text:
                      højesterets kendelse
                        afsagt tirsdag den 8. december 2015
sag 179/2015
a
(advokat charlotte løfberg)
mod
jyske finans a/s
(advokat tanja lykke stougaard)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 18. december 2014 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 11. maj 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: poul søgaard, jens peter christensen og lars
hjortnæs.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at sagen ikke afvises.
indkærede, jyske finans a/s, har påstået landsrettens dom skal stadfæstet.
anbringender
a har gjort gældende, at vestre landsrets afgørelse om afvisning er forkert.
det er ikke åbenbart, at byrettens bevisvurdering er korrekt. der er uenighed om forståelsen af
to vidneforklaringer for byretten. landsretten vil derfor kunne komme frem til en anden
bevisvurdering end byretten.
                                                - 2 -
det sædvanlige toinstansprincip er ikke afskaffet, og det er meningen, at en afvigelse herfra
skal være en undtagelse forbeholdt særlige tilfælde. denne sag udgør ikke et sådant særligt
tilfælde. det er principielt, at man afskæres muligheden for at få en sag bedømt i to instanser.
a er en ung mand i 20’erne, der nu er påført en stor gæld. han har intet med sagen at gøre –
udover at nogen har misbrugt hans identitet – og det er urimeligt, hvis han ikke får mulighed
for at få prøvet sagen i 2. instans. det er således en særlig omstændighed, at sagen er
byrdefyld for a.
det er jyske finans a/s, der har anlagt sagen, og derfor har jyske finans a/s bevisbyrden.
a har ikke anmeldt identitetstyveriet, da der var gået lang tid mellem, at identitetstyveriet var
foregået, og til det blev opdaget. han er selvfølgelig interesseret i at finde ud af, hvem der kan
have misbrugt hans papirer. han er muligvis ved at finde frem til den skyldige. når det er
nærmere underbygget, vil oplysningerne blive videregivet til politiet, og oplysningerne vil da
tilgå sagen.
jyske finans a/s har gjort gældende, at der ikke er angivet nogen ny eller modificeret på-
stand, og at der ikke fremlægges nye beviser eller indkaldes nye vidner.
sagen vedrører konkret bevisvurdering, og der er ikke tale om en sag af principiel karakter,
hvorfor landsrettens afvisning er inden for rammerne af retsplejelovens § 368 a.
landsretten har ved sin afvisning lagt vægt på en række helt objektive forhold, for hvilke det
er landsrettens opfattelse, at bevisvurderingen vil få samme udfald i landsretten som i by-
retten. dette er netop kerneområdet for retsplejelovens 368 a, der er tiltænkt anvendt i sager,
hvor det anses for overvejende sandsynligt, at bevisvurderingen ikke vil føre til andet resultat
end i byretten.
bevisbyrden i sagen ligger hos a, da han påstår, at det ikke er ham, der har underskrevet
leasingaftalen. denne bevisbyrde er ikke løftet for byretten. det er ikke indikeret, at
bevisbyrden ville blive løftet ved en eventuel sag for landsretten.
                                                - 3 -
as udlægning af forklaringerne for byretten er væsensforskellig fra det, der rent faktisk blev
forklaret, og som er gengivet i retsbogen.
retsgrundlag
retsplejelovens § 368 a om landsrettens kompetence til at afvise at behandle en sag i 2.
instans lyder således:
      ”§ 368 a. landsretten kan afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt
      til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter
      eller andre grunde ikke i øvrigt taler for, at sagen skal behandles af landsretten.
      landsretten kan dog ikke afvise en sag, som er indbragt efter tilladelse fra proces-
      bevillingsnævnet.
      stk. 2. hvis landsretten overvejer at afvise en ankesag efter stk. 1, underrettes parterne
      herom. parterne kan herefter inden 2 uger efter at have modtaget meddelelsen give
      retten og den anden part underretning om deres bemærkninger, hvorefter retten træffer
      afgørelse.
      stk. 3. retten træffer ved dom afgørelse om afvisning på det indkomne skriftlige
      grundlag. hvor særlige grunde taler derfor, kan retten bestemme, at der skal foretages
      mundtlig forhandling. retten kan tillade, at en part eller rettergangsfuldmægtig deltager
      i den mundtlige forhandling ved anvendelse af telekommunikation, medmindre sådan
      deltagelse er uhensigtsmæssig.”
efter retsplejelovens § 391, stk. 4, kan domme, hvorved landsretten afviser sagen efter § 368
a, indbringes for højesteret ved kære med procesbevillingsnævnets tilladelse.
retsplejelovens § 368 a blev indsat ved lov nr. 737 af 25. juni 2014. af de almindelige
bemærkninger til forslaget til loven fremgår bl.a.:
      ”2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre
      og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
      2.1.1. indledning
      2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan
      fungere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares til-
      strækkeligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på
      helt betryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgø-
      rende at fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
      …
      2.2. adgangen til appel i civile sager
                                            - 4 -
2.2.1.1: i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2.
instans.
med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til to-
instansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til at appel med procesbevillingsnævnet
tilladelse fortsat opretholdes:
…
•     der indføres adgang for landsretten til - efter høring af parterne at afvise 2. instans
      ankesager uanset sagens økonomiske værdi, hvis parterne ikke har oplyst forhold,
      der gør, at der er udsigt til, at sagen vil kunne få et andet udfald end i byretten, eller
      der ikke i øvrigt foreligger særlige grunde til, at sagen skal prøves i to instanser.
      landsrettens afvisning kan efter forslaget kæres til højesteret med procesbevil-
      lingsnævnets tilladelse.
      …
2.2.2.2: afvisning af visse 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi
2.2.2.2.1. udvalgets overvejelser
2.2.2.2.1.1. i norge har landsretten mulighed for at afvise en ankesag, hvis visse betin-
gelser er opfyldt. en sådan mulighed findes ikke i danmark. udvalget har overvejet, om
en tilsvarende ordning bør indføres i danmark
efter de gældende regler er der således fri adgang til at anke en dom i en civil sag til
landsretten, hvis blot ankens værdi overstiger 10.000 kr. [det blev hævet til 20.000 kr.]
der foretages således ingen vurdering af, om der er udsigt til, at en behandling af sagen
i to instanser vil medføre en ændring af sagens udfald, eller om der i øvrigt er en grund
til, at sagen skalkunne prøves i to instanser.
det er udvalgets opfattelse, at behandlingen af en sag i to instanser ikke i alle tilfælde er
nødvendig. om behandlingen i en anden instans er nødvendig, må således afhænge af,
om det har betydning for sagens udfald, om sagen er principiel eller i øvrigt af en
karakter eller betydning, der gør det rimeligt med adgang til behandling i to instanser.
