(CNN)Five Muslim women stand tall in a boxing ring, slowly winding strapping around their hands. A spotlight is trained on them and the audience draws close, hanging on their every word. "How can we be truthful if we have to hide out of shame, feel humiliated for feeling, for saying, doing, thinking as we please? How can that be freedom, how can that be truth?" Performed at Southbank Centre's WOW -- Women of the World Festival -- Common Wealth Theatre's "No Guts, No Heart, No Glory," tells the true story of Muslim female boxers from Bradford in the north of England, and how they are using the sport to transcend religious and gender barriers. The critically acclaimed show -- in which the women stamp, dance, shout, swear, punch, and even crowd surf -- was partly inspired by Ambreen Sadiq, a former UK national champion, and one of Britain's first Muslim female boxers. Her journey to success wasn't easy -- as a victim of bullying at the age of 13 she found respite in boxing after being introduced to it by her father and brother. "I got bullied quite a lot growing up, my dad's Pakistani and my mum's Portuguese," Sadiq told CNN. "I got stick from both sides, from white and black people. I felt like I wasn't accepted. I used to move schools so many times just to feel accepted. "People would stay stuff about how I looked... everyone said that's a boy's sport, what are you doing that for? You're going to look like a man, like a transsexual. "I was bullied from such a young age, I felt like it was never going to stop. Boxing helped me to control that anger." It was a transformative experience for Sadiq -- she went from being quiet, having few friends and getting into fights to plucking up courage to start conversations, and thereby build self confidence. "Instead of punching someone in the face I'd punch the bag," she added. "If anyone came up to me and said anything I could just walk away from it -- whereas before I'd just straight punch them in the face or something. So it's helped me a lot with discipline." It's sometimes hard to imagine Sadiq as a boxer -- her movements are calm and assured, and a kind smile is never far from her lips. "Boxing has made me the person I am today, and I'm so proud of the person I am," said the 20-year-old trailblazer, who is now looked up to by girls from all kinds of communities wanting to follow in her footsteps. "I've had a lot of girls -- not just Asian girls -- coming up to me and asking, how do you stop people saying it's a boy's sport? How can you convince your parents to let you box?" While boxing for many is just a sport -- albeit a violent one -- when it comes to women and Muslims participating it can feel more like a cause, with Sadiq often finding herself explaining her motivation to girls. "What's the difference if a boy boxes or if a girl boxes? When we're in that ring we look like boxers -- we don't look like a girl or a boy. "You come into that gym, you come into that show, you come into that ring thinking I'm a boxer, not that I'm a girl or I'm a boy." The role of Nicola Adams -- the first ever female boxer to win an Olympic gold medal -- has also been key in the fight for acceptance. Sadiq tells the story of how several years ago her coach Alwyn Belcher, who also worked with Adams, originally refused to train women -- that is, until he turned up to coach the GB team (believing they'd be men) only to find an enthusiastic bunch of women ready to work. "That's the day he met Nicola Adams," recalls Sadiq with a laugh. "He said from that day he thought girls were better boxers -- because they like to listen." Since Adams' success at the Olympic Games, females boxing once a week increased by 79% according to a 2013 Sport England study, but even the production of "No Guts, No Heart, No Glory" highlighted the barriers women potentially face. Cast member and aspiring medical student Freyaa Ali said there was a girl who had wanted to participate in the show, but was ultimately prevented from doing so by her relatives. "It wasn't even the boxing and it wasn't even the speech, it was the dancing we do in the ring. I'm incredibly lucky to be able to do this, and I was just so sad for her. You know there are certain women out there who can't do what we're doing right now." "I think that's what makes me even more passionate about doing this -- we want to give them a voice and give them a reason, so they know they can have confidence to do stuff like this." If women do feel restricted by their religion or gender, Ali urged them to take things step by step. "Go for it, just go for it. I think maybe talk to your parents first, and just tell them Mum, Dad, this is what I want to do, I want to box, I want to dance, I want to act, or whatever she wants to do. "Tell them, you know what? Its OK what I'm doing, I'm not going to be going out of my boundaries and doing bad things, I'm going to stick to my limits and stick to my religion, it's not harming anyone. "My parents would say, if you're happy, we're happy. I think anyone's parents would say that wouldn't they? "The first step is trying it and opening that door. Once you can open it an inch you can open it a mile."
