(CNN)It is now generally accepted that Germanwings first officer Andreas Lubitz did indeed lock his captain out of the cockpit, put their airplane into a steep descent, and then sit back and wait calmly for the end to arrive. He did it with premeditation, having discarded a doctor's note that would have excused him from work that day. He  joins the short and infamous list of airline pilots, a handful over the past two decades, who have used their airplanes to combine suicide with mass murder. Why is this thought at once so fascinating and so horrifying? It is because of the incompatibility between what we want to believe about flying and what we now see. Air travel presents itself as a highly controlled, stringently professional activity, stripped of every unpredictable element. Flight crews wear military-style uniforms not because they could not fly equally well in street clothes, but because uniforms convey to passengers a subliminal suggestion that they are of a different breed, as far from ordinary folk as a world-class athlete is from a duffer. Not only are pilots smarter and better-trained than ordinary people, those stripes and caps say, but they also must be less forgetful than we, less distractible, better rested, not prone to irritability or sadness or smoldering resentments. Like soldiers, they must be just a little bit robotic, efficient, brave and purified of the trash that infests the souls of common humans. Because they have earned their stripes, we feel safe -- even when it seems impossible for us to understand, or apparently for anyone to explain, what keeps those huge metal contraptions up in the air. The truth, as the voluminous history of airplane accidents reveals, is that pilots are not different from other people. They can be careless, lazy, inattentive and reckless. They can drink too much. When pilots talk among themselves,  the mistakes, the close calls, the disasters averted by sheer luck are favorite topics. But if pilots slip up in little ways from time to time, the sweeping drama of aviation, in which they are the actors and we the audience, eclipses their faults. Besides, most flying is routine -- hours of boredom, the cliché goes, punctuated by moments of sheer terror. The glitches have long since been ironed out, and the airplanes are so wonderfully engineered that they usually protect even the worst pilot from himself. Nor are pilots of a higher moral type than the rest of us. Despite the pieties they occasionally utter, pilots do not consciously shoulder the burden of hundreds of lives or feel more responsible for a full airplane than for an empty one. Pilots, by and large, are proud. They identify with the airplane; it is an extension and enlargement of the self, and the pilot feels the same motive to deliver it safely to its destination as you feel when driving a car on a crowded freeway. A pilot values a smooth landing because it demonstrates skill, not because the people in back are still alive. The greatest guarantee you have that your pilot is devoted to your safety is the fact that he or she is in the airplane with you. So we should not be overly astonished if from time to time a pilot does something completely incompatible with our confidence. Pilots are drawn from the diverse pool of human types. The human mind is the blackest of boxes; no one, neither colleague nor psychologist, can reliably peer inside it. Desperate, cataclysmic acts occur almost daily all over the world; why should they not occur, once in a long while, in cockpits? Perhaps, with time, we will understand better who Andreas Lubitz was and what he did. Today, we still know very little.
Experts suspect first officer Andreas Lubitz locked pilot out of the cockpit of plane .
Peter Garrison: Pilots don't exist on different moral plane than the rest of us, and the human mind is the blackest of boxes .