                                                - 5 -
     udvalget foreslår på den baggrund, at de generelle regler om ankebegrænsning supple-
     res med en adgang for landsretten til i civile ankesager at foretage en indledende vur-
     dering af, om der af ankesagens parter er oplyst forhold, som gør, at der er udsigt til, at
     sagen vil få et andet udfald end i byretten.
     hvis landsretten vurderer, at det ikke er tilfældet, og der ikke i øvrigt foreligger grunde
     til, at sagen skal prøves i to instanser, f.eks. fordi sagen ikke indeholder principielle
     problemstillinger eller har særlig betydning for parterne, kan landsretten - efter høring
     af parterne - afvise anken.
     2.2.2.2.1.2. det forudsættes ikke, at der skal foretages en systematisk gennemgang af
     alle ankesager i landsretterne med henblik på eventuel afvisning. afvisning skal således
     blot være en mulighed, som navnlig forventes benyttet i sager, hvor det umiddelbart
     synes nærliggende, at betingelserne for afvisning vil kunne være opfyldt. det kan f.eks.
     være tilfældet, når der i ankestævningen henvises til samme påstande og anbringender
     som i byretten, og der ikke afgives svarskrift.
     2.2.2.2.2. justitsministeriets overvejelser
     …
     i overensstemmelse med udvalgets forslag er der tale om en mulighed for landsretten i
     de tilfælde, hvor det umiddelbart vurderes, at parterne ikke har oplyst om forhold, der
     gør, at der er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald i landsretten, og der i øvrigt ikke
     foreligger grunde til, at sagen bør prøves i to instanser. justitsministeriet finder i den
     forbindelse anledning til at understrege, at toinstansprincippet fortsat vil være et
     grundlæggende princip i dansk retspleje.
     bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
     ”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsættelse fuldbyrdelsen af
     det (betalings) krav, som sagen omhandler.
     det vil naturligvis bero på en konkret vurdering af en sag, om betingelserne for af-
     visning af anken er opfyldt, men som foreslået af udvalget forudsættes muligheden
     navnlig anvendt i sager, hvor det umiddelbart synes nærliggende, at betingelserne for
     afvisning vil kunne være opfyldt. det kan f.eks. være tilfældet, når der i ankestævningen
     henvises til samme påstande og anbringender som i byretten, og der ikke afgives svar-
     skrift. i sådanne sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og
     hvor det derfor umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i lands-
     retten, at der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der såle-
     des efter en konkret vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
     …”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 368 a fremgår bl.a.:
     ”der er derimod tale om en mulighed for landsretten, som navnlig forudsættes benyttet i
     sager, hvor det efter en overordnet umiddelbar vurdering synes nærliggende, at betin-
     gelserne for afvisning vil kunne være opfyldt.
                                                  - 6 -
       det kan f.eks. være tilfælde, hvor der i ankestævningen alene henvises til samme på-
       stande og anbringender som i byretten, og hvor der ikke afgives svarskrift. i sådanne
       sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og hvor det derfor
       umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i landsretten, at der ikke
       er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der således efter en konkret
       vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
       bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
       ”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsætte afslutningen af
       sagen og dermed f.eks. fuldbyrdelsen af det (betalings)krav, som sagen omhandler.”
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit kan
       prøves i to instanser. der er dog visse begrænsninger i adgangen til appel. udvalget
       anerkender vigtigheden af toinstansprincippet også for hele spørgsmålet om adgangen
       til domstolene og indretningen af domstolssystemet med henblik på materielt rigtige
       afgørelser. udvalget finder samtidig, at hensynet til toinstansprincippet må medinddra-
       ges ved en afvejning over for hensynet til, at tvister for domstolene skal kunne løses
       inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkostningerne skal være acceptable
       både for parterne og samfundet.
       på denne baggrund finder udvalget, at bl.a. ressourcemæssige hensyn og hensyn til en
       hensigtsmæssig sagsafvikling ved både by- og landsretter taler for at overveje yderligere
       begrænsninger i toinstansprincippet og dermed i sagstilgangen til landsretterne.
       ...
       der bør efter udvalgets opfattelse være sammenhæng mellem de ressourcer, som an-
       vendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til at opnå et andet resultat ved appel.
       med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
       bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
       her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
       og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
       de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
       det er desuden vigtigt, at en sag finder sin afslutning inden for rimelig tid, og det bør
       derfor overvejes, om muligheden for at få prøvet en sag i to instanser i alle tilfælde
       tilfører sagen en merværdi. i denne overvejelse må også indgå en afvejning af den
       økonomiske værdi, som den konkrete tvist har, over for de udgifter der for parterne og
       samfundet er forbundet med at få tvisten løst.
       endelig er der et generelt behov for at aflaste landsretterne og få nedbragt sagsbehand-
       lingstiderne både i de civile sager og i straffesagerne.
                                                - 7 -
       …
       det er også tænkeligt, at der i en række sager vil blive tale om en mere tung sagsgang i
       byretterne, fordi parterne og deres advokater måske vil sætte flere kræfter ind på at opnå
       det ønskede resultat allerede i 1. instans.
       …
       det er forudsat i udvalgets kommissorium, at sagsbehandlingen fortsat skal kunne ske
       på en måde, der er retssikkerhedsmæssig forsvarlig. der har derfor i udvalget været
       enighed om, at begrænsninger af appelmulighederne ikke må være absolutte, og det er
       ved hvert af udvalgets forslag om appelbegrænsning forudsat, at appelbegrænsning vil
       skulle være et udgangspunkt, som - med tilladelse fra procesbevillingsnævnet - kan
       fraviges, hvis særlige grunde taler for det.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 368 a, hvorefter landsretten kan
afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald
end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter eller andre grunde i øvrigt taler for, at
sagen skal behandles af landsretten.
den afviste ankesag angår den bevismæssige vurdering af sagens begivenhedsforløb, her-
under omstændighederne ved leasingaftalens indgåelse, og betydningen af as forudgående og
efterfølgende dispositioner, og der er ikke for landsretten fremsat nye påstande eller
anbringender eller fremlagt nye beviser.
herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster højesteret landsret-
tens dom om at afvise ankesagen, jf. retsplejelovens § 368 a.
efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt
erstatte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. da der er tale om kære af et
principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse,
finder højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.
                                        thi bestemmes:
landsrettens dom stadfæstes.
                                            - 8 -
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
-
                                   udskrift
                                       af
                     sø- og handelsrettens dombog
                                   ──────────
  den 11. juni 2001 blev af retten i sagen
  v-0055-00
  ben preben alto
  (advokat hans henrik leschly)
    mod
  alto danmark a/s
  (advokat frank bøggild)
  afsagt sålydende
                                     d o m:
  denne sag drejer sig om, hvorvidt sagsøgte, alto danmark a/s, og dettes moderselskab,
  alto international a/s, krænker sagsøger, ben preben altos, familienavn og derfor skal
  ophøre med anvendelsen af navnet alto samt anerkende ikke at kunne få varemærkeret
  hertil.
  påstande:
                                                 - 2 -
sagsøger, ben preben alto, har nedlagt følgende påstande:
1. sagsøgte tilpligtes at ændre navnet på aktieselska    berne alto danmark a/s og alto
international a/s.
