(CNN)Boris Nemtsov, the Russian opposition leader slain Friday night a stone's throw from the Kremlin, was a true original, one of the towering figures of his country's post-communist political odyssey. We do not know yet who it was who shot him four times in the back. Various theories have been floated. But by far the most plausible is that his killers wanted to silence one of the most determined and courageous Russian campaigners for personal and political freedoms. Whether Nemtsov offended by attacking the authoritarianism of Vladimir Putin's regime, the jingoistic imperialism of his Ukrainian campaign or even the massacre of journalists at Charlie Hebdo, it comes to the same thing in the end: He stood up consistently for the values of the Western Enlightenment against its motley army of enemies. Born in the Black Sea resort of Sochi, Nemtsov began as an atomic physicist but rose to prominence in the early 1990s as the reformist governor of Nizhny Novgorod province. President Boris Yeltsin took a liking to him and brought him to Moscow. "What a stubborn nature," he wrote of Nemtsov. "Reminds me of myself." Nemtsov was the first person Yeltsin anointed as his political successor. (Unfortunately, he was not the last.) After Putin's election in 2000, Nemtsov hoped at first that the new President would keep his promise to restore order while preserving democracy. Soon disillusioned, Nemtsov became one of Putin's most biting critics. He was a natural politician -- emotional, gregarious, articulate. Like Yeltsin -- but unlike Putin -- he enjoyed meeting ordinary people and was energized by electoral campaigns. Some snickered at Nemtsov's extravagant personality, his hints of bravado and weakness for the fairer sex. But his determination and talent commanded respect. Yet it is also true that, by the mid-2000s, Nemtsov was widely viewed as a spent force. And when the Levada Center polled Russians in 2013, 6% approved of his actions, while 48% disapproved and 46% claimed to know nothing about him. Along with all other Russian liberals of the 1990s, he failed to forge a connection to the discontented groups outside Moscow. He titled his first book of memoirs, "The Provincial," but to true provincials he looked like the elite. As one analyst told me, when Nemtsov turned up at far-flung rallies in a sparkling, immaculately ironed, white shirt, it symbolized the class divide between him and his audience. By the wave of protests in 2011-12, his generation's day had passed. The new activists in their 30s and 40s had a different sensibility, a new cadence of speech to fit the Internet age. On the stage before the anti-Putin demonstrators, Nemtsov often bombed. He understood this. "Khvatit!" he said, in his last interview, when the host tried to tease out of him a confession of presidential ambitions. "Enough already!" But the dwindling appeal of Western-style liberalism did not stop him. Nemtsov's doggedness during the last decade -- plugging away despite public indifference or scorn -- makes it the most impressive chapter of his career. Having been chauffeured to his government office in the 1990s, Nemtsov marched in the rain among bedraggled crowds in the 2000s as police wheeled out noise-making machinery to drown out the sound of his bullhorn. He endured the eggs and ammonia hurled at him by pro-Kremlin hooligans. Not shrinking from arrest, he spent more than a few nights in holding cells. Even as the boyish charmer turned into a graying baby boomer with reading glasses that slipped down his nose, Nemtsov refused to slacken. Shut out of national politics, he ran for mayor of Sochi -- and got 13.6% of the vote. (Even had the election been fair, he would probably have lost.) Undeterred, he won a seat as deputy in the Yaroslavl Regional Council. Swallowing his pride, he battled on because he cared about Russia and because, well ... politics was what he did. The killing comes at a time when the Kremlin is clearly nervous. With the ruble and growth rate both plunging, glimmers of opposition have already appeared in unexpected corners. Five deputies in the usually subservient Duma have tabled a bill to repeal the sanctions Putin slapped on European food imports, calling them unconstitutional. If the economic slide continues, Putin's high ratings are likely to fall. In undemocratic states, the killing of a major opposition figure is sometimes the spark that lights the fuse. In the Philippines, after Ferdinand Marcos' military thugs shot Benigno Aquino on the tarmac at the Manila airport, this set off the "people's power" movement that eventually swept the dictator from office. The murder of Orlando Letelier by Augusto Pinochet's agents helped to discredit the Chilean leader. And yet Russia is in a poisonous state of division. The country's Westernized fringe may be galvanized into opposition. But as war fever bleeds into economic anxiety, a pervasive resentment and directionless aggression seem more likely in the short run than a united uprising for civil and political rights. Meanwhile, the wait for answers continues. The attack took place in an area saturated with video cameras. Within hours, one television station was showing footage of the killing -- albeit from a considerable distance. Nemtsov was almost certainly under surveillance at the time. If the Kremlin did not know before, it very likely knows by now who the killer was. Its next decision will be how to use the information for its own purposes. Whether or not the actual perpetrators are caught and punished, all know who created the climate of hatred in which liberal politicians are likened to "jackals who hang around foreign embassies" and a "fifth column" of traitors. Nemtsov in his later years was never a threat to Putin's regime. Hardly a radical revolutionary, he cooperated with the authorities to avoid violence by moving the site of the first major Moscow demonstration in December 2011, and he participated in discussions with then-President Dmitry Medvedev about reforms of the political system. Having come to symbolize for most Russians the disorder of the 1990s, he had little chance of rising to the top again. Indeed, he was the kind of liberal -- unbowed, unabashedly pro-Western, unpopular -- whom the Kremlin loved to hate. Now it will have to find somebody else.