(CNN) מקובל כיום שהקצין הראשון של גרמןווינגס אנדראס לוביץ אכן נעל את הקפטן שלו מחוץ לתא הטייס, הכניס את מטוסם לירידה תלולה, ואז נשען אחורה וחיכה בשלווה עד שהסוף יגיע. הוא עשה זאת בכוונה תחילה, לאחר שהשליך פתק רופא שהיה פוטר אותו מהעבודה באותו יום. הוא מצטרף לרשימה הקצרה והידועה לשמצה של טייסי חברות התעופה, קומץ במהלך שני העשורים האחרונים, שהשתמשו במטוסיהם כדי לשלב התאבדות עם רצח המוני. מדוע המחשבה הזו כל כך מרתקת וכל כך מחרידה? זה בגלל חוסר ההתאמה בין מה שאנחנו רוצים להאמין לגבי טיסה לבין מה שאנחנו רואים עכשיו. נסיעות אוויריות מציגות את עצמן כפעילות מבוקרת ביותר, מקצועית קפדנית, ללא כל אלמנט בלתי צפוי. צוותי טיסה לובשים מדים בסגנון צבאי לא בגלל שהם לא יכלו לטוס באותה מידה בבגדי רחוב, אלא בגלל שמדים מעבירים לנוסעים הצעה סאבלימינלית שהם מזן אחר, עד כמה שספורטאי ברמה עולמית רחוקה מאנשים רגילים. דופר. לא רק שהטייסים חכמים ומאומנים יותר מאנשים רגילים, אומרים הפסים והכובעים האלה, אלא שהם גם חייבים להיות פחות שכחנים מאיתנו, פחות מסיחים את דעתנו, נחים יותר, לא נוטים לעצבנות או עצבות או תרעומות עוקפות. כמו חיילים, הם חייבים להיות קצת רובוטיים, יעילים, אמיצים ומטוהרים מהאשפה שפוקדת את נשמותיהם של בני אדם פשוטים. בגלל שהם הרוויחו את הפסים שלהם, אנחנו מרגישים בטוחים - גם כשנדמה לנו שלא ניתן להבין, או כנראה שלמישהו להסביר, מה מחזיק את מכשירי המתכת הענקיים האלה באוויר. האמת, כפי שמגלה ההיסטוריה הענפה של תאונות מטוסים, היא שהטייסים אינם שונים מאנשים אחרים. הם יכולים להיות רשלניים, עצלנים, לא קשובים ופזיזים. הם יכולים לשתות יותר מדי. כשטייסים מדברים ביניהם, הטעויות, השיחות הקרובות, האסונות שנמנעו במזל טהור הם נושאים מועדפים. אבל אם טייסים חומקים מפעם לפעם במובנים קטנים, הדרמה הסוחפת של התעופה, שבה הם השחקנים ואנחנו הקהל, מאפילה על תקלותיהם. חוץ מזה, רוב הטיסה היא שגרתית -- שעות של שעמום, אומרת הקלישאה, מנוקדת ברגעים של אימה צרופה. התקלות כבר מזמן נגוזו, והמטוסים מהונדסים בצורה כל כך נפלאה שהם בדרך כלל מגנים אפילו על הטייס הגרוע ביותר מפני עצמו. גם טייסים אינם מסוג מוסרי גבוה מכולנו. למרות האדיקות שהם משמיעים מדי פעם, טייסים אינם נושאים על עצמם במודע את הנטל של מאות חיים או מרגישים אחראים יותר על מטוס מלא מאשר על מטוס ריק. הטייסים, בגדול, גאים. הם מזדהים עם המטוס; זוהי הרחבה והגדלה של העצמי, והטייס מרגיש את אותו מניע להעביר אותו בבטחה ליעדו כפי שאתה מרגיש בעת נסיעה במכונית בכביש מהיר צפוף. טייס מעריך נחיתה חלקה כי זה מפגין מיומנות, לא כי האנשים מאחור עדיין בחיים. הערובה הגדולה ביותר שיש לך שהטייס שלך מסור לבטיחותך היא העובדה שהוא או היא נמצאים איתך במטוס. אז אנחנו לא צריכים להיות מופתעים יותר מדי אם מדי פעם טייס עושה משהו לגמרי לא תואם את הביטחון שלנו. הטייסים נלקחים מהמאגר המגוון של טיפוסים אנושיים. המוח האנושי הוא השחור מבין הקופסאות; אף אחד, לא עמית ולא פסיכולוג, לא יכול להציץ לתוכו בצורה מהימנה. מעשים נואשים וקטקליזמיים מתרחשים כמעט מדי יום בכל רחבי העולם; למה הם לא יופיעו, פעם בהרבה זמן, בתאי הטייס? אולי עם הזמן נבין טוב יותר מי היה אנדראס לוביץ ומה הוא עשה. היום אנחנו עדיין יודעים מעט מאוד.
מומחים חושדים שהקצין הראשון אנדראס לוביץ נעל את הטייס מחוץ לתא הטייס של המטוס.
פיטר גאריסון: טייסים לא קיימים במישור מוסרי שונה משל כולנו, והמוח האנושי הוא השחור מבין הקופסאות.