2. sagsøgte tilpligtes at ophøre med anvendelsen af nav      net alto i forbindelse med
selskabernes virksomhed i
   danmark.
3. sagsøgte tilpligtes at anerkende, at det ikke kan va    remærkeregistrere betegnelsen alto.
sagsøgte, alto danmark a/s, har overfor sagsøgerens påstande 1 til 3 nedlagt følgende
påstande:
1. frifindelse.
2. afvisning, subsidiært frifindelse.
3. afvisning, subsidiært frifindelse.
sagens omstændigheder:
ben preben alto, født den 18. maj 1960, blev døbt preben niels johansen den 22. maj 1961.
den 6. juli 1981 udstedte københavns overpræsidium navnebevis, hvorefter der meddeltes
tilladelse til, at preben niels johansen for fremtiden må føre slægtsnavnet alto og bortkaste
fornavnet niels samt antage fornavnet ben. ben preben altos mor, dorte henriksen, fik tillige
tilladelse til at bære slægtsnavnet alto.
af familieretsdirektoratets bekendtgørelse af 10. august 1987 fremgår navnet alto som et
forbeholdt navn.
det sagsøgte selskab blev stiftet i 1971 og omdannet til aktieselskab i 1975 under navnet k. e.
westergaard industri a/s, ændret i 1988 til kew industri a/s. i 1995 er selskabet fusioneret
                                                - 3 -
med kew rengøringssystemer a/s og scanio flew-equipment a/s, og i 1998 ændredes navnet
til alto danmark a/s. selskabet ejes 100 % af alto international a/s. selskabet har i en
række europæiske lande datterselskaber, som alle har navnet alto efterfulgt af det
pågældende lands navn. selskabet har endvidere datterselskaber i usa og australien.
selskabet producerer trykrensere til industriel og privat brug og forhandler foruden
ovennævnte ligeledes støv/vådsugere, børste/fejemaskiner, tæpperensere, væd- skesprøjter
og rengøringsmidler.
den 17. december 1997 ansøgte alto international patentdirektoratet om registrering af
ordmærket alto samt om registrering af en figurlig udformning af ordet alto som
figurmærke, begge i klasserne 3, 7, 11 og 21.
ved skrivelse af 26. juli 1999 fremsatte ben preben alto indsigelse til patentdirektoratet mod
registreringen. på daværende tidspunkt anvendtes navnet alto danmark samt en figurlig
udformning af navnet i teledanmarks fagbog.
ved skrivelse af 27. juli 1999 fremsatte ben preben alto indsigelse overfor erhvervs- og
selskabsstyrelsen mod registrering af navnene alto danmark og alto international.
erhvervs- og selskabsstyrelsen har i skrivelse af 21. september 1999 henvist ben preben alto
til at få afklaret spørgsmålet ved et civilt søgsmål.
den 23. august 1999 har alto international fået regi- streret ord- og figurmærket som ef-
varemærke med prioritet fra indleveringsdatoen, den 18. december 1997.
den 3. februar 2000 indgav ben preben alto stævning ved retten i terndrup, hvorefter alto
internationals varemærkefuldmægtig chas. hude ved skrivelse af 2. marts 2000 anmodede
patent- og varemærkestyrelsen om, at sagen blev sat i bero.
ved kendelse af 11. maj 2000 henvistes sagen i medfør af varemærkelovens ⌡ 43, stk. 4, til
sø- og handelsretten.
der er under sagen fremlagt eksempler på betydningen af ordet alto.
i alto internationals koncernmedarbejderblad fra april 1998 fremgår følgende om valget af
                                              - 4 -
navnet alto:
"...
hvad betyder alto?
koncernens nye navn alto, står for alt, hvad der er højt: himlen, præstation, succes, i spidsen.
men på spansk betyder det også "stop" - her ses henrik bo jensen, alto, hadsund, foran et
stopskilt i mexico. og som det fremgår af teksten på kasserne fra italien på lageret i hadsund,
betyder alto også "op- ad".
symbol på det bedste.
på spansk betyder alto høj. på italiensk et højt stemmeleje. i navnet på den højeste atmosfære
indgår alto. alto navnet forbindes med alt der er højt, på toppen, eller det ultimative. det
indikerer også en stræben mod at være bedst, yde sit bedste og altid være foran. de mange
positive associationer kan derfor på bedste vis forbindes med en succesfuld industrikoncern og
være symbol for det mål, der er i alto gruppen. at sætte de højeste standarder og normer i
branchen.
..."
af gyldendals fremmedordbog fremgår ordet "alto-" som vedrørende højder og alto-cumulus
for små klodeskyer eller lammeskyer, af danskordbogen udgivet af center for leksikografi
anføres ordet "alt" som angivelse for den dybe kvindestemme.
gyldendals engelsk-dansk ordbog, spansk-dansk ordbog, italiensk-dansk ordbog, samt
andreas blinkenberg og poul høybyes fransk-dansk ordbog angiver alle ordet alto som
relateret til begrebet høj.
der er under sagen fremlagt eksempler fra internettet på navne indeholdende ordet alto f.eks.
bjerget mont alto, universitetet "penn state mont alto", byen palo alto samt bilen suzuki alto.
alto danmark har tillige fremlagt eksempler på andre firmaer eller selskabers brug af navnet
alto: alto byg, tølløse, alto hardware, sorø, alto holdning aps, scan- alto a/s, alto
invest aps (opløst) og alto, brædstrup (opløst).
