Samantha Cameron and her two older children, Nancy, 11, and Elwen, 9, were in the gallery just beside me for PMQs – and they chose a belter. 'There's going to be quite a lot of shouting,' I heard Mrs Cameron warn the youngsters as the House assembled below us. There sure was. This was the last PMQs of the Parliament. For either Dave or Ed, this was possibly the last hurrah at the despatch box. As the Prime Minister took his seat he looked up and spotted his children. An enormous beam lit his face and he winked at them. But as he read his usual opening spiel about having 'further such meetings today' he shot the Speaker a rueful little smile, plainly acknowledging that the precious formula of words – used by premiers for decades – might never again fall from his lips. Scroll down for video . Mr Miliband was left flustered after Mr Cameron was happy to rule out a VAT increase during the PMQs . After that momentary wobble, Mr Cameron proceeded to do to Ed Miliband what your average food processor will do to a bunch of browning bananas. Magimix time! Mr Miliband had seemed sure he had the zinger par excellence with which to undo his great rival. The Labour leader stood at the Table, feet planted wide, a superior twitch on his lips as he leaned into the microphone. After a drollery about Mr Cameron's 'retirement plans' (that TV interview which has so excited the PM's more crosspatch critics), Ed Mil' challenged the PM to give a straight answer to a straight question. 'Will he now rule out a rise in VAT?' asked Mr Miliband. Mr Cameron: 'Yes.' Oops! That wasn't meant to happen. Mr Miliband had been expecting the PM to give a waffling non-answer. All his poise had been predicated on that. The eyebrow had been raised in a doubting manner as he put the query. His tone had been sarcastic. He knew – just knew – that Cameron would not be able to give a straight answer. Instead, the low swine had coughed up a horribly direct, undeniable, comprehensible 'yes'. What a filthy trick. Not fair, ref! The Miliband team had spent hours finessing follow-up attack lines. They had envisaged accusing the Tories of failing to be clear about their VAT plans. Now the so-and-so Cameron had gone and ruled out any such rise. Darn Tories. You can't rely on them to do ANYTHING. From my perch I could not see Mr Miliband's eyes but a colleague who was watching him reports that they revolved like a couple of fruit-machine dials whose lever had just been given a mighty yank. His cheeks were sucked in, as were the curtains in Dorothy's bedroom as the tornado strikes in The Wizard of Oz. The whole House was taken by similar surprise. There was an initial silence, as perhaps happens immediately after a bomb blast before car alarms start to ring. Had one of Labour's main themes for the general election just been obliterated? It did look horribly like that. Labour MPs sat stony-faced as Tory MPs roared with laughter when Mr Cameron ruled out a VAT increase . Er ,er, er, er: the Miliband mainframe went into catastrophic systems freeze. He sounded as though he had just swallowed a Rubik's Cube whole. 'Let me say to him, let me say to him, let me say to him,' he jibbered, gulping for air. Then, with desperation: 'Nobody's gonna believe him! Nobody's gonna believe him!' This drew laughter from the Government benches, aghast silence from Labour. Lucy Powell, Labour election supremo, was sitting beside Mr Miliband. She was doing one of those tombstone grins they do in the Tom & Jerry cartoons before all the teeth drop out. Mr Cameron capitalised on the ambush (which, one hears, may have been arranged with George Osborne). He pounced on Labour confusion and asked Mr Miliband if he would reciprocate by ruling out a Labour tax rise on national insurance. Naughty. After all, PMS is meant to be about questions TO the prime minister, not from him. Speaker Bercow let it pass and Mr Miliband flailed. He offered no such promise on national insurance, allowing Mr Cameron to clinch the moment by accusing Labour of a 'jobs tax bombshell'. Only later in the afternoon did a somewhat panicked Labour high command deny that it will hike national insurance tax. By then the moment had largely passed. Mr Cameron appeared to be enjoying his time at the Despatch Box, with wife Samantha and children Nancy and Elwen looking on from the public gallery . The Government benches were in loud, rampant tumult. Sir Bob Russell (Lib Dem, Colchester) hoiked up his trouser legs to betray two horrendously yellow socks (he had a yellow waistcoat, too). Keith Simpson (Con, Broadlands) waved a large, florid mouchoir. Beside me, young Nancy and Elwen grinned enormously and Nancy clenched her fist, punching the air with a 'Yes!'. She is like this aged 11? Crumbs. By 30 she'll probably be running a multinational. Or the country. Behind the Cameron family party sat another notable visitor: Geoffrey Boycott, cricket commentator and Yorkshireman. Boycs kept his counsel but if he had been offering commentary box analysis of the session one fears he might have talked of Miliband's stoomps bein' uprooted. This was a comprehensive clattering of a disorientated, dazed Miliband. It was a high-velocity whizzing which left the Labour leader a sorry, smoothiefied splodge on the floor. Game on.
