכסה שהוקצתה בחשמל, או שהואשמו בלבישת ג'ינס כחולים, שיער ארוך מדי, קריאת עיתון זר או בדיחות על הופעתו של קים (קים ג'ונג). -בנו של איל, הדיקטטור האחרון, קים ג'ונג-און, הוא עוד מפלצת קטנה גוץ, 'נוטה להתפרצויות של כעס ומזג רע'). אין ניסויים - פשוט הגחמה של קים הנוכחית. אשמתו של אדם אחד מערבת משפחה שלמה. 'ילדים מוצאים להורג מול אמהותיהם, נשים מול בעליהם.' ילדים שהודיעו על הוריהם זכו לשבחים על הפטריוטיות שלהם. בעלים החשודים בפשע פוליטי היו מתחננים שיוכלו לירות בנשותיהם כאות לנאמנות. בחור הגיהנום המרושע הזה בתקופתו של קים ג'ונג-איל, 'נאסרו פטפוטים, צחוק ושירה'. אם לקים ג'ונג-איל עצמו הייתה חולשה אחת, לעומת זאת, זו הייתה לסרטים. למרות שהייתה לו שליטה אישית על צבאות ענק ומארסנל גרעיני, מוחו של קים היה מלא פחות באידיאולוגיה טוטליטרית מאשר ב'ג'יימס בונד ורמבו'. . . הכוכבים האהובים עליו היו שון קונרי ואליזבת טיילור. זה בטח אדם מוזר מאוד שיכול לבלבל את אליזבת טיילור עם סילבסטר סטאלון. למרות זאת, קים הקים את המרכז המרכזי להפצת סרטים, שהשיג הדפסים מחו"ל ודיבב אותם בחשאי לקוריאנית באמצעות שחקנים מקצועיים. פישר אומר שקרמר נגד. קריימר ומרי פופינס היו בכספות של פיונגיאנג - אם כי רק קים הורשה להקרין מחירים זרים מדליקים שכאלה. זה היה החלום של קים להקים "תעשיית קולנוע ברמה עולמית", אבל, למרבה הצער, הפקות מקומיות היו משעממות בצורה קיצונית - "סיפורים מייגעים של עובדי מפעל חסרי אנוכיות ונערות חווה למופת". למנהיג צפון קוריאה (משמאל) הייתה חולשה לסרטים למרות התקנות הנוקשות שהטיל על ארצו, הוא רצה להקים 'תעשיית קולנוע ברמה עולמית' לאולפנים הייתה גישה רק למלאי מוגבל של 'מדים לא מתאימים', פאות ושיער פנים ניתן להסרה'. הסטים כללו בקתה טירולית וכרם מזויף. לא רק זה, אלא ששחקנים ושחקניות נעלמו לעתים קרובות באמצע הסצנה. אם הם היו 'מוכרזים אשמים באיזו עבירה לא ברורה', הביצועים שלהם היו ממש נקצצים מהצלולואיד, "הופכים את הסרט לבלתי מובן" כשהם מוצגים. גם נשיקות או סצנת אהבה לא תוארו מעולם - הרגש היה צריך להיות שמור למנהיג היקר. זה היה כלל שצפון קוריאה תמיד הייתה מוצגת בשמש עשירה. הסצנות שהתרחשו בחו"ל היו צריכות להיות חשוכות ללא הזמנה וסוחפות גשם. בעולם הרחב, ספילברג, סקורסזה וג'ורג' לוקאס צצו ולכן, בשנת 1978, קים עלה על הרעיון לחטוף במאי וכוכב מדרום קוריאה, ש"הידע וכוח האדם" שלו יגירו את השאיפות הקולנועיות שלו. שין סאנג-אוק ואשתו, צ'וי יון-הי, שהפיקו "מלודרמות, מותחנים, אפוסים היסטוריים ואומנויות לחימה מלאים בזומים מטורפים ומצלמות זזות", נחטפו מנמל הונג קונג, סוממו ונכנסו לסירת מנוע מהירה. על ידי 'מחלקת המבצעים החשאיים' של צפון קוריאה. הם הוחזקו בנפרד ובמשך חמש שנים הוחזקו בבידוד או הושמו במעצר בית קפדני. קים ג'ונג-איל חטף ב-9178 יוצר קולנוע דרום קוריאני שין סאנג-אוק ואשתו צ'וי יון-הי בניסיון להביא תעשיית קולנוע משגשגת