On a damp day at White Hart Lane just over 50 years ago we gathered to report on Dave Mackay making his comeback from a broken leg. We were about to witness the amazing proof of what many us believed, that Mackay was the hardest man of all in an era of footballers who tackled like tanks. The short, stocky, powerful wing-half who is enshrined in Spurs folklore as ’the heartbeat’ of the first team to achieve the League championship and FA Cup double after the second world war had sustained a left leg fracture in a collision with Manchester United’s Noel Cantwell at Old Trafford. The iconic image of Dave Mackay confronting Billy Bremner of Leeds during in August 1966 . Manchester City's Mike Summerbee grabs hold of Mackay during a 1968 Division One match . Mackay pictured during a training session at Tottenham's White Hart Lane ground in 1967 . Mackay won the FA Cup with Tottenham on three occasions - in 1961, 1962 and 1967 . Mackay is crowned by  Jimmy Robertson (right) after Spurs beat Chelsea 2-1 in the 1967 FA Cup final . Tottenham manager Bill Nicholson with players Cliff Jones, Jimmy Greaves, Mackay, Paul Shoemark and Stephen Pitt in 1965 . Mackay runs up the stairs at White Hart Lane as he fights his way back from a double leg fracture . It was a serious, complex injury and it was nine months before his return, in a reserve match against Shrewsbury. Typically, Mackay went thundering in for the ball. To our horror there was a snapping sound. Still he got up but the trainer rushed on, took a quick look and heart-brokenly told him the leg had shattered again. The pain must have been excruciating but Mackay insisted on checking the diagnosis personally. He stamped his foot on the ground and only as the cracked bone stuck out through his bloodied sock did he accept that he could not play on. Even then he spurned the stretcher and walked off, trying not to limp. ‘Never show you’re hurt,’ he growled as they hurried him to hospital. It wasn’t the first time we heard him say that. It was his mantra. Mackay pitied the weak. As for divers, he despised them. ‘Get up and be a man,’ he used to bark at any opponent who made a meal of his tackling, which was an even more fearsome thing of which to be on the receiving end than it was to behold. But always, unfailingly honest. That was why he disliked that iconic photograph of him grabbing a startled Billy Bremner by his Leeds shirt neck at Wembley. He thought it portrayed him as a bully. ‘No-one who goes into a fair challenge with me has anything to fear,’ he used to say. Mackay rises for a header in a 1968 league match between Spurs and Liverpool at White Hart Lane . Jubilant Spurs fans cheer as Mackay shows off the FA Cup at Tottenham Town Hall in 1967 . Mackay (right) rushes to congratulate goalscorer Jimmy Greaves (middle) with Jimmy Robertson in 1967 . Leaping to join in with the celebrations after Alan Mullery had scored Spurs' opener against Leeds in 1966 . Proving his athleticism by jumping over Spurs team-mates Cliff Jones, Ron Henry and Jimmy Greaves . Mackay, then at Derby County, challenges Manchester United's George Best during a game during the 1970s . Best again felt the full force of Mackay's boot as the pair battle for the ball in 1971 . Derby captain Mackay with the Watney Cup after their 4-1 victory over Manchester United in 1970 . Showing off his Football Writers' Association Footballer of the Year award in April 1969 . Mackay, who also played for Hearts and Swindon, was capped 22 times by Scotland . That repeat breakage of the same bone would have finished many a lesser man but Mackay came back again, to resume his midfield partnership with Danny Blanchflower which was the axis of manager Bill Nicholson’s great Tottenham team. A legend which might have ended that day was to grow even greater. Yet he regretted that the iron man image tended to obscure his remarkable ability. ‘I can pass the bloody ball, you know,’ he would rasp in that Scottish brogue brought down from Hearts. We did know. That was why we would elect him Footballer of the Year down here, to follow the same award won north of the border. Blanchflower, the thinking man’s footballer, was esteemed as the brains of the team but Mackay was very much more than the brawn. Blanchflower was the captain but Mackay was the spiritual leader on the pitch, the cement in their bond off it and their bridge to the fans. Beneath that fearsome demeanour in action, he was engaging, amusing and charming and those who jostled for the team’s company after matches at the pub near the ground, the Bell and Hare, enjoyed his generosity. Mackay (right) and Danny Blanchflower are introduced to the Wembley crowd before the 1981 FA Cup final . Mackay pictured during his spell as manager of Walsall in the seventies . Sir Bobby Charlton and Mackay chat as they pose for pictures of their special stamps in 2013 . That strong personality carried over into management, most notably at Derby County where he picked up Brian Clough’s mantle and drove them to the League title. Conscious of his role as a Spurs figurehead Mackay always dressed ‘properly’ and his one sortie into commerce was to join his lifelong friend and Tottenham fan Jimmy Burton in a tie manufacturing business. Alzheimer’s was one of the ailments which afflicted his last years and in that sad sense we have been missing this great footballer and nice man for some time already. But none who saw him or knew him will ever forget Dave Mackay. And certainly not that day when he had to prove to himself that his leg was broken.
