It's probably  totally to do with my age I'm sure, but I don't think of the Eighties as that old. Big hair on our heads. Madonna in a state of undress. House music on the dancefloors. Duran Duran and Spandau Ballet on tour. I could be describing last weekend, let alone something that is in fact four decades old. But I am happy to commit that era to the past if it means Sky Sport's new documentary 'Chelsea: Black & Blue' can be seen as a truly historical document. Chelsea's first black footballer Paul Canoville has been the subject of documentary Chelsea: Black & Blue . Talented Chelsea winger Caoville was racially abused by his own supporters during the Eighties . Canoville was targeted by racists after signing for Chelsea in 1981 before making his debut a year later . BORN: England, March 4, 1962 (age 52) 1981-1986: Chelsea (79 lg apps, 11 gls) 1986-1987: Reading (16, 4) 1988-1989: Enfield (9, 2) 1990-1991: Maidenhead United (17, 3) Because it told the incredible story of Paul Canoville, the talented young winger who in 1982 became Chelsea's first black player. And in doing so, also told of the torrid time he had in that pioneering role; one which, as we go on to discover, was in fact crucial in the development of both the club and its supporters. Yet this is not all. Because although this was clearly a massive part of Paul's life and career, it paled in comparison to some of the other adversities that he has faced. Adversities that, as a viewer and a human being, you ultimately are delighted this incredible individual has gone on to overcome. In 'Chelsea: Black & Blue', Canoville proved himself more than eloquently capable of recalling how it was for him from the time he signed professional forms from his local club Hillingdon Borough in 1981. He talked vividly and emotionally, for example, about warming up as a sub for his debut at Crystal Palace the next year, and thinking 'are they for real?' as he heard a torrent of racial abuse. Then on turning and telling them to 'say that to my face', he discovered 'it was my own fans'. 'All I wanted to do was get off the pitch,' he added, and this was only the beginning of how life was going to be as a pioneer at the club. A time that ended when 'one of their favourites called me a racist name. I didn't take it too well. And I was edged out.' Canoville pictured during a Chelsea match in 2008 as the former players got together at the training ground . Canoville makes a prize draw during a Premier League match between Chelsea and Blackburn in 2009 . This 'favourite', although discussed, is never named in the documentary. In between Paul's heartfelt confessions are testimonials from other men who'd had a vested interest in Canoville's career. And they all gave a vivid context to the times in which Canoville was making his way in the game. DJ Trevor Nelson is a lifelong Chelsea fan and recalled walking down the Kings Road at this time with 'the National Front trying to recruit. Imagine how that felt being a little black kid'. Omid Djalili, who was also a regular at Stamford Bridge during these times, recalled 'Chelsea fans fighting each other'. While Pat Nevin, a team-mate of Canoville's, had seen and heard this hardcore of 'not fans...users of Chelsea Football Club', and chose to use a post match press conference to take a stand against the abuse. Ultimately though, Michael Duberry was able to talk in the documentary about 'the luxury' of just being able to be a footballer because of what Canoville had gone through. While he also pointed out that Paul should be 'acknowledged a lot more for shutting down and changing the way people see Chelsea.' Chelsea's Canoville (right) gets away from Arsenal's Brian Talbot in a London derby match in the Eighties . Canoville scores for Chelsea in December 1983 after making his debut two years earlier for the club . Canoville was approached by a fan, he reveals in the documentary, that regretted the way he treated him . Yet for Canoville during the Eighties, kudos was the least of his priorities. Because it was the beginning of a period in his life that saw him disappear from the game prematurely through injury, go broke, turn to drugs, get clean, twice be diagnosed and beat cancer, and lose a son at just nine days old who 'died in my arms'. Yet in spite of, or more likely because of all of this, we discover at the end of 'Chelsea: Black & Blue' that he is now working in the community for his old club, mentoring and advising kids in school. Not only that, he is also going back to see his old team. Where one night, he told us, a fan approached him because he needed to apologise to Canoville for having been one of those racist abusers. With a tear in his eye, the former winger told us of how the fan said: 'I was ignorant. I was following my dad. I didn't know better. I realise now...and I tell my kids about racism.' Paul said: 'I got to respect that. I do respect that.' It is a life-affirming story, and one that not only hopefully confirms that those tales from the Eighties are fundamentally a thing of the past, but also that Paul Canoville himself has a future that is well worth looking forward to.