                                              - 5 -
forklaringer:
ben preben alto har forklaret, at han tidligere har ejet et dykker- og entreprenørfirma, som
var hjemmehørende i nykøbing sjælland. firmaet er i dag afviklet, men man bliver husket i
branchen, når ens navn er specielt, og navnet alto havde et godt ry.
han hed oprindeligt johansen, hvilket var hans mors fødenavn. baggrunden for ændring af
efternavnet johansen til alto var, at hans mor i forbindelse med indgåelse af ægteskab havde
fået nyt efternavn, og nu, hvor der kun var ham og moderen tilbage i familien, ville de gerne
have et fælles efternavn. navnet alto blev valgt, og der var i 1981 ingen problemer med at få
tilladelse hertil.
de har ingen slægtsrelationer til navnet. han kendte ikke betydningen af ordet "alto", da han
antog navnet.
i 1999 så han første gang en annonce for alto danmark, og han skrev i maj 1999 til finn
jensen fra alto danmark og ringede flere gange, men modtog ikke svar. han rettede herefter
henvendelse til en advokat, som dog ikke fremskyndede sagen og senere udtrådte af denne,
hvorfor han selv indgav stævning ved retten i terndrup.
han er bekendt med, at der eksisterer en bil ved navn alto, hvilket han synes er morsomt.
annegrete lynggaard har forklaret, at hun er administre- rende direktør i alto
international, der som holdingsel- skab er 100 % ejer af alto danmark. alto international
ejes af incentive a/s, og hun er juridisk medarbejder i dette selskab.
alto er en verdensomspændende virksomhed, der fremstiller og sælger højtryksrensere og
har datterselskaber i adskillige lande. alto international har europæisk varemærkeregistrering
af både ordmærket og figurmærket alto, og der var ikke indsigelser mod denne registrering. i
forbindelse med den danske registrering gjorde alno køk kener indsigelse, men da der ikke
var produktsammenfald, faldt indsigelsen bort.
i forbindelse med udvidelse af aktiviteterne ønskedes et fælles navn, der skulle være et
kunstord med positiv klang, og som kunne udtales på alle sprog. inspiration fra sloganet
                                                - 6 -
"altogether" bragte navnet alto frem. de produkter, der sælges, er alle påført figurmærket,
hvor a'et er formet som en rengøringsbevægelse.
hun undersøgte ved valget af navnet alto ikke bekendtgørelsen over beskyttede navne, men
kun telefonbøger fra danmarks største byer for at sikre sig, at det ikke var et familienavn. de
havde ikke problemer med at få navnet registreret i erhvervs- og selskabsstyrelsen.
procedure:
ben preben alto har gjort gældende, at anvendelsen af navnet alto danmark og alto
international er stridende mod aktieselskabslovens ⌡ 153, stk. 2, hvoraf fremgår, at der i et
selskabs navn ikke må optages et slægtsnavn, der ikke tilkommer selskabet. efter
aktieselskabsloven af 1930 § 2 var en overtrædelse heraf strafsanktioneret. senere oprettedes
en navneafdeling i erhvervs- og selskabsstyrelsen, som påså 3. mands rettigheder. i dag er
både den strafferetlige sanktionering samt navneafdelingen afskaffet, hvorfor den krænkede
selv må anlægge sag.
at alto er registreret i ef-varemærkeregisteret, giver ikke alto danmark og alto
international ret til at tilsidesætte dansk selskabslovgivning.
præklusionsfristen på 6 måneder i aktieselskabslovens ⌡ 159 b, stk 3, finder ikke anvendelse
ved navnesager, idet en sådan regel ville bevirke, at et selskab kunne registrere et slægtsnavn
i erhvervs- og selskabsstyrelsen, hvorefter selskabet kunne henligge uden at markeds- føre sig
indtil fristen udløb, hvorefter rettighedshaver til slægtsnavnet ville have fortabt sin ret til
anlæggelse af sag.
efter at ben preben alto i april 1999 havde set en artikel, hvori navnet alto var nævnt,
fremsendte han indsigelse til patentdirektoratet den 26. juli 1999 efter først at have fremsendt
en skrivelse af 4. maj 1999 til alto danmark. sagen blev anlagt i februar 2000, efter at for-
handlinger med alto danmark var mislykkedes. ben preben alto har derfor ikke udvist
passivitet.
alto danmark har en pligt til at undersøge, om der kan være modhold overfor det ansøgte
navn, før registrering heraf foretages. en sådan undersøgelse er ikke foretaget.
                                                - 7 -
alto international er tilsvarende alto danmark bundet af nærværende sag, idet alto
danmark er det operationelle selskab i koncernen.
at alto er et almindeligt ord på flere sprog, benægtes ikke, men det er ikke påvist, at alto er
særligt kendt eller anvendt i danmark udover i forbindelse vasen, tegnet af den finske arkitekt
alvar aalto. at ordet alto er almindeligt på flere sprog, har ingen betydning, når navnet har op-
nået navneretlig beskyttelse, og navnet er ej heller mindre beskyttet, blot fordi det er et fanta-
sinavn og ikke har været anvendt af familien i generationer.
i medfør af varemærkelovens ⌡ 14, stk. 4, kan alto danmark ikke få varemærkeret til navnet
alto, da der foreligger registreringshindring, når navnet er et slægtsnavn.
det kan ikke tillægges betydning for sagen, at ben preben alto ikke har rejst indvendinger mod
andres anvendelse af navnet.
alto danmark har gjort gældende, at der eksisterer et navneretligt princip om, at andres
personnavne, der naturligt fremtræder og opfattes som personnavne, ikke må anvendes,
medmindre ordet har en særlig sproglig betydning, eller man har opnået samtykke til
anvendelsen.
navnlig i de seneste år har der været en udvikling i retning af dalende beskyttelse af
personnavne, især når der ikke er nogen kommerciel interesse knyttet til navnet, og person-
navnet ikke har eksisteret i generationer. det fremgår således ej heller af ef-
varemærkedirektivet, at et beskyttet navn er en registreringshindring, idet personer med et
beskyttet navn kun er tillagt en indsigelsesret.
ved valget af navnet alto er det ikke tilsigtet at snylte på en andens goodwill eller i øvrigt at
handle illoyalt. navnet valgtes ud fra den betydning, det har på de fleste sprog. og netop fordi
navnet tillige har en sproglig betydning, må man finde sig i, at det også anvendes kommercielt.
der er derfor ikke tale om en registrering af et slægtsnavn, men derimod et fantasiord. når
ben preben alto vælger at tage et navn, der samtidig har en betydning på flere ord, indebærer
dette en risiko for mindre beskyttelse.
alto international har registreret navnet i ef-varemærkeregisteret, og der er ikke nedlagt
                                               - 8 -
indsigelse herimod, hvorfor gyldigheden heraf ikke kan anfægtes.
den danske registrering af navnet i erhvervs- og selskabsstyrelsen blev offentliggjort i februar
1998, og ben preben alto henvendte sig først til alto danmark 15 måneder senere, hvorfor
adgangen til indsigelse er prækluderet i medfør af aktieselskabslovens ⌡ 159 b, stk. 3.
såfremt præklusionsreglen antages ikke at finde anvendelse i navnesager, anføres, at der gør
sig et særligt kommercielt hensyn gældende, idet der er anvendt store midler til markedsføring
af navnet, hvorfor ben preben alto ud fra et passivitetssynspunkt tillige har fortabt sin
indsigelsesret.
alto danmark kan ikke tilpligtes at ophøre med anvendelsen af navnet i forbindelse med
virksomhed i danmark, idet en sådan påstand er upræcis, hvorfor den må afvi ses. en sådan
påstand vil bl.a. forhindre, at en vare, der er produceret og solgt lovligt på det europæiske
marked under navnet alto, ikke kan sælges i danmark, ligesom alto danmark ikke kan eje
en udenlandsk virksomhed med navnet alto. såfremt en påstand er for bredt formuleret, må
der ske afvisning.
