From peacocks to birds of paradise, male birds are well known for showing off their brightly coloured plumage as a way of attracting a mate. However, new research has suggested that males birds may actually be growing less distinct from their female counterparts over time. The findings challenge a key element of the evolutionary theory that was first proposed by Charles Darwin 156 years ago. Male and female Choco Toucan's (pictured above) both share the same brightly coloured plumage, suggesting another force other than sexual selection is driving the evolution of bright colours in feathers of some birds . Rather than the bright colours of male birds appearing because of sexual selection - where a trait evolves over time because it is seen as attractive or a signal of fitness by the opposite sex - other forces of natural selection are at work. The researchers say that the environment a species lives in, how it cares of its young and migratory behaviour appear to influence a species plumage. Peacock tails may be hard to miss, but humans are unaware of the noise created by the bird's pretty plumage. Scientists have shown that peacocks shake their tails to make a noise that is too low for us to hear. Male birds may make the infrared rumble to scare off an approaching rival or to attract a mate. Researchers at the University of Manitoba in Winnipeg, Canada, have shown that the birds make infrasound noises - below 20 hertz - using their tails and that other peacocks respond to them. Most humans hear noises between 20 and 20,000 hertz. When peacocks shake their tale feathers, most humans hear a rustling sound. But the scienitsts found that the birds hear a loud sound of between 70 and 108 decibels, according to the study published in the journal Animal Behaviour. Male and female peacocks became more alert and moved around when the low noises were played back to them by researchers, with males shrieking out in response. Experts are unsure how the birds detect infrasound, but know that some can feel vibration through their legs. Professor Peter Dunn, a biologist at the University of Wisconsin-Milwaukee, said: 'A lot of research has focused on how plumage color is related to mating success, especially in males. 'so this should hopefully get researchers to think more about how color affects survival, especially predation and foraging success, in both sexes.' The debate over the differences in colour between species of birds has raged ever since the time of Darwin and Alfred Russel Wallace. While Darwin based his theory of sexual selection on the idea that brightly coloured males were preferred by females, giving them a competitive advantage, Wallace pointed out that in many species females are as brilliantly coloured as the male. He suggested instead that the differences between the sexes - known as sexual dichromatism - were the result of females needing better camouflage to prevent their nests from being raided by predators. Some scientists have also puzzled at how bright plumage in males can have evolved when it potentially makes them a more visible target for predators. This would suggest that sexual preference for bright colours plays a more powerful role in determining the evolution of a species than other pressures. In an attempt to test these ideas, Professor Dunn and his colleagues decided to analyse the plumage of 977 species of bird - around 10 per cent of all known species. Using museum specimens, they measured the spectrum of light reflected from the plumage of both male and female birds. They found that on the whole males tended to have brighter feathers than females. Male northern cardinals usually have bright red plumage (left) while females are a drab grey or brown (right) This male Gouldian finch has bright and vibrant plumage. Females have similar colours but are not as bright . But in about 45 per cent of bird species both sexes had plumage that the same level of brightness. By looking at where the birds sat in the phylogenetic tree, however, they were able to conclude that over evolutionary time the colour difference between species appears to have declined. In some cases males have become duller in their colours while in others females have evolved brighter plumage. They found both sexes would have duller plumage when the birds tended have more sedentary behaviour or bred in the tropics or had young that needed more care, and in species where males played little role in caring for young. Peacocks have brightly coloured plumage that they shake to attract the much duller coloured peahens to mate . Writing in the journal Science Advances, Professor Dunn and his colleagues said: 'Although most studies of bird plumage focus on dichromatism, evolutionary change has most often led to similar, rather than different, plumage in males and females. 'Overall, both natural and sexual selection have influenced the evolution of bird coloration, but in many respects, they have acted on two different axes: sexual selection on an axis of sexual differences and natural selection on an axis of color (for example, dull or bright) in both sexes. 'Thus, debate about the causes of variation in bird coloration may be resolved by recognizing that natural and sexual selection have generally acted on two different axes.' Biologists have been baffled as to how male Iberian emerald lizards have evolved their vivid blue and green colouring. While the brightly coloured skin it useful for attracting a mate, it should also make them easy for predators to spot. However, researchers from the University of Valencia in Spain and the Unviersity of Porto, Portugal, have found that these 15 inch long lizards have a secret weapon against hungry birds of prey - their own cloaking device. They discovered that the lizards' skin is iridescent and reflects light in different ways depending on the angle it is viewed from. When viewed from above, the creatures blend into their background and become almost invisible to birds. However, when viewed from ground level, the lizards still stand out brightly - meaning fellow lizards can easily spot those looking for mate. Iberian emerald lizard's skin makes the invisible from above but gives them bright colours at ground level .