Russian opposition leader Boris Nemtsov was gunned down near the Kremlin .
Daniel Treisman: He was courageous, talented but had had little support in Russia since '90s .
(CNN) בוריס נמצוב, מנהיג האופוזיציה הרוסי שנהרג ביום שישי בלילה מרחק יריקה מהקרמלין, היה מקורי אמיתי, אחת הדמויות המתנשאות של האודיסיאה הפוליטית הפוסט-קומוניסטית של ארצו. אנחנו עדיין לא יודעים מי זה שירה בו ארבע פעמים בגבו. תיאוריות שונות הועלו. אבל ללא ספק הסביר ביותר הוא שרוצחיו רצו להשתיק את אחד התועמלנים הרוסים הנחושים והאמיצים ביותר למען חירויות אישיות ופוליטיות. בין אם נמצוב נעלב מתקיפת הסמכותיות של משטרו של ולדימיר פוטין, האימפריאליזם הג'ינגואיסטי של הקמפיין שלו באוקראינה או אפילו טבח העיתונאים בצ'רלי הבדו, זה מגיע בסופו של דבר לאותו דבר: הוא עמד בעקביות על ערכי הנאורות המערבית נגד צבא האויבים הקשוח שלה. נמצוב, שנולד באתר הנופש סוצ'י בים השחור, התחיל בתור פיזיקאי אטומי, אך עלה לגדולה בתחילת שנות ה-90 כמושל הרפורמיסטי של מחוז ניז'ני נובגורוד. הנשיא בוריס ילצין התחבב עליו והביא אותו למוסקבה. "איזה טבע עקשן", כתב על נמצוב. "מזכיר לי את עצמי." נמצוב היה האדם הראשון שילצין משח ליורשו הפוליטי. (למרבה הצער, הוא לא היה האחרון.) לאחר בחירתו של פוטין בשנת 2000, נמצוב קיווה בתחילה שהנשיא החדש יקיים את הבטחתו להחזיר את הסדר על כנו תוך שמירה על הדמוקרטיה. עד מהרה מאוכזב נמצוב הפך לאחד המבקרים הנושכים ביותר של פוטין. הוא היה פוליטיקאי טבעי - אמוציונלי, חברותי, רהוט. כמו ילצין - אבל בניגוד לפוטין - הוא נהנה לפגוש אנשים רגילים ונמרץ ממערכות בחירות. חלקם צחקו על אישיותו האקסטרווגנטית של נמצוב, רמזיו של חוצפה וחולשה למין היפה יותר. אבל הנחישות והכישרון שלו זכו לכבוד. אבל זה גם נכון שבאמצע שנות ה-2000, נמצוב נתפס ככוח מושקע. וכאשר מרכז לבדה סקר את הרוסים ב-2013, 6% אישרו את מעשיו, בעוד 48% לא הסכימו ו-46% טענו שאינם יודעים עליו דבר. יחד עם כל הליברלים הרוסים האחרים של שנות ה-90, הוא לא הצליח ליצור קשר לקבוצות חסרות שביעות רצון מחוץ למוסקבה. הוא כינה את ספר הזיכרונות הראשון שלו, "הפרובינציאלי", אבל בעיני פרובינציאלים אמיתיים הוא נראה כמו האליטה. כפי שאמר לי אנליסט אחד, כשנמצוב הופיע לעצרות מרוחקות בחולצה לבנה נוצצת, מגוהצת למשעי, זה סימל את הפער המעמדי בינו לבין הקהל שלו. בגל המחאות ב-2011-12 חלף יום דורו. לפעילים החדשים בשנות ה-30 וה-40 לחייהם הייתה רגישות שונה, קצב דיבור חדש שיתאים לעידן האינטרנט. על הבמה לפני המפגינים נגד פוטין, נמצוב הפציץ לעתים קרובות. הוא הבין את זה. "חבתית!" הוא אמר, בראיון האחרון שלו, כשהמארח ניסה להקניט מתוכו וידוי על שאיפות נשיאותיות. "מספיק כבר!" אבל המשיכה המתמעטת של הליברליזם בסגנון מערבי לא עצרה אותו. עקשנותו של נמצוב בעשור האחרון - התנתקות למרות אדישות הציבור או הבוז - הופכת את זה לפרק המרשים ביותר בקריירה שלו. לאחר שנסע למשרדו הממשלתי בשנות