Why is it that we suddenly lose our motivation sometimes when we're so close to finishing the job on which we spent so much time and energy?
Why does God need so much reassurance that we thank and appreciate her, when our actions would speak so much louder and effectively than words?
למה פתאום אנחנו מאבדים את המוטיבציה לפעמים כשאנחנו כל כך קרובים לסיים את העבודה שבה השקענו כל כך הרבה זמן ואנרגיה?
מדוע אלוהים זקוק לכל כך הרבה ביטחון שאנו מודים לה ומעריכים אותה, כאשר מעשינו היו מדברים בקול רם ויעיל כל כך ממילים?