Why don't we value people when they alive instead feeling sad after they dead?
If you are alive, people are happy. But you aren't. If you are dead, they will be sad. But you aren't. What would you choose?
למה אנחנו לא מעריכים אנשים כשהם בחיים במקום להרגיש עצובים אחרי שהם מתים?
אם אתה חי, אנשים שמחים. אבל אתה לא. אם אתה מת, הם יהיו עצובים. אבל אתה לא. מה היית בוחר?