(CNN)For those who hoped that the coming presidential election would usher in the dawn of a new, more inspiring politics, this past week has been deeply discouraging. In two key moments, leaders from both sides of the aisle have acted like the Bourbons of France, who famously remembered nothing and forgot nothing from battles of their past. The first and substantively more important moment was the sending of that letter by Republican senators to the Iranian regime. The second, and perhaps more important politically telling moment, was Hillary Clinton's handling of her emails. The two cases are oddly related. In both instances, the principals started with legitimate concerns but have wound up making things worse. In both cases, the principals have also created divisive issues that will deepen polarization through the campaign and probably into the next presidency. Both have diminished the chances for breaking out of today's ugly politics. Republicans in Congress have reason to press hard with their views as negotiations with Iran enter the home stretch. They, like many others -- including a sizable number of Democrats, the current Israeli government, and friendly Arab nations -- fear the Obama administration will cut a weak, leaky deal that will allow Iran to come perilously close to having nuclear weapons. Just as importantly, Republicans believe, with cause, that as he negotiates, President Barack Obama has tried to sideline Congress in general and them in particular. Who can blame them for arguing that if the President insists any agreement needs only executive approval -- not approval by Congress -- then the next chief executive should not be legally bound by its provisions? Their basic concerns were not unreasonable. Thus, if they had sent exactly the same letter to the President, they would have caused a stir but would have been seen as within the norms of politics and statecraft. Instead, they made the mistake -- a wicked one -- of sending it to the terrorist leaders of Iran, leaving a clear impression they were out to sabotage both the deal and the President. We have had renegade members of Congress try to interfere with presidential negotiations in the past -- remember Sen. Jesse Helms? -- but never 47 members of the United States Senate tossing a hand grenade into delicate, life-or-death negotiations conducted by seven major nations and led by the United States. Ayatollah Khamenei made clear this week that he may use the Republican letter as a pretext for rejecting any deal. Where do we go then? Will talks collapse? Will an Iranian rush toward the bomb set off a nuclear arms race, starting in Saudi Arabia, which is already taking preliminary steps? Will the United States then be compelled to use military force against Iran? Who knows for sure? What we do know is that Iran is now almost certain to become a central issue in the 2016 presidential campaign and that the Republican nominee will be under relentless pressure from the right to adopt a hard, unyielding line. One can just imagine a number of GOP candidates pledging that if elected, they will abolish Obamacare on Day 1 and an Iranian agreement on Day 2. This is hardly a way to restore steady, bipartisan foreign policies, as we so badly need. And why have Republicans forgotten so soon the damage done from voters thinking the last GOP president was too hard line and reckless? On the other side of the aisle, Hillary Clinton had absolutely legitimate concerns about the security of emails she might send as secretary of state. As one who spent a year and a half at the Clinton White House and State Department, I could see first hand how they -- more than any president since Nixon -- were hounded by enemies and reporters trying to ferret out secrets to cause trouble or win a prize. It is small wonder that both Clintons still have scar tissue. Hillary Clinton's mistakes did not start with creating an email protection system. No, they started when she and her team failed to coordinate up front with the State Department system and record all official exchanges within the government system on a prompt, air-tight basis. That did not break laws. But it did run afoul of government procedures and, when revealed, naturally gave rise to suspicions about what she might be hiding. In her press conference, she did accomplish her obvious mission: she began cutting legs off the story. In essence, she said one half of her emails (the official ones) are now safely with the State Department and, at her request, will gradually be made public. The other half (who knows what's in there?) have been deleted and she is keeping the server. In effect, she says, they are gone ... and gone forever, beyond Congressional subpoena, FOIA requests, and even hackers. What fresh revelations can the press now pursue? Not many. And how can Republicans browbeat her in hearings without looking like bullies? Hard to do. In short, the story may soon die. You just have to trust me, she says. Clever. But the very fact that instead of inviting a neutral, trusted party like Lee Hamilton to review all the emails, she chose to cut off the story by destroying the evidence comes with a price: she has freshly renewed public doubts whether she plays straight or by her own rules. Loyal Democrats will continue to invest their faith in her, but for many others, the controversy leaves a lingering sense of unease. And polarization deepens. She was always going to face a rough campaign, but now she will begin with clouds already gathering. More to the point, they will obscure her very real strengths as a leader. Around the world, many women look upon her with heartfelt admiration from her years of promoting their empowerment. And she has also has a strong case to make that she and her husband know something about job creation: 22.9 million were created in the eight Clinton years, more than in any other presidency since World War II (Reagan was second at 16.1 million; there have been some 6.4 million in the first six Obama years.). In short, she is worse off than she was before this controversy broke -- and so are American politics. Bill Clinton likes to say that politics is always about tomorrow -- and he is right. But candidates also need to remember and learn from yesterday. After this last week, they might start by reading a wonderful book by historian Barbara Tuchman published some 30 years ago: "The March of Folly: From Troy to Vietnam." There she argues that leaders often start out trying to do the right thing but take a wrong path, stubbornly stick with it despite all evidence and eventually wreck. Tuchman calls their refusal to learn from experience "wooden-headedness". We have seen too much wooden-headedness these past days.