לצפון קוריאה. צ'וי נאלץ לשנן קטעים מהגיוגרפיות של קים ג'ונג-איל ושל אביו הדמנטי לא פחות קים איל-סונג. "אתה חייב לשאת קצת כאב לטובת המהפכה", נאמר לה. באיומי אקדח היא עברה "אידיאולוגיה הכשרה יומית". לא הותר ויכוח או הבעת ספק. שין, לאחר שעשה ניסיון קלוש להימלט, הושלך לתא כלא, שם נאלץ לשבת ללא תנועה באותה תנוחת רגליים משוכלות, בוהה ישר לפנים, במשך 16 שעות ביממה. אם הוא התנדנד או מצמץ, היה עליו לדחוף את ידיו דרך הסורגים, כדי ש'ניתן לנפץ את אצבעותיו באלימות עם שרביט השומר'. אבל לשין היה מזל. לאסירים אחרים נמסו אצבעותיהם ואוזניהם בגלל עוצמתם ומשך הזמן של מכות החשמל. אף אסיר לא יכול היה לשבת או לשכב, בכל מקרה, כי התאים הדחוסים היו מכוסים בקוצים. התברואה לא הייתה קיימת. בסופו של דבר, ב-1983, כאשר האמינו ששין וצ'וי עברו אינדוקטרינציה יסודית, הם הוצגו בפני קים באופן אישי - כל 5 רגל 2 שלו, בנעלי פלטפורמה ובשיער שופע. המנהיג היקר הזמין את 'אורחיו' להשתתף בסעודות קבועות ובאורגיות שיכורים שנזרקו לחברי העילית בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים ובמחלקת התעמולה והתסיסה. אף על פי ששאר המדינה רעבה ועוני - התקיים מצפרדעים ועכברים - קים פינק את עצמו עם מוצרי מזון אקזוטיים מיובאים. קים ג'ונג-איל (משמאל) נראה אותה עם בנו, קים ג'ונג-און (מימין) שהוא כעת מנהיג צפון קוריאה מאז מות אביו. הוא אסף אופנועים ולימוזינות של מרצדס, בנה וילות מפוארות, נסע ברכבות פרטיות ושתה קוניאק יקר - התקציב השנתי של הנסי VSOP היה 700,000 דולר. הוא שילם על כל זה עם ההלוואות שניתנו למדינה על ידי מוסקבה ובייג'ין, התמורה של הפשע המאורגן ותביעות ביטוח מזויפות שהוגשו נגד אליאנץ גלובל ולוידס מלונדון. אולם אם אי פעם יצאה לחישה של עודף זה או מעילה זו, הוצאות להורג הגיעו בעקבותיו. שין הבטיח לקים ש'אני אקח חלק במהפכה', שין הסכים לעשות סרט תעמולה. כאן, הוא האמין, יש דרך מילוט. הוא עודד את קים לאפשר צילום מיקום בחו"ל בבודפשט ובווינה. הם בנו מספיק אמון כדי שיאפשרו להם לנסוע. למרות שהם מוקפים בשומרים חמושים, שין וצ'וי פרצו אליו באוסטריה והתחבאו בשגרירות האמריקאית. הם הוטסו לווירג'יניה. עם הזמן, שין עשה סרטי נינג'ה עבור ערוץ דיסני והיה חבר מושבע בקאן עם קלינט איסטווד. הוא מת ממחלת כבד בשנת 2006. צ'וי עברה חזרה לסיאול, דרום קוריאה, שם היא ממשיכה לחיות באפלולית, כששכניה לא מאמינים בהיסטוריה שלה שמתייחסים אליה כעריקה, לא חטופה לשעבר. הכל נשמע כמעט מופרך מדי, ובכן, קולנועי מכדי להיות אמיתי, אבל פישר מבטיח לנו שהוא בדק ובדק פעמיים את העובדות הזמינות. הספר הוא סיפור הרפתקאות מסויט ודחוס, מפנה דפים מבריק לחלוטין.
צפון קוריאה מאפשרת ל"מעט זרים להיכנס ולמעשה אין מידע לצאת"
למנהיג הרפובליקה העממית הדמוקרטית הייתה חולשה לסרטים.
קים ג'ונג-איל רצה להביא תעשיית קולנוע משגשגת לצפון קוריאה.
בשנת 1978 הוא חטף יוצר דרום קוריאני ואשתו.