The first thing you need to know about Jose Mourinho is just how much he loves winning football matches. It is everything to him — whether it is the Barclays Premier League, the Champions League or a charity match. Last summer, Jose was in charge of the Rest of the World for Soccer Aid, I was playing for Sam Allardyce’s England side and Mourinho’s team were leading at Old Trafford going into the final moments. To ensure the advantage was preserved, however, Mourinho — with a glint in his eye — had a word with James McAvoy, the Hollywood actor, who he was putting on as substitute. Not long after, James had gone to ground with an ‘injury’ to help run the clock down. The job was done and they won 4-2! Nemanja Matic (left) John Terry and Gary Cahill joke during training at the end of a hard week for Chelsea . Mourinho spikily replied to comments made by Jamie Carragher and Graeme Souness . Cesc Fabregas controls the ball as the Premier League leaders look forward to Sunday's Southampton game . I must stress that it was all good-natured, but on Wednesday night against Paris Saint-Germain, the actions of a Mourinho team were significantly darker. I called Chelsea’s behaviour disgraceful and sad as they pursued a Champions League quarter-final place. They went beyond what is acceptable but, unfortunately, it is not the first time we have seen them do it. I doubt it will be the last, either. Mourinho and his teams take winning to a level that other teams and managers do not. Mourinho shakes hands with fans before the start of last summer's Soccer Aid match at Old Trafford . Jamie Carragher (centre) played for Sam Allardyce's England side for the charity game in June last year . As the seconds dwindled, James McEvoy (left) went down with an injury as the the Rest of the World won 4-2 . Respect for Mourinho’s achievements in the game is beyond doubt. In a few years from now, we could be acknowledging him as the most successful manager of all time, particularly if he keeps picking up a trophy every 35 matches, as is his current remarkable ratio. But will he be loved? Chelsea fans undoubtedly adore him. Porto and Inter supporters will too. Yet beyond that? It is debatable. Will he care how he is remembered? I think he will. Deep down, I think everyone in football cares how they are perceived. Chelsea players surround Bjorn Kuipers as the Dutch referee gives Zlatan Ibrahimovic his marching orders . It was this tackle by the Swede on Oscar that had the Chelsea players swarming round the ref . Ibrahimovic's night was over after the tackle in the first half . Every outfield Chelsea player except Oscar was involved in the mass protest . Are trophies more important than creating good memories? I would always argue ‘yes’ to that. During my career, I won 10 major honours but none of the Liverpool teams I played for is particularly remembered for being a top side. If I’m honest, it annoys me, especially when I hear stories even now of how great Kevin Keegan’s Newcastle team of 1995-96 were or how thrilling the Leeds team were that reached the Champions League semi-final in 2000. Yes, they both played fast, exciting football but what did they win? Nothing. Mourinho led Porto to the UEFA Cup in 2003 and the Champions League a year after . Mourinho grabs Marco Materazzi after guiding Inter Milan to their third European Cup in 2010 . You want to be successful and have a reputation that spans a lifetime, like the Real Madrid team of the 1950s that Alfredo di Stefano and Ferenc Puskas inspired to five consecutive European Cups or the Ajax team of Rinus Michels and Johan Cruyff from the 1970s. They took that style on to the Dutch national squad. Cruyff once said, ‘how you play is more important than what you win’ and to some extent, he is right. The Holland side from the 1974 World Cup, for instance, get spoken about more than the West German squad that actually won it. Personally, I would have rather been a German than in the Dutch squad that came up short. The same goes for Brazil in 1982, the other great team that captured hearts but failed to conquer the world. Real Madrid's Raymond Kopa, Rial,  Alfredo Di Stefano, Ferenc Puskas and Gento pose before a game in 1959 . Johan Cruyff rounds Argentina keeper Daniel Carnevali before scoring in the 1974 World Cup quarter-final . The great Brazilian side of 1982 celebrate Socrates' wonderful equaliser in the 3-2 defeat by winners Italy . I know most of the names of that great squad, as I am sure many do — Zico, Eder, Falcao, Socrates — but what would those men rather have, a winner’s medal — like their compatriots in 1970 — or just the knowledge that everyone loved the football they played? In an ideal world, you get remembered for winning with style. The best example I have of that from my childhood was the AC Milan team of Ruud Gullit, Frank Rijkaard and Marco van Basten that was guided by Arrigo Sacchi in the late 1980s. Their quality in that period was beyond compare and they remain the last side to retain the European Cup. Pep Guardiola’s Barcelona, however, are the team that took style and success to another level all together. They will still be writing books about them in 50 years, such was the swagger with which they won 14 trophies in four extraordinary years. When a team wins silverware with imagination