David Gergen: Iran almost certain to become big issue in 2016 campaign .
Clinton's mistakes did not start with creating email protection system, he says .
(CNN) למי שקיוו שהבחירות הקרובות לנשיאות יפתחו את שחר של פוליטיקה חדשה ומעוררת השראה, השבוע האחרון היה מייאש מאוד. בשני רגעים מרכזיים, מנהיגים משני צדי המעבר פעלו כמו הבורבונים של צרפת, שלא זכרו דבר מפורסם ולא שכחו דבר מקרבות עברם. הרגע הראשון והחשוב יותר מבחינה מהותית היה שליחת המכתב הזה על ידי סנאטורים רפובליקנים למשטר האיראני. הרגע השני, ואולי חשוב יותר מבחינה פוליטית, היה הטיפול של הילרי קלינטון במיילים שלה. שני המקרים קשורים באופן מוזר. בשני המקרים, המנהלים התחילו בחששות לגיטימיים, אך בסופו של דבר החמירו את המצב. בשני המקרים, המנהלים גם יצרו סוגיות מפלגות שיעמיקו את הקיטוב דרך הקמפיין וכנראה גם לנשיאות הבאה. שניהם הפחיתו את הסיכוי לפרוץ מהפוליטיקה המכוערת של היום. לרפובליקנים בקונגרס יש סיבה ללחוץ חזק עם דעותיהם כאשר המשא ומתן עם איראן נכנס למגרש הביתי. הם, כמו רבים אחרים - כולל מספר לא מבוטל של דמוקרטים, ממשלת ישראל הנוכחית ומדינות ערביות ידידותיות - חוששים שממשל אובמה יחתוך הסכם חלש ודלף שיאפשר לאיראן להתקרב בצורה מסוכנת להחזיק נשק גרעיני. לא פחות חשוב מכך, הרפובליקנים מאמינים, עם סיבה, שבזמן שהוא מנהל משא ומתן, הנשיא ברק אובמה ניסה להדוף את הקונגרס בכלל ואותם בפרט. מי יכול להאשים אותם בטענה שאם הנשיא מתעקש שהסכם כלשהו זקוק רק לאישור ההנהלה - לא אישור הקונגרס - אז המנכ"ל הבא לא צריך להיות מחויב משפטית להוראותיו? החששות הבסיסיים שלהם לא היו בלתי סבירים. לפיכך, אם הם היו שולחים בדיוק את אותו מכתב לנשיא, הם היו מעוררים סערה, אבל היו רואים אותם כנורמות של פוליטיקה וממלכתיות. במקום זאת, הם עשו את הטעות - טעות מרושעת - שלשלחו אותו למנהיגי הטרור של איראן, והותירו רושם ברור שהם נועדו לחבל הן בעסקה והן בנשיא. היו לנו חברים עריקים בקונגרס שניסו להפריע למשא ומתן הנשיאותי בעבר -- זוכרים את הסנאטור ג'סי הלמס? - אבל אף פעם לא 47 חברי הסנאט של ארצות הברית זורקים רימון יד למשא ומתן עדין על חיים או מוות שנוהלו על ידי שבע מדינות גדולות ובראשם ארצות הברית. האייתוללה חמינאי הבהיר השבוע כי הוא עשוי להשתמש במכתב הרפובליקני כעילה לדחיית כל עסקה. לאן נלך אז? האם השיחות יקרסו? האם ממהר איראני לעבר הפצצה יגרום למירוץ חימוש גרעיני, שמתחיל בסעודיה, שכבר נוקטת בצעדים מקדימים? האם ארה"ב תיאלץ אז להשתמש בכוח צבאי נגד איראן? מי יודע בוודאות? מה שאנחנו כן יודעים הוא שכעת כמעט בטוח שאיראן תהפוך לנושא מרכזי במסע הבחירות לנשיאות ב-2016 ושהמועמד הרפובליקני יהיה תחת לחץ בלתי פוסק מהימין לאמץ קו קשה ובלתי נכנע. אפשר רק לדמיין מספר מועמדים של הרפובליקה הדמוקרטית מתחייבים שאם ייבחרו, הם יבטלו את Obamacare ביום הראשון והסכם איראני ביום השני. זו בקושי דרך להחזיר מדיניות חוץ יציבה ודו-מפלגתית, כפי שאנו כל כך צריכים. ולמה הרפובליקנים שכחו כל כך מהר את הנזק שנגרם מהבוחרים שחשבו שנשיא הרפובליקה הדמוקרטית האחרון היה