Study was conducted by researchers at University of Wisconsin-Milwaukee .
They measured the male and female plumage colour of 977 bird species .
The researchers found some species show differences between the sexes while others  have evolved so both sexes have the same plumage colours .
The findings challenge Charles Darwin's theory of sexual selection in birds .
מטווסים ועד ציפורי גן עדן, ציפורים זכרים ידועים בכך שהם מציגים את הנוצות הצבעוניות העזות שלהם כדרך למשוך בן זוג. עם זאת, מחקר חדש הצביע על כך שציפורים זכריות עשויות למעשה להיות פחות נבדלות ממקבילותיהן הנקבות לאורך זמן. הממצאים קוראים תיגר על מרכיב מרכזי בתיאוריה האבולוציונית שהוצעה לראשונה על ידי צ'ארלס דרווין לפני 156 שנים. זכר ונקבה של שוקו טוקאן (בתמונה למעלה) חולקים שניהם את אותה נוצות צבעוניות עזות, מה שמרמז על כוח אחר מלבד הברירה המינית מניע את האבולוציה של צבעים בהירים בנוצות של כמה ציפורים. במקום שהצבעים העזים של ציפורים זכרים מופיעים בגלל הברירה המינית - שבה תכונה מתפתחת עם הזמן מכיוון שהיא נתפסת כאטרקטיבית או כאות לכושר על ידי המין השני - פועלים כוחות אחרים של ברירה טבעית. החוקרים אומרים שהסביבה שבה חי המין, האופן שבו הוא דואג להתנהגות הצעירה והנודדת שלו נראה להשפיע על נוצות המין. אולי קשה לפספס את זנבות הטווס, אבל בני האדם אינם מודעים לרעש שנוצר מהנוצות היפות של הציפור. מדענים הראו שטווסים מנערים את זנבותיהם כדי להשמיע רעש נמוך מכדי שנשמע. ציפורים זכרים עלולים לגרום לאינפרא אדום לרעש כדי להפחיד יריב שמתקרב או כדי למשוך בן זוג. חוקרים מאוניברסיטת מניטובה בוויניפג, קנדה, הראו שהציפורים משמיעות קולות אינפרא-סאונד - מתחת ל-20 הרץ - באמצעות זנבותיהם וכי טווסים אחרים מגיבים אליהם. רוב בני האדם שומעים רעשים בין 20 ל-20,000 הרץ. כאשר טווסים מנערים את נוצות הסיפור שלהם, רוב בני האדם שומעים צליל רשרוש. אבל המדענים גילו שהציפורים שומעות צליל חזק של בין 70 ל-108 דציבלים, לפי המחקר שפורסם בכתב העת Animal Behaviour. זכרים ונקבות טווסים הפכו עירניים יותר והסתובבו כשהרעשים הנמוכים הושמעו להם על ידי חוקרים, כאשר זכרים צווחים בתגובה. מומחים אינם בטוחים כיצד הציפורים מזהות אינפרסאונד, אך יודעים שחלקן יכולות להרגיש רטט דרך רגליהן. פרופסור פיטר דאן, ביולוג מאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, אמר: "מחקרים רבים התמקדו כיצד צבע הנוצות קשור להצלחת ההזדווגות, במיוחד אצל גברים. "אז יש לקוות שזה יגרום לחוקרים לחשוב יותר על האופן שבו צבע משפיע על ההישרדות, במיוחד טריפה והצלחה בחיפוש אחר מזון, בשני המינים." הוויכוח על ההבדלים בצבע בין מיני ציפורים השתולל מאז תקופתם של דארווין ואלפרד ראסל וואלאס. בעוד שדרווין ביסס את התיאוריה שלו על הברירה המינית על הרעיון שזכרים בצבעים עזים מועדפים על ידי נקבות, מה שמעניק להן יתרון תחרותי, וואלאס הצביע על כך שבמינים רבים הנקבות צבעוניות זוהרות כמו הזכר. הוא הציע במקום זאת שההבדלים בין המינים - המכונה דיכרומטיות מינית - היו תוצאה של נקבות הזקוקות להסוואה טובה יותר כדי למנוע את פשיטות הקנים שלהן על ידי טורפים. כמה מדענים תמהו גם