alto danmark kan ikke tilpligtes at anerkende, at der ikke kan ske varemærkeregistrering af
betegnelsen alto, idet denne påstand ligeledes er upræcis, idet påstanden omfatter al
varemærkeregistrering, uanset om det er i danmark eller i et andet land. endvidere er der
ingen angivelse af vareklasser, og påstanden omfatter både ordmærker og figurmærker. alto
international har allerede en gyldig europæisk varemærkeregistrering af både ordmærket alto
samt figurmærket, og det er ikke alto danmark, der har indgivet begæring om
varemærkeregistrering i danmark, men derimod alto international, som er en selvstændig
juridisk person. alto international har med baggrund i ef-varemærkeregistreringen
tilstrækkelig hjemmel til at kalde datterselskabet alto danmark.
rettens begrundelse og afgørelse:
påstand 1:
sagsøger ben preben alto fik ved navnebevis af 6. juli 1981 tilladelse til for fremtiden at føre
slægtsnavnet alto. navnet er medtaget i bekendtgørelse af 10. august 1987 om forbeholdte
                                              - 9 -
navne, hvorfor der utvivlsomt er tale om et beskyttet navn. retten finder ikke, at slægts-
navnets alder bør tillægges betydning for omfanget af den beskyttelse, der tilkommer alto som
beskyttet navn.
navnet alto har ikke på dansk en direkte sekundær betydning, og det forhold, at ordet "alt"
indenfor musikken er et begreb for høj, medfører ikke, at det er et almindeligt kendt og
anvendt ord på dansk. navnet har en sekundær betydning - høj - på andre sprog, men dette
kan ikke antages at være almindelig kendt i danmark, og ordets betydning giver ikke
associationer til en bestemt branche, men fremtræder i sagsøgtes navn som et fantasiord. der
er derfor ikke tale om et navn, som på grund af navnets betydning ikke kan nyde beskyttelse.
at moderselskabets navn indeholder ordet alto er uden betydning, idet begge selskaber har
erhvervet navnet samtidig i forbindelse med en navneændring af selskabet, uden at
selskaberne har dokumenteret forinden at have hjemmel til navnet.
den i aktieselskabslovens ⌡ 159 b, stk. 3, anførte frist på 6 måneder kan efter teori og praksis
ikke anvendes på navnesager.
alto danmark kunne inden registrering af selskabsnavnet i erhvervs- og selskabsstyrelsen
have undersøgt bekendtgørelsen om beskyttede navne. først ved selskabets markedsføring
under navnet alto danmark fik ben preben alto reelt mulighed for at reagere.
det må lægges til grund, at ben preben alto i april 1999 gennem en annonce første gang blev
bekendt med sagsøgtes anvendelse af navnet alto danmark. han fremsendte herefter i maj
1999, hvilket er ubestridt, en indsigelse mod anvendelse af navnet til alto, men modtog ikke
svar herpå eller på sine telefoniske henvendelser, hvorfor han tillige fremsendte indsigelse
både til patent- og varemærkestyrelsen den 26. juli 1999 og erhvervs- og selskabsstyrelsen
den 27. juli 1999. sagen blev herefter anlagt den 3. februar 2000. selvom der i kommercielle
forhold er behov for, at der reageres indenfor en rimelig frist, finder retten ikke, at der på det
ovennævnte grundlag foreligger passivitet.
alto danmark findes derfor at have overtrådt aktieselskabslovens ⌡ 153, stk. 2, idet navnet
er et slægtsnavn, og sagsøgte tilpligtes derfor at ændre navnet på aktieselskabet alto
danmark a/s.
                                              - 10 -
derimod finder retten ikke, at der kan gives medhold i påstanden for så vidt angår alto
international a/s, idet dette selskab ikke er sagsøgt under sagen.
påstand 2:
påstanden er så upræcist formuleret og med en uklar rækkevidde, at retten ikke finder, at den
kan tages under påkendelse. påstanden vil derfor være at afvise.
påstand 3:
da det er alto international og ikke alto danmark der - på nuværende tidspunkt - har
forsøgt at varemærkeregistrere betegnelsen alto, findes påstanden ikke at have aktualitet i
forhold til sagsøgte, hvorfor påstanden afvises.
                        t h i k e n d e s f o r r e t:
sagsøgte, alto danmark a/s tilpligtes at ændre navnet på aktieselskabet alto danmark a/s,
men frifindes for den øvrige del af påstanden.
sagsøger, ben preben altos, påstand 2 og 3 afvises.
hver part bærer egne omkostninger.
                                mette christensen
ole bent andersen                       jørn hansen
                                     (sign.)
                            - 11 -
       udskriftens rigtighed bekræftes
p. j. v. sø- og handelsretten, den 08/06-01


text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 22. november 2017
sag 321/2016
(1. afdeling)
dansk erhverv som mandatar for a a/s
(advokat lars alexander borke)
mod
kristelig fagforening som mandatar for b
(advokat mathias staugaard nielsen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 28. april 2015 og af østre lands-
rets 2. afdeling den 27. maj 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul dahl jensen, henrik waaben, lars hjortnæs,
jan schans christensen og anne louise bormann.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
appellanten, dansk erhverv som mandatar for a a/s, som har opfyldt landsrettens dom, har
endvidere påstået tilbagebetaling af 83.819,82 kr. med procesrente fra den 12. juni 2014 samt
tilbagebetaling af sagsomkostninger for byret og landsret med procesrente fra den 12. maj
2015 henholdsvis den 8. juni 2016.
anbringender
dansk erhverv som mandatar for a a/s har anført navnlig, at i situationer, hvor funktionæren
er delvist sygemeldt, skal arbejdsfri dage indgå forholdsmæssigt i beregningen af de 120
sygedage. når en medarbejder er delvist sygemeldt i et på forhånd kendt antal timer ugentligt,
er medarbejderen hverken mere eller mindre syg på arbejdsdage end på arbejdsfri dage.
sygefraværet skal derfor i disse tilfælde beregnes som et forholdsmæssigt sygefravær, således
                                              - 2 -
at det kendte sygefravær sættes i forhold til den ugentlige arbejdstidsnorm. ved et delvist
sygefravær på 16 timer ud af en ugentlig arbejdstid på 32 timer vil en arbejdsfri weekend
således indgå i optællingen med 16/32. set over hele ugen vil det sygefravær, der kan
medtælles, kunne opgøres til 7 x 0,5 svarende til 3,5 sygedage.