"No Guts, No Heart, No Glory" is a play by Common Wealth Theatre that tells the true story of Muslim female boxers .
The performance was partly inspired by former UK national champion Ambreen Sadiq who experienced bullying and discrimination .
"We want to give them a voice and give them a reason, so they know they can have confidence" says cast member Freyaa Ali about girls in boxing .
(CNN) חמש נשים מוסלמיות עומדות גבוה בזירת אגרוף, מתפתלות לאט לאט רצועות סביב ידיהן. זרקור מוכשר עליהם והקהל מתקרב, תלוי בכל מילה שלהם. "איך נוכל להיות כנים אם עלינו להתחבא מתוך בושה, להרגיש מושפלים על כך שאנו מרגישים, על כך שאנו אומרים, עושים, חושבים כרצוננו? איך זה יכול להיות חופש, איך זו יכולה להיות אמת?" הופיע ב-WOW של מרכז סאות'בנק סנטר - פסטיבל נשים של העולם - "No Guts, No Heart, No Glory" של תיאטרון Common Wealth, מספר את הסיפור האמיתי של מתאגרפות מוסלמיות מבראדפורד בצפון אנגליה, וכיצד הן משתמשות ב- ספורט להתעלות מעל מחסומים דתיים ומגדריים. המופע שזכה לשבחים - שבו הנשים חותמות, רוקדות, צועקות, מקללות, מכות אגרוף ואפילו גולשים על קהל - נוצר בחלקו בהשראת אמברין סאדיק, אלופת בריטניה לשעבר, ואחת המתאגרפות המוסלמיות הראשונות בבריטניה. המסע שלה להצלחה לא היה קל -- כקורבן לבריונות בגיל 13 היא מצאה הפוגה באגרוף לאחר שהכירו את זה על ידי אביה ואחיה. "הציקו לי די הרבה כשגדלתי, אבא שלי פקיסטני והפורטוגזי של אמא שלי", אמר סאדיק ל-CNN. "קיבלתי מקל משני הצדדים, מאנשים לבנים ושחורים. הרגשתי שאני לא מקובלת. הייתי עוברת בתי ספר כל כך הרבה פעמים רק כדי להרגיש מקובלת. "אנשים היו נשארים חומר על איך שאני נראית... כולם אמרו זה ספורט של בנים, בשביל מה אתה עושה את זה? אתה הולך להיראות כמו גבר, כמו טרנססקסואל. "הציקו לי מגיל כל כך צעיר, הרגשתי שזה לעולם לא יפסיק. איגרוף עזר לי לשלוט בכעס הזה". זו הייתה חוויה מעוררת שינוי עבור סאדיק -- היא הפכה משקטה, שיש לה מעט חברים ולהיכנס למריבות לאזור אומץ להתחיל שיחות, ובכך לבנות ביטחון עצמי. "במקום לתת למישהו אגרוף בפרצוף הייתי אגרוף את השקית", הוסיפה. "אם מישהו ניגש אליי ואמר משהו, אני יכול פשוט להתרחק ממנו - בעוד שלפני כן הייתי פשוט מכה לו אגרוף בפרצוף או משהו. אז זה עזר לי מאוד במשמעת". לפעמים קשה לדמיין את סדיק כמתאגרפת -- תנועותיה רגועות ובטוחות, וחיוך חביב לעולם אינו רחוק משפתיה. "האגרוף הפך אותי לאדם שאני היום, ואני כל כך גאה באדם שאני", אמר פורץ הדרך בן ה-20, שנערות מכל מיני קהילות רוצות לעקוב אחריו. את צעדיה. "היו לי הרבה בנות - לא רק בנות אסיה - שניגשו אליי ושואלות, איך אתה מפסיק אנשים להגיד שזה ספורט של בנים? איך אתה יכול לשכנע את ההורים שלך לתת לך להתאגרף?" בעוד שאיגרוף עבור רבים הוא רק ספורט - אם כי אלים - כשמדובר בנשים