כיצד נוצות בהירות אצל זכרים יכולות להתפתח כאשר היא עשויה להפוך אותם למטרה גלויה יותר עבור טורפים. זה מצביע על כך שהעדפה מינית לצבעים בהירים ממלאת תפקיד חזק יותר בקביעת האבולוציה של מין מאשר לחצים אחרים. בניסיון לבחון את הרעיונות הללו, החליטו פרופסור דאן ועמיתיו לנתח את הנוצות של 977 מיני ציפורים - כ-10% מכל המינים הידועים. באמצעות דגימות מוזיאליות, הם מדדו את ספקטרום האור שהוחזר מהנוצות של ציפורים זכרים ונקבות כאחד. הם גילו שבסך הכל נטו לזכרים נוצות בהירות יותר מאשר לנקבות. לזכר קרדינלים צפוניים יש בדרך כלל נוצות אדום בוהק (משמאל) ואילו לנקבות אפור או חום אפרורי (מימין). לזכר זה יש נוצות עזות ותוססות. לנקבות יש צבעים דומים אבל הם לא כל כך בהירים. אבל בכ-45% ממיני הציפורים לשני המינים היו פלומה באותה רמת בהירות. עם זאת, על ידי התבוננות היכן ישבו הציפורים בעץ הפילוגנטי, הם הצליחו להגיע למסקנה שלאורך זמן אבולוציוני נראה כי ההבדל הצבעים בין המינים ירד. בחלק מהמקרים הזכרים הפכו עמומים יותר בצבעיהם בעוד שבאחרים הנקבות פיתחו נוצות בהירות יותר. הם גילו שלשני המינים יהיו נוצות עמומות יותר כאשר הציפורים נוטות בהתנהגות יושבת יותר או מתרבים באזורים הטרופיים או היו להם צעירים שזקוקים לטיפול נוסף, ובמינים שבהם הזכרים מילאו תפקיד מועט בטיפול בצעירים. לטווסים יש נוצות צבעוניות עזות שהם מנערים כדי למשוך את הטווסים הצבעוניים הרבה יותר להזדווג. בכתב העת Science Advances אמרו פרופסור דאן ועמיתיו: "למרות שרוב המחקרים על נוצות ציפורים מתמקדים בדיכרומטיזם, שינוי אבולוציוני הוביל לרוב לפלצות דומות ולא שונות אצל זכרים ונקבות. "בסך הכל, גם הברירה הטבעית וגם המינית השפיעו על התפתחות צבע הציפורים, אבל במובנים רבים, הם פעלו בשני צירים שונים: ברירה מינית על ציר של הבדלים מיניים וברירה טבעית על ציר צבע (למשל, עמום). או בהיר) בשני המינים. "לפיכך, הוויכוח על הסיבות לשונות בצבעי הציפורים עשוי להיפתר על ידי הכרה שהברירה הטבעית והמינית פעלו בדרך כלל על שני צירים שונים." ביולוגים היו מבולבלים באשר לאופן שבו זכר לטאות אמרלד איבריות פיתחו את צבען הכחול והירוק העז. בעוד שהעור הצבעוני העז הוא שימושי למשיכת בן זוג, זה אמור גם להקל על הטורפים לזהות אותם. עם זאת, חוקרים מאוניברסיטת ולנסיה בספרד ומאוניברסיטת פורטו, פורטוגל, גילו שללטאות באורך 15 אינץ' יש נשק סודי נגד עופות דורסים רעבים - מכשיר הסוואה משלהן. הם גילו שעורו של הלטאות הוא ססגוני ומחזיר אור בדרכים שונות בהתאם לזווית הראייה ממנה. במבט מלמעלה, היצורים משתלבים ברקע שלהם והופכים כמעט בלתי נראים לציפורים. עם זאת, במבט מגובה פני הקרקע, הלטאות עדיין בולטות בבהירות - כלומר לטאות אחרות יכולות לזהות בקלות את אלו שמחפשות בן זוג. עורה של לטאת האמרלד האיברי הופך את הבלתי נראה מלמעלה אך נותן להם צבעים בהירים בגובה פני הקרקע.
המחקר נערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
הם מדדו את צבע הנוצות הזכר והנקבה של 977 מיני ציפורים.
החוקרים מצאו כי מינים מסוימים מראים הבדלים בין המינים בעוד שאחרים התפתחו כך שלשני המינים יש את אותם צבעי נוצות.
הממצאים מאתגרים את התיאוריה של צ'ארלס דרווין על הברירה המינית בציפורים.