and fantasy, it almost seems more special. Mourinho is just as prolific at collecting trophies as Guardiola but the brand of football his team play does not compare. That is why, in the long-term, you won’t find his teams spoken about like some of the others I have mentioned. The behaviour of the teams, of course, doesn’t help either. Chelsea have been likened to the Leeds team from the 1970s but I actually think the way they conducted themselves was worse during Mourinho’s first spell in England. They were prepared to push it further still. Pep Guardiola is thrown by his adoring Barcelona players after winning the 2011 Champions League . Leeds players surround Ray Tinkler after the referee controversially allowed Jeff Astle's goal in 1971 . John Terry, John Mikel Obi, Ashley Cole and Michael Essien get in referee Rob Styles' face in 2007 . None of that might bother Mourinho, in the same way it didn’t bother Rafa Benitez. I remember him once telling me about a conversation he had with a Spanish journalist, about what was perceived as ‘great football’ and ‘winning football’. Rafa was puzzled by this, so he asked the journalist: ‘Who scored Spain’s winning goal in the 1964 European Championship?’ The reply came: ‘Marcelino’. So Rafa then asked, ‘And how did Spain play in the game?’ to which there was silence. Oscar appeared to be no worse off after Ibrahimovic's midweek tackle as he trained on Friday . Diego Costa sat down for a bit of keepy-uppy at Cobham as the players prepared for Southampton . Mourinho keeps a close eye on things as the Blues boss gets his side ready for Sunday's lunchtime kick-off . His point was all that mattered was Spain had won the trophy. Mourinho would clearly understand the logic in that argument. I can see what he means, too. But the idea of winning at all costs? That is something with which I am not comfortable. I loved winning, there was nothing better that you could experience in football. But when all is said and done, you want to be remembered and respected for what you achieved. And if Mourinho’s teams keep taking things to the brink, the love his achievements should secure is unlikely to ever come. Hughes revival will put big clubs on alert . There is a big game in the Midlands with West Bromwich Albion coming up against Stoke. Praise for the work of Albion’s Tony Pulis, the former Stoke boss, shows no sign of dwindling, particularly after he was named manager of the month for February. West Brom are thriving under his guidance and there is little doubt they will be in the Barclays Premier League next season. But what about Mark Hughes, the man who succeeded Pulis at Stoke? Tony Pulis won the manager of the month award for February after his fine work at West Brom . Mark Hughes (right) has flown under the radar but has led the Potters to eighth in the Premier League . Without grabbing any headlines, Hughes has impressively manoeuvred Stoke into eighth place in the Premier League and they have built on their efforts of last season. They spent just £1.2million last summer, and lost Bojan Krkic to a serious knee injury, but they continue to get good results. Only Liverpool and Arsenal have picked up more points since Boxing Day. The work Hughes has done at the Britannia Stadium seems to have gone under the radar. His journey since he was sacked in a poor manner by Manchester City in December 2009 hasn’t always been smooth. For instance, he was criticised for the way he left Fulham in 2011 and was then sacked by Queens Park Rangers after spending less than a year at Loftus Road, even though he kept them in the top flight in May 2012. But he has rebuilt his reputation in the Potteries and looks like he will be rewarded with a new contract. If he continues to make such impressive strides, he may get the chance once again to work at a club that can regularly compete for top honours. This week I'm looking forward to... Seeing if Everton can keep flying the flag in Europe . Another disappointing week in Europe for teams from the Barclays Premier League but, once again, Everton proved an exception to the rule. The last hour of their clash with Dynamo Kiev saw Everton playing at their best under Roberto Martinez — the football was good, the energy was high and there was an intensity in everything they did. It all helped to show how difficult Romelu Lukaku  can be to play against in that mood. He bulldozed his way past a number of challenges to set up Steven Naismith’s goal, showed character to take the crucial penalty and bullied Dynamo’s defenders, including the highly-rated Aleksandar Dragovic. He now has 16 goals for the season. Romelu Lukaku skips past Aleksandar Dragovic (left) during an all-action display against Dynamo Kiev . Lukaku's penalty was not convincing, but it hands Everton the upper hand in the tie ahead of the return leg . When you see Everton play like that, you wonder why they have struggled in the Premier League. But if they replicate the performance that gave them a 2-1 lead to take to Kiev, they will have an outstanding chance of beating Newcastle for just their second league win of 2015. As soon as Everton start getting points on the board again, the tense atmosphere around Goodison Park will relax and Evertonians will be able to enjoy the European adventure a little bit more.