kristelig fagforening som mandatar for b har anført navnlig, at alene bs faktiske fravær på
henholdsvis en og to dage om ugen i de uger, hvor hun var deltidssygemeldt, kan medregnes i
de 120 sygedage.
højesterets begrundelse og resultat
b var i 2013 ansat hos a a/s med en ugentlig arbejdstid på 32 timer, der var fordelt således,
at hun arbejdede mandag, tirsdag, onsdag, fredag og hver anden lørdag.
i ugerne 19-23 var hun deltidssygemeldt, således at hun ikke var på arbejde om tirsdagen,
hvilket medførte et fravær på syv timer om ugen. i ugerne 27-29 og 32-35 var hun deltidssy-
gemeldt, således at hun ikke var på arbejde tirsdag og onsdag, hvilket medførte et fravær på
16 timer om ugen. i uge 27 var sygefraværet dog placeret mandag og onsdag. de øvrige ar-
bejdsdage i disse perioder arbejdede hun som hidtil.
fra og med uge 36 og indtil hun den 29. november 2013 blev opsagt, var hun fuldtidssyge-
meldt. opsigelsen skete i henhold til funktionærlovens § 5, stk. 2, idet hun efter as opfattelse
inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder havde oppebåret løn under sygdom i
i alt 120 dage.
efter funktionærlovens § 5, stk. 2, kan det i en ansættelseskontrakt bestemmes, at funktionæ-
ren kan opsiges til fratræden ved en måneds udgang, hvis funktionæren inden for et tidsrum af
12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i i alt 120 dage. der er
hverken i funktionærloven eller i forarbejderne hertil taget stilling til, hvordan de 120 dage
efter § 5, stk. 2, skal opgøres.
det følger af sø- og handelsrettens dom af 6. september 1950 (ufr 1951.166/2), at ikke kun
arbejdsdage, men også søn- og helligdage skal medregnes ved opgørelsen af de 120 dage i
perioder, hvor en funktionær er fuldtidssygemeldt. på grundlag af denne dom har der udviklet
                                              - 3 -
sig en retspraksis, hvorefter søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage medregnes i de 120
dage, hvis den ansatte har været fuldtidssygemeldt i dagen umiddelbart før og dagen umiddel-
bart efter den eller de pågældende arbejdsfri dage. parterne er derfor enige om, at søndage og
andre arbejdsfri dage skal medregnes i sygefraværet i de uger, hvor b var fuldtidssygemeldt,
således at sygefraværet i disse uger var syv dage pr. uge.
spørgsmålet er herefter, hvordan opgørelsen af de 120 sygedage skal ske for så vidt angår de
uger, hvor b var deltidssygemeldt.
højesteret fastslog i dom af 19. april 2010 (ufr 2010.1922), at de dage, hvor en deltidssyge-
meldt funktionær har været på arbejde hele dagen, ikke kan medregnes ved opgørelsen af de
120 sygedage, idet funktionæren for de dage modtager løn for arbejde og ikke løn under syg-
dom. der kan således ikke anvendes en beregning på grundlag af forholdet mellem ugentlige
fraværstimer og ugentlig arbejdstid, der indebærer, at en del af de dage, hvor funktionæren
har arbejdet fuld tid, tælles med som sygedage.
højesteret finder, at det må følge af ordlyden af funktionærlovens § 5, stk. 2, hvorefter syge-
fraværet opgøres i dage, at hvis funktionæren har været fraværende på grund af sygdom en hel
dag, hvor den pågældende skulle have været på arbejde, må dette anses som én sygedag, uan-
set hvor mange timer funktionæren skulle have arbejdet den pågældende dag. der kan således
heller ikke for de faktiske hele fraværsdage ske en omregning baseret på forholdet mellem
fraværstimer og ugentlig arbejdstid.
i de perioder, hvor b var deltidssygemeldt, indgår således henholdsvis en og to dage om ugen
i opgørelsen af de 120 sygedage, mens de dage, hvor hun var på arbejde på fuld tid, ikke
indgår.
tilbage er spørgsmålet, om og i givet fald i hvilket omfang søn- og helligdage og andre ar-
bejdsfri dage – for bs vedkommende hver torsdag og hver anden lørdag – skal medregnes i
de 120 sygedage i de perioder, hvor hun var deltidssygemeldt.
                                                - 4 -
det følger af højesterets dom af 19. juni 1990 (ufr 1990.611), at sygefravær en del af en dag
medregnes i de 120 sygedage med den faktiske fraværstid. der er ikke i dommen taget stilling
til spørgsmålet om medregning af arbejdsfri dage.
højesteret finder, at der hverken efter ordlyden af eller formålet med funktionærlovens § 5,
stk. 2, er fornødent grundlag for at fastslå, at der ved en deltidssygemelding kan medregnes en
skønnet ”faktisk fraværstid” for søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage. ved en deltids-
sygemelding kan derfor alene det faktiske fravær medregnes i de 120 dage, uanset om syge-
fraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige
arbejdsdage. herved kan arbejdsgiveren og funktionæren tilrettelægge arbejdstiden under en
deltidssygemelding, så der tages hensyn til arbejdspladsens behov og funktionærens helbred,
uden at placeringen af fraværet har betydning for muligheden for opsigelse efter 120-dages-
reglen. det bemærkes herved, at arbejdsgiveren ikke har pligt til at acceptere, at en funktio-
nær, som er delvist uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid, jf. herved hø-
jesterets samtidige dom af 22. november 2017 i sag 44/2017.
højesteret finder herefter, at i de uger, hvor b var delvist sygemeldt, kan alene de dage, hvor
hun var fraværende på grund af sygdom – først en dag og senere to dage om ugen –
medregnes ved opgørelsen af hendes sygedage efter 120-dages-reglen.
der er på den baggrund enighed mellem parterne om, at betingelserne for opsigelse med for-
kortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2, ikke var opfyldt, og at b har krav på løn,
feriegodtgørelse og pension som påstået.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom, og påstanden om tilbagebetaling tages ikke til
følge.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
b og kristelig fagforening frifindes for a a/s og dansk erhvervs tilbagebetalingspåstand.
                                             - 5 -
i sagsomkostninger for højesteret skal dansk erhverv som mandatar for a a/s betale 25.000
kr. til kristelig fagforening som mandatar for b. sagsomkostningsbeløbet skal betales inden
14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt fredag den 30. juni 2017
sag 137/2016
(1. afdeling)
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat steffen sværke)
mod
a/s arbejdernes landsbank
(advokat svend erik holm)
biintervenienter til støtte for a/s arbejdernes landsbank:
dansk erhverv, dansk industri og finans danmark (tidligere finansrådet)
(advokat svend erik holm for alle)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 19. afdeling den 1. juni 2016.
sagen er behandlet sammen med sag 138/2016.
i pådømmelsen har deltaget ni dommere: thomas rørdam, marianne højgaard pedersen,
poul dahl jensen, vibeke rønne, henrik waaben, michael rekling, oliver talevski, jan
schans christensen og lars apostoli.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
parterne har gentaget deres anbringender.
a/s arbejdernes landsbank har for højesteret som nyt subsidiært anbringende gjort gælden-
de, at de omtvistede lønudgifter kan tillægges anskaffelsessummen.