Samantha Cameron and her two older children watched on during PMQs .
They proceeded to see their father, the Prime Minister, trap Ed Miliband .
The Labour leader was left flustered after Mr Cameron ruled out a VAT rise .
His floundering reaction caused laughter among the Tory backbenches .
סמנתה קמרון ושני ילדיה הגדולים, ננסי, בת 11, ואלווין, בת 9, היו בגלריה ממש לידי עבור PMQs - והם בחרו חגורה. "יהיו די הרבה צעקות," שמעתי את גברת קמרון מזהירה את הצעירים כשהבית התאסף מתחתינו. בטוח היה. זה היה ה-PMQ האחרון של הפרלמנט. עבור דייב או אד, זו הייתה אולי ההיפלה האחרונה בקופסת המשלוח. כשראש הממשלה התיישב הוא הרים את מבטו והבחין בילדיו. אלומה עצומה האירה את פניו והוא קרץ אליהם. אבל בעודו קרא את משפט הפתיחה הרגיל שלו על קיום 'ישיבות נוספות כאלה היום', הוא חייך ליושב ראש חיוך קטן ומעצבן, והודה בבירור שנוסחת המילים היקרה - בה השתמשו ראשי הממשלה במשך עשרות שנים - עלולה לא ליפול שוב מהשפתיים שלו. גלול למטה לסרטון. מר מיליבנד נותר מבולבל לאחר שמר קמרון שמח לשלול העלאת המע"מ במהלך ה-PMQs. אחרי הנדנוד הרגעי הזה, מר קמרון המשיך לעשות לאד מיליבנד מה שמעבד המזון הממוצע שלך יעשה לחבורה של בננות משחימות. זמן מג'ימיקס! מר מיליבנד נראה בטוח שיש לו את הזמר פר אקסלנס שבעזרתו אפשר לבטל את יריבו הגדול. מנהיג הלייבור עמד ליד השולחן, רגליים נטועות לרווחה, עווית גדולה על שפתיו כשהוא נשען אל המיקרופון. לאחר התלבטות בנוגע ל"תוכניות הפרישה" של מר קמרון (הראיון ההוא בטלוויזיה שכל כך ריגש את המבקרים היותר צולבים של ראש הממשלה), אתגר אד מיל את ראש הממשלה לתת תשובה ישירה לשאלה ישירה. "האם כעת הוא ישלול עלייה במע"מ?' שאל מר מיליבנד. מר קמרון: 'כן'. אופס! זה לא היה אמור לקרות. מר מיליבנד ציפה שראש הממשלה ייתן אי תשובה מתמיה. כל הנוחות שלו הייתה מבוססת על זה. הגבה הורמה ​​בצורה מפוקפקת בזמן שהוא שלח את השאילתה. הטון שלו היה סרקסטי. הוא ידע - פשוט ידע - שקמרון לא יוכל לתת תשובה ישירה. במקום זאת, החזירים הנמוכים שיעלו 'כן' ישיר להחריד, בלתי ניתן להכחשה, מובן. איזה טריק מלוכלך. לא הוגן, שופט! צוות מיליבנד השקיע שעות בקנסות של קווי תקיפה. הם חזו להאשים את הטוריים בכך שלא היו ברורים לגבי תוכניות המע"מ שלהם. עכשיו קמרון פלוני הלך ושלל כל עלייה כזו. טורי דאן. אתה לא יכול לסמוך עליהם שיעשו שום דבר. מהמושב שלי לא יכולתי לראות את עיניו של מר מיליבנד, אבל עמית שצפה בו מדווח שהן מסתובבות כמו כמה חוגות מכונת פירות שהידית שלהן זכתה זה עתה למשוך אדיר. הלחיים שלו נשאבו פנימה, וכך גם הווילונות בחדר השינה של דורותי