Winning is everything to Jose Mourinho - whether it is the Barclays Premier League, the Champions League or a charity match .
Chelsea went beyond what is acceptable against PSG but, unfortunately, it is not the first time we have seen them do it. I doubt it will be the last, either .
In a few years from now, we could be acknowledging Mourinho as the most successful manager of all time .
But will he be loved? Chelsea fans undoubtedly adore him. Porto and Inter supporters will too. Yet beyond that? It is debatable .
הדבר הראשון שאתה צריך לדעת על ז'וזה מוריניו הוא עד כמה הוא אוהב לנצח במשחקי כדורגל. זה הכל בשבילו - בין אם זה ליגת העל של ברקליס, ליגת האלופות או משחק צדקה. בקיץ שעבר, ז'וזה היה אחראי על שאר העולם לסיוע בכדורגל, אני שיחקתי בנבחרת של סם אלרדייס באנגליה והקבוצה של מוריניו הובילה באולד טראפורד לקראת הרגעים האחרונים. עם זאת, כדי להבטיח שהיתרון נשמר, מוריניו - עם ברק בעיניים - דיבר מילה עם ג'יימס מקאבוי, השחקן ההוליוודי, שאותו הציב כמחליף. זמן לא רב לאחר מכן, ג'יימס ירד לקרקע עם 'פציעה' כדי לעזור להוריד את השעון. העבודה בוצעה והם ניצחו 4-2! נמניה מאטיץ' (משמאל) ג'ון טרי וגארי קייהיל מתבדחים במהלך אימון בסוף שבוע קשה עבור צ'לסי. מוריניו השיב בקפידה להערות של ג'יימי קרגר וגריאם סואנס. ססק פברגאס שולט בכדור כאשר מנהיגי הפרמיירליג מצפים למשחק של סאות'המפטון ביום ראשון. אני חייב להדגיש שהכל היה טוב לב, אבל ביום רביעי בערב מול פאריס סן ז'רמן, הפעולות של קבוצת מוריניו היו אפלות משמעותית. כיניתי את ההתנהגות של צ'לסי מבישה ועצובה כשהיא רודפת אחר מקום רבע גמר ליגת האלופות. הם חרגו מעבר למקובל אבל, למרבה הצער, זו לא הפעם הראשונה שראינו אותם עושים זאת. אני גם בספק אם זה יהיה האחרון. מוריניו והקבוצות שלו לוקחים את הניצחון לרמה שקבוצות ומנהלים אחרים לא. מוריניו לוחץ ידיים לאוהדים לפני תחילת משחק ה-Soccer Aid בקיץ שעבר באולד טראפורד. ג'יימי קרגר (במרכז) שיחק בנבחרת אנגליה של סם אלרדייס במשחק הצדקה ביוני אשתקד. ככל שהשניות התמעטו, ג'יימס מקאבוי (משמאל) ירד עם פציעה כאשר שאר העולם ניצחה 4-2. כבוד להישגים של מוריניו במשחק הוא מעבר לכל ספק. בעוד כמה שנים מהיום, נוכל להכיר בו כמנהל המצליח ביותר בכל הזמנים, במיוחד אם הוא ימשיך לאסוף גביע כל 35 משחקים, וכך גם היחס המדהים הנוכחי שלו. אבל האם יאהבו אותו? אוהדי צ'לסי ללא ספק מעריצים אותו. גם תומכי פורטו ואינטר יעשו זאת. ובכל זאת מעבר לזה? זה נתון לוויכוח. האם אכפת לו איך זוכרים אותו? אני חושב שהוא יעשה זאת. עמוק בפנים, אני חושב שלכולם בכדורגל אכפת איך הם