The new Sky Sports documentary goes through the life of Paul Canoville .
Talented winger Canoville became Chelsea's first black player in 1982 .
Canoville was racially abused by his own supporters during the Eighties .
During the documentary, we are told a fan approaches Canoville because he needed to apologise for having been one of those racist abusers .
His career ended in injury, going broke, turning to drugs, getting clean, twice being diagnosed and beating cancer, and losing a nine-day-old son .
זה כנראה קשור לגמרי לגיל שלי, אני בטוח, אבל אני לא חושב על האייטיז כל כך עתיקים. שיער גדול על הראש שלנו. מדונה במצב של התפשטות. מוזיקת ​​האוס על רחבות הריקודים. בלט דוראן דוראן וספנדאו בסיור. אני יכול לתאר את סוף השבוע האחרון, שלא לדבר על משהו שהוא למעשה בן ארבעה עשורים. אבל אני שמח לחייב את העידן הזה לעבר אם זה אומר שאפשר לראות בסרט התיעודי החדש של Sky Sport 'Chelsea: Black & Blue' כמסמך היסטורי באמת. הכדורגלן השחור הראשון של צ'לסי, פול קנווויל, היה הנושא של הסרט התיעודי Chelsea: Black & Blue. שחקן הכנף המוכשר של צ'לסי, קאוויל, עבר התעללות גזעית על ידי תומכיו שלו במהלך שנות השמונים. קנווויל היה מטרה על ידי גזענים לאחר שחתם בצ'לסי ב-1981 לפני שערך את הופעת הבכורה שלו שנה לאחר מכן. נולד: אנגליה, 4 במרץ 1962 (גיל 52) 1981-1986: צ'לסי (79 אפליקציות lg, 11 gls) 1986-1987: רידינג (16, 4) 1988-1989: אנפילד (9, 2) 1990: Maidenhead יונייטד (17, 3) כי זה סיפר את הסיפור המדהים של פול קאנוויל, שחקן הכנף הצעיר והמוכשר שב-1982 הפך לשחקן השחור הראשון של צ'לסי. ובתוך כך, סיפר גם על הזמן הלוהט שהיה לו בתפקיד חלוצי ההוא; אחד שכפי שאנו ממשיכים לגלות, היה למעשה מכריע בהתפתחות הן של המועדון והן של תומכיו. ובכל זאת זה לא הכל. כי למרות שזה היה ללא ספק חלק עצום מחייו ומהקריירה של פול, זה החוויר בהשוואה לכמה מהמצוקות האחרות שהוא התמודד. מצוקות שכצופה וכאדם, אתה בסופו של דבר שמח שהאדם המדהים הזה המשיך להתגבר עליהם. ב'Chelsea: Black & Blue', Canoville הוכיח את עצמו יותר מרהיטות שהוא מסוגל להיזכר איך זה היה בשבילו מהרגע שבו חתם על טפסים מקצועיים מהמועדון המקומי שלו Hillingdon Borough ב-1981. הוא דיבר בצורה חיה ורגשית, למשל, על התחממות עולה כמשנה להופעת הבכורה שלו בקריסטל פאלאס בשנה הבאה, וחושב 'האם הם אמיתיים?' כששמע זרם של התעללות גזעית. ואז כשהסתובב ואמר להם 'תגיד את זה בפנים שלי', הוא גילה 'אלה היו המעריצים שלי'. "כל מה שרציתי לעשות זה לרדת מהמגרש", הוא הוסיף, וזו הייתה רק ההתחלה של איך שהחיים הולכים להיות כחלוץ במועדון. תקופה שהסתיימה כשאחד האהובים עליהם קרא לי בשם גזעני. לא לקחתי את זה יותר מדי טוב. ואני הייתי מוגזמת.' קאנוויל צילם במהלך משחק של צ'לסי בשנת 2008 כאשר שחקני העבר נפגשו במגרש