כשהטורנדו מכה ב"קוסם מארץ עוץ". כל הבית הופתע דומה. הייתה שתיקה ראשונית, כפי שאולי קורה מיד לאחר פיצוץ מטען לפני שאזעקות מכוניות מתחילות לצלצל. האם אחד הנושאים המרכזיים של הלייבור לבחירות הכלליות פשוט נמחק? זה נראה נורא ככה. חברי פרלמנט של הלייבור ישבו בפנים אבנים בזמן שחברי פרלמנט טורי שאגו מצחוק כשמר קמרון שלל העלאת מע"מ. אה, אה, אה, אה: המיינפריים של Miliband נכנס להקפאת מערכות קטסטרופלית. הוא נשמע כאילו זה עתה בלע קוביית רוביק בשלמותה. 'תן לי להגיד לו, תן לי להגיד לו, תן לי להגיד לו,' הוא גשקש, לוגם אוויר. ואז, בייאוש: 'אף אחד לא יאמין לו! אף אחד לא יאמין לו!' זה עורר צחוק מספסלי הממשלה, שתיקה מזועזעת מהלייבור. לוסי פאוול, ראש הבחירות בלייבור, ישבה לצד מר מיליבנד. היא חייכה את אחד מהחיוכים האלה שהם עושים בסרטים המצוירים של טום וג'רי לפני שכל השיניים נושרות. מר קמרון ניצל את המארב (שכן שומעים, אולי סוכם עם ג'ורג' אוסבורן). הוא התנפל על בלבול הלייבור ושאל את מר מיליבנד אם הוא יגמול על ידי שלילת העלאת מס העבודה על הביטוח הלאומי. שובבה. אחרי הכל, PMS אמור להיות על שאלות לראש הממשלה, לא ממנו. הדובר ברקוב הניח לזה לעבור ומר מיליבנד התנופף. הוא לא הציע הבטחה כזו בביטוח הלאומי, ואיפשר למר קמרון לצמצם את הרגע בהאשמת הלייבור ב"פצצת מס עבודה". רק מאוחר יותר אחר הצהריים הכחיש פיקוד העליון של העבודה קצת בפאניקה כי יעלה את מס הביטוח הלאומי. עד אז הרגע חלף במידה רבה. נראה שמר קמרון נהנה מהזמן שלו ב-Despatch Box, עם אשתו סמנתה והילדים ננסי ואלווין מביטים מהגלריה הציבורית. ספסלי הממשלה היו במולה רועשת ומשתוללת. סר בוב ראסל (ליב-דם, קולצ'סטר) הרים את רגלי המכנסיים שלו כדי להסגיר שני גרביים צהובים להחריד (גם לו היה חזייה צהובה). קית' סימפסון (קון, ברודלנד) נופף במוצ'ואר גדול ופורח. לצידי, ננסי הצעירה ואלווין חייכו חיוך עצום וננסי קפצה את אגרופה, חבטה באוויר ב'כן!'. היא כזאת בת 11? פירורים. עד גיל 30 היא כנראה תנהל חברה רב לאומית. או המדינה. מאחורי המסיבה של משפחת קמרון ישב מבקר בולט נוסף: ג'פרי חרם, פרשן קריקט ויורקשיירמן. בויקס שמר על עצתו, אבל אם הוא היה מציע ניתוח תיבת פרשנות של הפגישה, חוששים שאולי הוא דיבר על עקירתו של מיליבנד. זה היה צקשוק מקיף של מיליבנד מבולבל ומבולבל. זו הייתה רעש מהירות שהותיר את מנהיג הלייבור נפילה מצטערת וחלקה על הרצפה. המשחק מתחיל.
סמנתה קמרון ושני ילדיה הגדולים צפו במהלך PMQs.
הם המשיכו לראות את אביהם, ראש הממשלה, מלכוד את אד מיליבנד.
מנהיג הלייבור נותר מבולבל לאחר שמר קמרון שלל העלאת המע"מ.
תגובתו המפרכת גרמה לצחוק בין הספסלים האחוריים של הטורי.