נתפסים. שחקני צ'לסי מקיפים את ביורן קייפרס כשהשופט ההולנדי נותן לזלאטן איברהימוביץ' את פקודות הצעידה שלו. ההתמודדות הזו של השבדי על אוסקר היא שגרמה לשחקני צ'לסי להסתובב סביב השופט. הערב של איברהימוביץ' הסתיים לאחר ההתמודדות במחצית הראשונה. כל שחקן שדה צ'לסי מלבד אוסקר היה מעורב במחאה ההמונית. האם גביעים חשובים יותר מיצירת זיכרונות טובים? תמיד הייתי טוען 'כן' לזה. במהלך הקריירה שלי, זכיתי ב-10 כיבודים גדולים, אבל אף אחת מקבוצות ליברפול ששיחקתי בהן לא זכורה במיוחד בגלל היותה קבוצת צמרת. אם אני כנה, זה מעצבן אותי, במיוחד כשאני שומע סיפורים אפילו עכשיו על כמה נהדרת הייתה קבוצת ניוקאסל של קווין קיגן בשנים 1995-96 או כמה מרגשת הייתה קבוצת לידס שהגיעה לחצי גמר ליגת האלופות בשנת 2000. כן, הם שניהם שיחקו כדורגל מהיר ומרגש אבל במה הם ניצחו? שום דבר. מוריניו הוביל את פורטו לגביע אופ"א ב-2003 ולליגת האלופות שנה לאחר מכן. מוריניו תופס את מרקו מטראצי לאחר שהנחה את אינטר מילאן לגביע אירופה השלישי שלה ב-2010. אתה רוצה להצליח ולהיות בעל מוניטין המשתרע על פני חיים שלמים, כמו קבוצת ריאל מדריד של שנות ה-50 שאלפרדו די סטפנו ופרנץ פוסקאס היוו השראה לחמישה גביעי אירופה רצופים או קבוצת אייאקס של רינוס מישל ויוהאן קרויף משנות ה-70. הם לקחו את הסגנון הזה לסגל הלאומי של הולנד. קרויף אמר פעם, 'איך שאתה משחק חשוב יותר ממה שאתה מנצח' ובמידה מסוימת, הוא צודק. הנבחרת ההולנדית מגביע העולם ב-1974, למשל, מדברת על יותר מאשר על הנבחרת המערבית של גרמניה שבאמת זכתה בה. באופן אישי, הייתי מעדיף להיות גרמני מאשר בסגל ההולנדי שהגיע לחסר. אותו דבר לגבי ברזיל ב-1982, הנבחרת הגדולה האחרת שכבשה לבבות אך לא הצליחה לכבוש את העולם. ריימונד קופה, ריאל, אלפרדו די סטפנו, פרנץ פוסקאס וג'נטו מריאל מדריד מצטלמים לפני משחק ב-1959. יוהאן קרויף עוקף את שומר ארגנטינה דניאל קרנבאלי לפני שהבקיע ברבע גמר גביע העולם ב-1974. הקבוצה הברזילאית הגדולה של 1982 חוגגת את שער השוויון הנפלא של סוקרטס בתבוסה 3-2 של המנצחת איטליה. אני מכיר את רוב השמות של הנבחרת הנהדרת ההיא, כפי שאני בטוח שרבים יודעים - זיקו, אדר, פלקאו, סוקרטס - אבל מה הגברים האלה היו מעדיפים לקבל, מדליית זוכה - כמו בני ארצם ב-1970 - או סתם הידיעה שכולם אהבו את הכדורגל שהם שיחקו? בעולם אידיאלי, זוכרים אותך בזכות הניצחון בסטייל. הדוגמה הטובה ביותר שיש לי לכך מילדותי הייתה קבוצת מילאן של רואד גוליט, פרנק רייקארד ומרקו ואן באסטן שהונחה על ידי אריגו סאקי בסוף שנות ה-80. האיכות שלהם באותה תקופה הייתה מעבר להשוואה והם נותרו הצד האחרון ששמר על גביע אירופה. ברצלונה של פפ גווארדיולה, לעומת זאת, היא הקבוצה