האימונים. Canoville עורך הגרלת פרס במהלך משחק פרמייר ליג בין צ'לסי לבלקבורן ב-2009. ה'מועדף' הזה, למרות שדובר עליו, לעולם אינו מופיע בסרט התיעודי. בין לבין הווידויים הלבביים של פול הם עדויות של גברים אחרים שהיה להם עניין בקריירה של קנווויל. וכולם נתנו הקשר חי לזמנים שבהם קנווויל עשה את דרכו במשחק. די ג'יי טרבור נלסון הוא מעריץ של צ'לסי לכל החיים ונזכר שצעד במורד הקינגס רואד בזמן הזה עם 'החזית הלאומית' מנסה לגייס. תאר לעצמך איך זה הרגיש להיות ילד שחור קטן'. אומיד דג'לילי, שהיה גם אורח קבוע בסטמפורד ברידג' בזמנים אלו, נזכר "אוהדי צ'לסי נלחמים זה בזה". בעוד פאט נווין, חברו לקבוצה של Canoville, ראה ושמע את ההארדקור הזה של 'לא אוהדים...משתמשים של מועדון הכדורגל של צ'לסי', ובחר להשתמש במסיבת עיתונאים לאחר המשחק כדי לנקוט עמדה נגד ההתעללות. אבל בסופו של דבר, מייקל דוברי הצליח לדבר בסרט התיעודי על 'המותרות' שבעצם היכולת להיות כדורגלן בגלל מה שעבר על קנווויל. הוא אמנם גם ציין שצריך 'להודות לפול הרבה יותר על כך שסגר ושנה את הדרך שבה אנשים רואים את צ'לסי'. קנווויל של צ'לסי (מימין) מתרחק מבראיין טלבוט של ארסנל במשחק דרבי לונדוני באייטיז. Canoville מבקיע עבור צ'לסי בדצמבר 1983 לאחר שערך את הופעת הבכורה שלו שנתיים קודם לכן במועדון. ל-Canoville פנה מעריץ, הוא מגלה בסרט התיעודי, שהצטער על הדרך שבה התייחס אליו. עם זאת עבור Canoville במהלך שנות השמונים, כל הכבוד היה הפחות בסדר העדיפויות שלו. כי זו הייתה תחילתה של תקופה בחייו שראתה אותו נעלם מהמשחק בטרם עת בגלל פציעה, נשבר, פונה לסמים, מתנקה, פעמיים מאובחן ומנצח סרטן, ומאבד בן בגיל תשעה ימים ש' מת בזרועותיי'. עם זאת, למרות, או יותר סביר בגלל כל זה, אנו מגלים בסוף "צ'לסי: שחור אנד כחול" שהוא עובד כעת בקהילה עבור המועדון הישן שלו, מדריך ומייעץ לילדים בבית הספר. לא רק זה, הוא גם חוזר לראות את הקבוצה הישנה שלו. מקום שבו לילה אחד, הוא סיפר לנו, פנה אליו מעריץ כי היה צריך להתנצל בפני קנווויל על היותו אחד מאותם מתעללים גזעניים. עם דמעה בעינו, שחקן הכנף לשעבר סיפר לנו איך האוהד אמר: 'הייתי בור. עקבתי אחרי אבא שלי. לא ידעתי טוב יותר. אני מבין עכשיו...ואני מספר לילדים שלי על גזענות'. פול אמר: 'אני צריך לכבד את זה. אני כן מכבד את זה'. זהו סיפור שמאשר חיים, וכזה שלא רק מאשר בתקווה שהסיפורים האלה מהאייטיז הם נחלת העבר, אלא גם שלפול קאנוויל עצמו יש עתיד ששווה לצפות לו.
הסרט התיעודי החדש של סקיי ספורט עובר את חייו של פול קנווויל.
שחקן הכנף המוכשר קנווויל הפך לשחקן השחור הראשון של צ'לסי ב-1982.
קאנוויל עבר התעללות גזעית על ידי תומכיו שלו במהלך שנות השמונים.
במהלך הסרט התיעודי, נאמר לנו שמעריץ מתקרב לקנווויל כי הוא היה צריך להתנצל על היותו אחד מאותם מתעללים גזעניים.
הקריירה שלו הסתיימה בפציעה, הפסקה, פנה לסמים, נקי, פעמיים אובחן וניצח בסרטן, ואיבוד בן בן תשעה ימים.