                                                - 2 -
skatteministeriet har herom anført, at området for accessoriske udgifter, som kan tillægges
anskaffelsessummen ved køb af aktiver, er meget snævert. det er således kun udgifter, som
kan henføres direkte til selve berigtigelsen og gennemførelsen af købet, der kan tillægges an-
skaffelsessummen, jf. bl.a. højesterets domme i ufr 2008.203 og ufr 2014.2113. udgifter
til forhandlinger om køb samt due diligence i form af gennemgang af kundeengagementer mv.
er ikke accessoriske udgifter af denne karakter, og lønudgifterne kan derfor ikke tillægges
anskaffelsessummen for aktiverne i de bankfilialer, som arbejdernes landsbank købte.
arbejdernes landsbank har supplerende anført, at de omtvistede lønudgifter også kan be-
dømmes som formueforvaltningsudgifter. sådanne udgifter er også fradragsberettigede for
banken efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
det nye anbringende om tillæg til anskaffelsessummen bliver aktuelt, hvis lønudgifterne ikke
anses for fradragsberettigede driftsomkostninger i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra
a. i givet fald må disse udgifter anses for et tillæg til anskaffelsessummen for de erhvervede
aktiver, som navnlig består af fordringer og goodwill. udgifterne vil derfor kunne afskrives
efter reglerne i afskrivningsloven og fradrages efter kursgevinstlovens regler om opgørelse af
gevinst og tab på fordringer.
biintervenienterne, dansk erhverv, dansk industri og finans danmark, har tilsluttet sig ar-
bejdernes landsbanks anbringender og har anført bl.a., at skattemyndighederne i de senere år
har forsøgt at give statsskattelovens § 6 et så begrænset anvendelsesområde som muligt. kon-
sekvensen af denne udvikling er, at nettoindkomstprincippet, som erhvervsbeskatningen hvi-
ler på, udhules mere og mere.
en så markant nyfortolkning af driftsomkostningsfradraget og dermed grundlæggende æn-
dring af indkomstopgørelsen, som der er tale om i disse sager, bør kun ske gennem lovgivning
og ikke gennem praksis, og det er derfor uforståeligt, at skatteministeriet vil gennemtvinge
ændringen med tilbagevirkende kraft. indskrænkningen af fradragsretten for erhvervsmæssige
udgifter med tilbagevirkende kraft gennem enkeltsager fratager virksomhederne den forudbe-
regnelighed, som må være et retssikkerhedsmæssigt minimumskrav i et retssamfund.
                                               - 3 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om a/s arbejdernes landsbank kan fradrage udgifter til løn til medarbejdere i
banken, i det omfang de pågældende har været beskæftiget med bankens køb af fem filialer i
den tidligere roskilde bank. der er enighed om, at lønudgifterne hertil kan opgøres til i alt
780.000 kr.
driftsomkostninger
det er en betingelse for at fradrage udgifter efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, at de
angår virksomhedens drift, og at der således er tale om omkostninger, som i årets løb er an-
vendt med henblik på at erhverve, sikre eller vedligeholde virksomhedens skattepligtige ind-
komst. udgifter til udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige rammer kan ikke fra-
drages som driftsomkostninger, men må anses for etablerings- eller anlægsudgifter, jf. også
statsskattelovens § 6, stk. 2, om bl.a. ”udvidelse af næring eller drift”.
der er ikke grundlag for at antage, at lønudgifter altid skal anses for driftsomkostninger, der
kan fradrages i den skattepligtige indkomst. således må der foretages en fordeling, hvis en
medarbejder udfører dels driftsopgaver, dels private opgaver for arbejdsgiveren, jf. bl.a. høje-
sterets dom af 25. januar 1984 (ufr 1984.177). selv om lønnen er erhvervsmæssigt betinget,
må der endvidere foretages en opdeling, hvis en del af lønnen er aftalt særskilt som vederlag
for udførelse af arbejde, der ikke angår virksomhedens drift, jf. højesterets dom af 8. april
2009 (ufr 2009.1805).
højesteret finder, at der ikke i ordlyden af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, eller i retsprak-
sis er grundlag for at behandle almindelige lønudgifter anderledes. i det omfang fastansatte
medarbejdere har været beskæftiget med udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige
rammer, kan udgifter til løn til de pågældende medarbejdere således ikke fradrages som
driftsomkostninger, men må anses for etablerings- eller anlægsudgifter. i sådanne tilfælde kan
det være nødvendigt at foretage en – eventuelt skønsmæssig – opdeling af lønudgifterne i en
fradragsberettiget og en ikke fradragsberettiget del. de praktiske og administrative problemer,
som banken har peget på, kan ikke føre til en anden bedømmelse af hjemmelsspørgsmålet.
som anført af landsretten omfattede arbejdernes landsbanks køb af de fem filialer overtagel-
se af medarbejdere, kundeengagementer, goodwill, lokaler, inventar mv. højesteret tiltræder,
                                              - 4 -
at der var tale om udvidelse af bankens virksomhed ud over dens hidtidige rammer. de op-
gjorte lønudgifter på 780.000 kr. vedrører derfor ikke driften af bankvirksomheden og er såle-
des ikke fradragsberettigede driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
spørgsmålet er herefter, om arbejdernes landsbank kan støtte ret på en fast administrativ
praksis om fradragsret for lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virk-
somhedskøb eller lignende.
skat har som led i gennemførelsen af sin indsats- og inddrivelsesplan 2012 foretaget kor-
rektion af en række bankers fradrag for udgifter til løn til fastansatte medarbejdere, idet man
har nægtet fradrag, i det omfang de pågældende medarbejdere har været beskæftiget med køb
af andre banker eller dele af andre banker eller med forsøg på sådanne køb. der foreligger
ikke oplysninger om, at skattemyndighederne tidligere har taget stilling til spørgsmålet om
godkendelse eller nægtelse af fradrag for virksomheders udgifter til almindelig løn til fastan-
satte medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende.
det forhold, at skattemyndighederne ikke tidligere har grebet korrigerende ind over for virk-
somheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget
med virksomhedskøb eller lignende, kan efter højesterets opfattelse ikke sidestilles med en
positiv afgørelse om spørgsmålet.
da der således ikke foreligger en fast administrativ praksis, har skattemyndighederne ikke
været afskåret fra uden forudgående offentlig tilkendegivelse at nedsætte arbejdernes lands-
banks fradrag for den del af lønudgifterne, som ikke er driftsomkostninger.