שלקחה את הסגנון וההצלחה לרמה אחרת ביחד. הם עדיין יכתבו עליהם ספרים בעוד 50 שנה, כזה היה המהומה שבה זכו ב-14 גביעים בארבע שנים יוצאות דופן. כשצוות זוכה בכלי כסף עם דמיון ופנטזיה, זה כמעט נראה מיוחד יותר. מוריניו פורה באיסוף גביעים בדיוק כמו גווארדיולה, אבל מותג הכדורגל שקבוצתו משחקת אינו משתווה. לכן, בטווח הארוך, לא תמצאו את הצוותים שלו שמדברים עליהם כמו כמה מהאחרים שהזכרתי. גם ההתנהגות של הצוותים, כמובן, לא עוזרת. צ'לסי הושוותה לקבוצת לידס משנות ה-70, אבל אני דווקא חושב שהדרך שבה הם התנהלו הייתה גרועה יותר במהלך התקופה הראשונה של מוריניו באנגליה. הם היו מוכנים לדחוף אותו עוד יותר. פפ גווארדיולה נזרק על ידי שחקני ברצלונה המעריצים שלו לאחר שזכה בליגת האלופות 2011. שחקני לידס מקיפים את ריי טינקלר לאחר שהשופט איפשר באופן שנוי במחלוקת את השער של ג'ף אסטל ב-1971. ג'ון טרי, ג'ון מיקל אובי, אשלי קול ומייקל אסיאן נכנסו לפנים של השופט רוב סטיילס ב-2007. שום דבר מזה לא עשוי להפריע למוריניו, באותה מידה שזה לא הפריע לרפא בניטס. אני זוכר שהוא סיפר לי פעם על שיחה שניהל עם עיתונאי ספרדי, על מה שנתפס כ'כדורגל נהדר' ו'כדורגל מנצח'. רפא היה תמה על כך, אז הוא שאל את העיתונאי: 'מי הבקיע את שער הניצחון של ספרד באליפות אירופה 1964?' הגיעה התשובה: 'מרסלינו'. אז רפא שאל אז, 'ואיך ספרד שיחקה במשחק?' שהשתררה אליו דממה. נראה היה שמצבו של אוסקר לא גרוע יותר אחרי ההתמודדות של איברהימוביץ' באמצע השבוע כשהתאמן ביום שישי. דייגו קוסטה התיישב לקצת שמירה בקובהם כשהשחקנים התכוננו לסאות'המפטון. מוריניו עוקב מקרוב אחר הדברים כשהבוס של הבלוז מכין את הקבוצה שלו לפתיחת הצהריים ביום ראשון. הנקודה שלו הייתה שכל מה שחשוב זה שספרד זכתה בגביע. מוריניו יבין בבירור את ההיגיון בטיעון הזה. אני גם יכול להבין למה הוא מתכוון. אבל הרעיון לנצח בכל מחיר? זה משהו שלא נוח לי איתו. אהבתי לנצח, לא היה דבר טוב יותר שאפשר לחוות בכדורגל. אבל כשהכל נאמר ונעשה, אתה רוצה שיזכרו אותך ויכבדו אותך על מה שהשגת. ואם הקבוצות של מוריניו ימשיכו לקחת את הדברים לקצה, האהבה שההישגים שלו צריכים להבטיח לא תגיע אי פעם. תחיית יוז תכניס מועדונים גדולים לכוננות. יש משחק גדול במידלנדס עם ווסט ברומיץ' מול סטוק. שבחים על עבודתו של טוני פוליס של אלביון, הבוס לשעבר של סטוק, לא מראה סימן להתמעטות, במיוחד לאחר שנבחר למנהל החודש לפברואר. ווסט ברום משגשגים בהדרכתו ואין ספק שהם יהיו בליגת העל של ברקליס בעונה הבאה. אבל מה עם מארק יוז, האיש שירש את פוליס בסטוק? טוני פוליס זכה בפרס מנהל החודש לפברואר לאחר עבודתו המשובחת בווסט ברום. מארק יוז (מימין) עף מתחת לרדאר אבל הוביל את הפוטרס