Mackay, Scottish enforcer of Spurs' 1961 Double winners, died aged 80 .
The powerful wing-half was known as Tottenham's 'heartbeat'
He never shirked a tackle and had a hard man reputation .
Mackay is best remembered by iconic image grabbing Billy Bremner .
But he was also a cultured and influential player who won plenty of medals .
ביום לח בווייט הארט ליין לפני קצת יותר מ-50 שנה התכנסנו כדי לדווח על דייב מאקי שעשה את הקאמבק שלו מרגל שבורה. עמדנו להיות עדים להוכחה המדהימה למה שרבים מאיתנו האמינו, שמאקאי היה האיש הקשה מכולם בעידן של כדורגלנים שהתמודדו כמו טנקים. חצי האגף הנמוך, החזק והחזק, המעוגן בפולקלור הספרס כ"דופק הלב" של הקבוצה הראשונה שהשיגה את אליפות הליגה והגביע האנגלי לאחר מלחמת העולם השנייה, ספג שבר ברגל שמאל בהתנגשות עם מנצ'סטר יונייטד. נואל קנטוול באולד טראפורד. הדימוי האיקוני של דייב מקאי מתעמת עם בילי ברמנר מלידס במהלך באוגוסט 1966. מייק סאמרבי של מנצ'סטר סיטי תופס את מאקי במהלך משחק ב-1968 בדיוויזיה 1. מאקי צולם במהלך אימון במגרש ה-White Hart Lane של טוטנהאם ב-1967. מאקי זכה בגביע האנגלי עם טוטנהאם בשלוש הזדמנויות - ב-1961, 1962 ו-1967. מקאי מוכתר על ידי ג'ימי רוברטסון (מימין) לאחר שספרס ניצחה את צ'לסי 2-1 בגמר הגביע האנגלי ב-1967. מנג'ר טוטנהאם ביל ניקולסון עם השחקנים קליף ג'ונס, ג'ימי גריבס, מאקי, פול שומארק וסטיבן פיט ב-1965. מקאי רץ במעלה המדרגות בווייט הארט ליין כשהוא נלחם בדרכו חזרה משבר רגל כפולה. זו הייתה פציעה קשה ומורכבת וזה היה תשעה חודשים לפני שובו, במשחק מילואים מול שרוסברי. בדרך כלל, מאקאי נכנס לכדור רועם. למרבה הזוועה נשמע קול חבטות. בכל זאת הוא קם אבל המאמן מיהר הלאה, העיף מבט חטוף ואמר לו בשבור לב שהרגל שוב התנפצה. הכאב כנראה היה מייסר אבל מקאי התעקש לבדוק את האבחנה באופן אישי. הוא רקע ברגלו על הקרקע ורק כשהעצם הסדוקה בצבצה דרך הגרב המדמם שלו, הוא קיבל את העובדה שהוא לא יכול לשחק. כבר אז הוא דחה את האלונקה והלך משם, מנסה לא לצלוע. 'לעולם אל תראה שאתה נפגע,' הוא נהם כשהם מיהרו לבית החולים. זו לא הייתה הפעם הראשונה ששמענו אותו אומר את זה. זו הייתה המנטרה שלו. מקאי ריחם על החלשים. באשר לצוללנים, הוא בז להם. 'קום ותהיה גבר', הוא נהג לנבוח על כל יריב שהכין ארוחה מההתמודדות שלו, שהייתה דבר מפחיד עוד יותר שאפשר יהיה לקבל ממנו מאשר לראות. אבל תמיד, כנה ללא פשרות. זו הסיבה שהוא לא אהב את התצלום האיקוני של אותו תופס את בילי ברמנר המבוהל בצווארון החולצה של לידס בוומבלי. הוא חשב שזה מציג אותו כבריון. "למי שנכנס איתי לאתגר הוגן אין ממה לחשוש", הוא נהג לומר. מקאי עולה לראש במשחק 1968 בליגה בין ספרס לליברפול בווייט הארט ליין. אוהדי ספרס צוהלים מריעים כשמאקי מציג את הגביע האנגלי בבניין העירייה של טוטנהאם ב-1967. מאקי (מימין) ממהר לברך את מלך השערים ג'ימי גריבס (באמצע) עם ג'ימי רוברטסון ב-1967. זינק להצטרף לחגיגות לאחר שאלאן מולרי כבש את הפתיחה של ספרס מול לידס ב-1966. הוכיח את האתלטיות שלו בקפיצה מעל חברי הצוות של הספרס, קליף ג'ונס, רון הנרי וג'ימי גריבס. מקאי, אז בדרבי קאונטי, מאתגר את ג'ורג' בסט של מנצ'סטר יונייטד במהלך משחק במהלך שנות ה-70. בסט שוב ​​הרגיש את מלוא הכוח של המגף של מקאי בזמן הקרב הזוגי על הכדור ב-1971. קפטן דרבי מקאי עם גביע וואטני לאחר ניצחון 4-1 על מנצ'סטר יונייטד ב-1970. מציג את פרס אגודת סופרי הכדורגל שלו לכדורגלן השנה באפריל 1969. מאקי, ששיחק גם ב-Hearts וסווינדון, זכה ב-22 פעמים על ידי סקוטלנד. השבירה החוזרת הזו של אותה עצם הייתה מסיימת הרבה אנשים פחותים אבל מאקי חזר שוב, כדי לחדש את שותפותו במרכז השדה עם דני בלנשפלאואר שהיה הציר של קבוצת טוטנהאם הנהדרת של המנג'ר ביל ניקולסון. אגדה שאולי הייתה מסתיימת באותו יום הייתה אמורה לגדול עוד יותר. עם זאת הוא הצטער על כך שתדמית איש הברזל נטתה לטשטש את יכולתו המדהימה. 'אני יכול להעביר את הכדור המדמם, אתה יודע,' הוא היה מתפרץ בברוג הסקוטי הזה שהופל מהארטס. כן ידענו. זו הסיבה שהיינו בוחרים בו ככדורגלן השנה כאן למטה, כדי לעקוב אחר אותו פרס שזכה מצפון לגבול. בלנשפלור, הכדורגלן של האיש החושב, הוערך כמוח של הקבוצה, אבל מאקאי היה הרבה יותר מהגבורה. בלנשפלאואר היה הקפטן אבל מקאי היה המנהיג הרוחני על המגרש, המלט בקשר שלהם ממנו והגשר שלהם לאוהדים. מתחת להתנהגות המפחידה ההיא בפעולה, הוא היה מרתק, משעשע ומקסים ומי שדחף את החברה של הקבוצה אחרי משחקים בפאב ליד האדמה, הפעמון והארנב, נהנו מהנדיבות שלו. מקאי (מימין) ודני בלנשפלור מוצגים לקהל בוומבלי לפני גמר הגביע האנגלי ב-1981. מקאי הצטלם במהלך תקופתו כמנהל וולסל בשנות השבעים. סר בובי צ'רלטון ומאקאי משוחחים כשהם מצטלמים לתמונות של הבולים המיוחדים שלהם ב-2013. האישיות החזקה הזו הועברה לניהול, בעיקר בדרבי קאונטי, שם הוא נטל את המעטפת של בריאן קלאו והסיע אותם לתואר הליגה. מודע לתפקידו כדמות דמות של הספרס, מקיי תמיד התלבש "כמו שצריך" והגייחה היחידה שלו למסחר הייתה להצטרף לחברו לכל החיים ומעריץ טוטנהאם, ג'ימי ברטון, לעסקי ייצור עניבות. אלצהיימר הייתה אחת המחלות שפקדו את שנותיו האחרונות, ובמובן העצוב הזה אנחנו מתגעגעים לכדורגלן הנהדר והאיש הנחמד הזה כבר זמן מה. אבל אף אחד שראה אותו או הכיר אותו לא ישכח את דייב מקאי. ובוודאי לא באותו היום שבו היה צריך להוכיח לעצמו שרגלו נשברה.
מקאי, האוכף הסקוטי של זוכי הדאבל של ספרס מ-1961, מת בגיל 80.
חצי האגף העוצמתי נודע כ"דופק הלב" של טוטנהאם
הוא מעולם לא התחמק מתקל והיה לו מוניטין של איש קשה.
Mackay זכור בעיקר על ידי תמונה איקונית תופסת את בילי ברמנר.
אבל הוא גם היה שחקן תרבותי ורב השפעה שזכה בשפע של מדליות.