ומוסלמים שמשתתפים זה יכול להרגיש יותר כמו סיבה, כאשר סדיק מוצאת את עצמה לעתים קרובות מסבירה את המוטיבציה שלה לבנות. "מה ההבדל אם בן מתאגרף או אם ילדה מתאגרפת? כשאנחנו בזירה הזאת אנחנו נראים כמו מתאגרפים - אנחנו לא נראים כמו ילדה או ילד. "אתה נכנס לחדר הכושר הזה, אתה נכנס לזה להראות, אתה נכנס לזירה הזו במחשבה שאני מתאגרף, לא שאני בת או שאני בן." התפקיד של ניקולה אדמס - המתאגרפת הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב אולימפית - יש גם היה המפתח במאבק על הקבלה. סאדיק מספרת את הסיפור של איך לפני מספר שנים המאמן שלה, אלווין בלכר, שעבד גם עם אדמס, סירב במקור לאמן נשים - כלומר, עד שהתייצב לאמן את נבחרת GB (מאמין הם יהיו גברים) רק כדי למצוא חבורה נלהבת של נשים מוכנות לעבודה. "זה היום שבו הוא פגש את ניקולה אדמס", נזכר סאדיק בצחוק. "הוא אמר מאותו יום שהוא חשב שבנות הן מתאגרפות טובות יותר - כי הן היו גברים. אוהב להקשיב." מאז הצלחתו של אדמס במשחקים האולימפיים, אגרוף נשים פעם בשבוע גדל ב-79% לפי מחקר של Sport England משנת 2013, אבל אפילו ההפקה של "No Guts, No Heart, No Glory" הדגיש את המחסומים שעלולים להתמודד איתם נשים. חברת השחקנים והסטודנטית השאפתנית לרפואה פרייה עלי אמרה שהיתה ילדה שרצתה להשתתף בתוכנית, אך בסופו של דבר מנעו זאת על ידי קרוביה. "זה אפילו לא היה האגרוף וזה אפילו לא היה הנאום, זה היה הריקוד שאנחנו עושים בזירה. יש לי מזל מדהים שיכולתי לעשות את זה, והייתי כל כך עצוב בשבילה. אתה יודע יש נשים מסוימות שם בחוץ שלא יכולות לעשות את מה שאנחנו עושים עכשיו". "אני חושב שזה מה שגורם לי להיות אפילו יותר נלהב לעשות את זה - אנחנו רוצים לתת להם קול ולתת להם סיבה, כדי שהם יידעו שיש להם ביטחון לעשות דברים כאלה". אם נשים אכן מרגישות מוגבלות על ידי הדת או המגדר שלהן, עלי דחק בהן לקחת דברים צעד אחר צעד. "לך על זה, פשוט לך על זה. אני חושב שאולי תדבר קודם עם ההורים שלך, ופשוט תגיד להם אמא, אבא, זה מה שאני רוצה לעשות, אני רוצה להתאגרף, אני רוצה לרקוד, אני רוצה לשחק, או מה שהיא רוצה לעשות. "תגיד להם, אתה יודע מה? זה בסדר מה שאני עושה, אני לא אצא מהגבולות שלי ואעשה דברים רעים, אני אעמוד בגבולות שלי ואדבק בדת שלי, זה לא פוגע באף אחד. "ההורים שלי היו אומרים, אם אתה שמח, אנחנו שמחים. אני חושב שההורים של מישהו יגידו את זה לא? "השלב הראשון הוא לנסות את זה ולפתוח את הדלת הזו. ברגע שאתה יכול לפתוח אותו בסנטימטר אתה יכול לפתוח אותו קילומטר."
"אין אומץ, אין לב, אין תהילה" הוא מחזה מאת Common Wealth Theatre המספר את סיפורן האמיתי של מתאגרפות מוסלמיות.
ההופעה נוצרה בחלקה בהשראת אלופת בריטניה לשעבר, אמברין סאדיק, שחוותה בריונות ואפליה.
"אנחנו רוצים לתת להם קול ולתת להם סיבה, כדי שהם יידעו שיש להם ביטחון עצמי", אומרת חברת הקאסט פרייה עלי על בנות באגרוף.