למקום השמיני בפרמיירליג. בלי לתפוס שום כותרות, יוז תמרן בצורה מרשימה את סטוק למקום השמיני בפרמיירליג והם בנו על המאמצים שלהם בעונה שעברה. הם הוציאו רק 1.2 מיליון פאונד בקיץ שעבר, ואיבדו את בויאן קרקיץ' מפציעה קשה בברך, אבל הם ממשיכים להשיג תוצאות טובות. רק ליברפול וארסנל קטפו יותר נקודות מאז בוקסינג דיי. נראה שהעבודה שעשה יוז באצטדיון בריטניה הלכה מתחת לרדאר. המסע שלו מאז פוטר בצורה גרועה על ידי מנצ'סטר סיטי בדצמבר 2009 לא תמיד היה חלק. לדוגמה, הוא ספג ביקורת על הדרך שבה עזב את פולהאם ב-2011 ולאחר מכן פוטר על ידי קווינס פארק ריינג'רס לאחר שבילה פחות משנה ברחוב לופטוס, למרות שהחזיק אותם בליגה הבכירה במאי 2012. אבל הוא בנה מחדש את שלו. מוניטין ב-Potteries ונראה שהוא יתוגמל בחוזה חדש. אם הוא ימשיך לעשות צעדים כה מרשימים, הוא עשוי לקבל את ההזדמנות שוב לעבוד במועדון שיכול להתחרות בקביעות על הצטיינות. השבוע אני מצפה ל... לראות אם אברטון יכולה להמשיך להניף את הדגל באירופה. עוד שבוע מאכזב באירופה לקבוצות מהפרמיירליג של ברקליס, אבל שוב, אברטון הוכיחה חריגה מהכלל. בשעה האחרונה של ההתמודדות שלהם עם דינמו קייב ראתה את אברטון משחקת במיטבה תחת רוברטו מרטינס - הכדורגל היה טוב, האנרגיה הייתה גבוהה והייתה אינטנסיביות בכל מה שהם עשו. הכל עזר להראות כמה קשה יכול להיות רומלו לוקאקו לשחק מול במצב הרוח הזה. הוא חלף על פני מספר אתגרים כדי להגדיר את השער של סטיבן נייסמית', הראה אופי לקחת את הפנדל המכריע והציק למגנים של דינמו, כולל אלכסנדר דראגוביץ' המוערך ביותר. כעת יש לו 16 שערים לעונה. רומלו לוקאקו חולף על פני אלכסנדר דראגוביץ' (משמאל) במהלך תצוגת כל פעולה מול דינמו קייב. הפנדל של לוקאקו לא היה משכנע, אבל הוא נותן לאברטון את העליונה בשוויון לקראת הגומלין. כשאתה רואה את אברטון משחקת ככה, אתה תוהה למה הם התקשו בפרמיירליג. אבל אם הם ישחזרו את ההופעה שהעניקה להם יתרון 2-1 כדי לקחת לקייב, יהיה להם סיכוי יוצא מן הכלל לנצח את ניוקאסל רק עבור הניצחון השני בליגה של 2015. ברגע שאברטון תתחיל לקבל שוב נקודות על הלוח, אווירה מתוחה סביב גודיסון פארק תירגע ותושבי אברטון יוכלו ליהנות קצת יותר מההרפתקה האירופית.
ניצחון הוא הכל עבור ז'וזה מוריניו - בין אם זה בליגת העל של ברקליס, ליגת האלופות או משחק צדקה.
צ'לסי עברה מעבר למקובל מול פ.ס.ז', אבל למרבה הצער, זו לא הפעם הראשונה שאנחנו רואים אותם עושים את זה. אני גם בספק אם זה יהיה האחרון.
בעוד כמה שנים מהיום, נוכל להכיר במוריניו כמנהל המצליח ביותר בכל הזמנים.
אבל האם יאהבו אותו? אוהדי צ'לסי ללא ספק מעריצים אותו. גם תומכי פורטו ואינטר יעשו זאת. ובכל זאת מעבר לזה? זה נתון לוויכוח.