ה-90, צעד נמצוב בגשם בין המונים מבולבלים בשנות ה-2000, כשהמשטרה הוציאה מכונות להפקת רעש כדי להטביע את קול השור שלו. הוא סבל את הביצים והאמוניה שהושלכו לעברו על ידי חוליגנים פרו-קרמלין. לא נרתע ממעצר, הוא בילה יותר מכמה לילות במעצר. גם כשהצ'ארמר הנערי הפך לבייבי בומר מאפיר עם משקפי קריאה שהחליקו במורד אפו, נמצוב סירב להרפות. סגור מהפוליטיקה הלאומית, הוא התמודד על ראשות העיר סוצ'י - וקיבל 13.6% מהקולות. (גם לו הבחירות היו הוגנת, הוא כנראה היה מפסיד.) בלי להירתע, הוא זכה במושב כסגן במועצה האזורית ירוסלב. בלע את גאוותו, הוא נלחם הלאה כי אכפת לו מרוסיה וכי, ובכן... פוליטיקה היא מה שהוא עשה. ההרג מגיע בזמן שהקרמלין עצבני בבירור. עם הרובל וקצב הצמיחה שניהם צונחים, זיקוקי התנגדות כבר הופיעו בפינות בלתי צפויות. חמישה צירים בדומא הכפופה בדרך כלל הגישו הצעת חוק לביטול הסנקציות שהטיל פוטין על יבוא מזון אירופי, וכינה אותן בלתי חוקתיות. אם הגלישה הכלכלית תימשך, הרייטינג הגבוה של פוטין צפוי לרדת. במדינות לא דמוקרטיות, הרג של איש אופוזיציה גדול הוא לפעמים הניצוץ שמדליק את הפתיל. בפיליפינים, לאחר שהבריונים הצבאיים של פרדיננד מרקוס ירו בבנינו אקינו על הרציף בשדה התעופה במנילה, הדבר הניע את תנועת "כוח העם" שסחפה בסופו של דבר את הדיקטטור מתפקידו. רצח אורלנדו לטלייר על ידי סוכניו של אוגוסטו פינושה סייע להכפיש את המנהיג הצ'יליאני. ובכל זאת רוסיה נמצאת במצב רעיל של פילוג. השוליים הממערבים של המדינה עלולים להיות מגולוונים לאופוזיציה. אבל כשקדחת המלחמה מדממת לחרדה כלכלית, טינה מתפשטת ותוקפנות חסרת כיוון נראים סבירים יותר בטווח הקצר מאשר התקוממות מאוחדת למען זכויות אזרח ופוליטיות. בינתיים, ההמתנה לתשובות נמשכת. התקיפה התרחשה באזור רווי מצלמות וידאו. בתוך שעות, תחנת טלוויזיה אחת הציגה צילומים של ההרג - אם כי ממרחק ניכר. נמצוב היה כמעט בוודאות תחת מעקב באותה תקופה. אם הקרמלין לא ידע קודם לכן, סביר להניח שהוא כבר יודע מי היה הרוצח. ההחלטה הבאה שלה תהיה כיצד להשתמש במידע למטרותיו. בין אם העבריינים בפועל נתפסו ונענשו ובין אם לאו, כולם יודעים מי יצר את אקלים השנאה שבו פוליטיקאים ליברליים משולים ל"תנים שמסתובבים בשגרירויות זרות" ול"טור חמישי" של בוגדים. נמצוב בשנותיו האחרונות מעולם לא היווה איום על משטרו של פוטין. כמעט ולא היה מהפכן רדיקלי, הוא שיתף פעולה עם השלטונות כדי למנוע אלימות על ידי הזזת האתר של ההפגנה הגדולה הראשונה במוסקבה בדצמבר 2011, והוא השתתף בדיונים עם הנשיא דאז דמיטרי מדבדב על רפורמות במערכת הפוליטית. לאחר שבא לסמל עבור רוב הרוסים את אי הסדר של שנות ה-90, היה לו סיכוי קטן לעלות שוב לפסגה. ואכן, הוא היה מסוג הליברלים - חסרי קידה, פרו-מערביים ללא בושה, לא פופולריים - שהקרמלין אהב לשנוא. עכשיו זה יצטרך למצוא מישהו אחר.
מנהיג האופוזיציה הרוסי בוריס נמצוב נרצח בירי ליד הקרמלין.
דניאל טרייזמן: הוא היה אמיץ, מוכשר, אבל היה לו מעט תמיכה ברוסיה מאז שנות ה-90.