קו קשה מדי ופזיז? בצד השני של המעבר, להילרי קלינטון היו חששות לגיטימיים לחלוטין לגבי אבטחת המיילים שהיא עשויה לשלוח כמזכירת המדינה. כאחד שבילה שנה וחצי בבית הלבן ומחלקת המדינה של קלינטון, יכולתי לראות ממקור ראשון כיצד הם - יותר מכל נשיא מאז ניקסון - נרדפו על ידי אויבים וכתבים שמנסים לחשוף סודות כדי לגרום לצרות או לזכות בפרס. אין זה פלא שלשני הקלינטונים עדיין יש רקמת צלקת. הטעויות של הילרי קלינטון לא התחילו ביצירת מערכת להגנה על אימייל. לא, הם התחילו כשהיא והצוות שלה לא הצליחו לתאם מראש עם מערכת מחלקת המדינה ולתעד את כל החילופים הרשמיים במערכת הממשלתית על בסיס מהיר ואטום. זה לא עבר על החוקים. אבל זה אכן פגע בהליכים הממשלתיים, וכשנחשף, הוליד כמובן חשדות לגבי מה שהיא עשויה להסתיר. במסיבת העיתונאים שלה, היא אכן השיגה את משימתה הברורה: היא החלה לחתוך רגליים מהסיפור. למעשה, היא אמרה שמחצית מהאימיילים שלה (הרשמיים) נמצאים כעת בבטחה במשרד החוץ, ולפי בקשתה, יתפרסמו בהדרגה ברבים. החצי השני (מי יודע מה יש שם?) נמחק והיא שומרת על השרת. למעשה, היא אומרת, הם נעלמו... ונעלמו לנצח, מעבר לזימון הקונגרס, לבקשות FOIA ואפילו האקרים. אילו גילויים טריים יכולה העיתונות לחתור כעת? לא הרבה. ואיך הרפובליקנים יכולים לנצח אותה בדיונים מבלי להיראות כמו בריונים? קשה לעשות. בקיצור, הסיפור עלול למות בקרוב. אתה רק צריך לסמוך עליי, היא אומרת. נבון. אבל עצם העובדה שבמקום להזמין צד ניטרלי ומהימן כמו לי המילטון לעיין בכל המיילים, היא בחרה לחתוך את הסיפור על ידי השמדת הראיות יש מחיר: יש לה ספקות ציבוריים מחודשים אם היא משחקת סטרייט או על ידי הכללים שלה. הדמוקרטים הנאמנים ימשיכו להשקיע בה את אמונתם, אבל עבור רבים אחרים, המחלוקת מותירה תחושת אי-נחת מתמשכת. והקיטוב מעמיק. היא תמיד עמדה בפני קמפיין גס, אבל עכשיו היא תתחיל עם עננים שכבר מתאספים. יותר מכך, הם יסתירו את החוזקות האמיתיות שלה כמנהיגה. ברחבי העולם נשים רבות מסתכלות עליה בהערצה מכל הלב משנותיה של קידום העצמתן. ויש לה גם טענה חזקה שהיא ובעלה יודעים משהו על יצירת מקומות עבודה: 22.9 מיליון נוצרו בשמונה שנות קלינטון, יותר מכל נשיאות אחרת מאז מלחמת העולם השנייה (רייגן היה שני עם 16.1 מיליון; שם היו כ-6.4 מיליון בשש השנים הראשונות של אובמה). בקיצור, מצבה גרוע יותר ממה שהיה לפני פרוץ המחלוקת הזו - וכך גם הפוליטיקה האמריקאית. ביל קלינטון אוהב לומר שפוליטיקה היא תמיד על המחר - והוא צודק. אבל המועמדים צריכים גם לזכור וללמוד מאתמול. לאחר השבוע שעבר, הם עשויים להתחיל בקריאת ספר נפלא של ההיסטוריונית ברברה טוכמן שפורסם לפני כ-30 שנה: "מצעד האיוולת: מטרויה לווייטנאם". שם היא טוענת שלעיתים קרובות מנהיגים מתחילים בניסיון לעשות את הדבר הנכון אך נוקטים בדרך שגויה, דבקים בו בעקשנות למרות כל העדויות ולבסוף מתרסקים. טוכמן מכנה את סירובם ללמוד מהניסיון "ראש עץ". ראינו יותר מדי ראשי עץ בימים האחרונים.
דיוויד גרגן: כמעט בטוח שאיראן תהפוך לבעיה גדולה בקמפיין של 2016.
הטעויות של קלינטון לא התחילו ביצירת מערכת הגנת דואר אלקטרוני, הוא אומר.