på den anførte baggrund, og da det, banken i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resul-
tat, har arbejdernes landsbank ikke fradragsret for lønudgifterne på 780.000 kr. i 2008 efter
statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
tillæg til anskaffelsessummen
arbejdernes landsbank har for højesteret som nyt subsidiært anbringende anført, at lønudgif-
terne på 780.000 kr. skal tillægges anskaffelsessummen for aktiver, det vil sige anskaffelses-
summen for udlån (fordringer) og goodwill. højesteret finder, at arbejdernes landsbank ikke
                                              - 5 -
har godtgjort, at lønudgifterne har en sådan tilknytning til selve købet af de nævnte aktiver, at
de helt eller delvis kan tillægges anskaffelsessummen efter reglerne i kursgevinstloven og
afskrivningsloven.
konklusion
højesteret tager skatteministeriets påstand til følge.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret og højesteret til den anden part.
der er herved lagt vægt på sagens principielle karakter og vidererækkende betydning samt det
anførte om, at skattemyndighederne ikke tidligere har grebet korrigerende ind.
                                     thi kendes for ret:
a/s arbejdernes landsbank skal anerkende, at bankens skattepligtige indkomst for indkomst-
året 2008 forhøjes med 780.000 kr.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret og højesteret til den anden part.


text:
                      højesterets kendelse
                      afsagt mandag den 19. september 2016
sag 144/2016
a og b
(advokat jakob fastrup)
mod
ringkøbing-skjern kommune
(advokat jens erik pedersen)
i tidligere instanser er truffet afgørelse af retten i herning den 10. november 2015 og afsagt
kendelse af vestre landsrets 9. afdeling den 14. december 2015.
i påkendelsen har deltaget 3 dommere: jon stokholm, vibeke rønne og hanne schmidt.
påstande
de kærende, a og b (herefter a og b), har nedlagt påstand om, at indkærede, ringkøbing-
skjern kommune, ikke tillægges sagsomkostninger for by- eller landsret, subsidiært at sags-
omkostningerne fastsættes til et efter højesterets skøn mindre beløb end det tilkendte på
38.400 kr. med tillæg af moms.
ringkøbing-skjern kommune har nedlagt påstand om stadfæstelse.
sagsfremstilling
sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt a og b skal betale sagsomkostninger til ringkø-
bing-skjern kommune efter isoleret bevisoptagelse i form af syn og skøn.
                                               - 2 -
a og b konstaterede i 2013/2014 en vandindtrængning på deres ejendom. vandet kom op
gennem husets gulvkonstruktion. a og b mente, at ringkøbing-skjern kommune, som er
eneejer af selskabet ringkøbing-skjern forsyning a/s, der ejer forsynings- og afløbslednin-
ger i området, og som ejer naboarealer til ejendommen, kunne være ansvarlig for vandind-
trængningen. a og b indgav derfor den 8. august 2014 anmodning om isoleret bevisoptagelse.
ringkøbing-skjern kommune afviste at være ansvarlig for vandindtrængningen og henviste
bl.a. til, at ejendommen var beliggende lavt i terrænet, og at der var utilstrækkelig dræning på
ejendommen. ringkøbing-skjern kommune gjorde endvidere gældende, at det var forsy-
ningsselskabet og ikke kommunen, som et eventuelt krav måtte rettes imod.
af et stævningsudkast af 6. juli 2015 fremgår bl.a., at a og bs krav mod ringkøbing-skjern
kommune bl.a. støttes på betragtninger om, at kommunen både selvstændigt og som eneejer
af forsyningsselskabet har et culpaansvar for de forsynings- og afløbsledninger, som sagen
vedrører, samt et ansvar for ikke at have hindret eller afhjulpet vandstrømning på naboarea-
lerne, som bidrog til at øge grundvandsstanden.
skønsmanden afgav skønserklæringer den 2. december 2014 og 18. maj 2015.
a og b har ikke anlagt sag mod kommunen vedrørende vandindtrængningen.
anbringender
a og b har anført bl.a., at det efter det afholdte syn og skøn ikke kan udelukkes, men fore-
kommer nærliggende, at den konstaterede vandindtrængning skyldes forhold, som ville kunne
begrunde et krav over for ringkøbing-skjern kommune. der henvises herved til ufr
1987.362 v, som vedrører en fuldstændig tilsvarende situation. det forhold, at en skønsrekvi-
rent vælger ikke at anlægge sag mod skønsindstævnte, kan ikke i sig selv begrunde, at der
skal pålægges skønsrekvirenten omkostninger til skønsindstævnte, jf. ufr 2001.2371 h. det
følger endvidere af denne afgørelse, at højesteret har tilsluttet sig vestre landsrets begrun-
delse i ufr 1987.362 v og derfor ikke pålagde skønsrekvirenten omkostninger, da det efter
skønserklæringen ikke kunne udelukkes, at ejendommen var behæftet med mangler, som
kunne begrunde et krav, hvis betingelserne herfor i øvrigt var til stede.
                                                 - 3 -
hertil kommer, at vestre landsrets afgørelse i nærværende sag indebærer en ændring af den
hidtidige praksis, idet det indirekte synes at fremgå af afgørelsen, at landsretten lægger til
grund, at skønsrekvirenten har en egentlig bevisbyrde for, at det er forhold, som skønsind-
stævnte er ansvarlig for, der kan være årsag til vandindtrængningen. dette er en væsentlig
anderledes bevisvurdering end den, der lægges op til i de nævnte afgørelser, hvor højesteret i
f.eks. ufr 2001.2371 stiller krav om, at det ikke kan udelukkes, at ejendommen var behæftet
med de mangler, der var baggrund for et eventuelt krav i denne sag. på samme måde er situa-
tionen i nærværende sag, at det ikke kan udelukkes, men i øvrigt tværtimod er sandsynligt, at
netop forhold, som ringkøbing-skjern kommune er ansvarlig for, er årsag til den konstatere-
de vandindtrængning.
ringkøbing-skjern kommune har anført bl.a., at det i forbindelse med ændringslov nr. 737 af
25. juni 2014, hvorved der i retsplejelovens § 343, stk. 3, blev hjemmel til at pålægge mod-
parten at betale sagsomkostninger til rekvirenten, er anført, at retten ved sagsomkostningsfast-
sættelsen bl.a. bør inddrage, hvilken part der har fået medhold i forhold til resultatet af bevis-
førelsen. det følger endvidere af forarbejderne til retsplejelovens § 343, stk. 3, at det blev
overvejet at ændre bestemmelsen, således at det kun undtagelsesvist eller under særlige om-
stændigheder kunne pålægges rekvirenten at betale sagsomkostninger til modparten, men at
udvalget ikke fandt tilstrækkeligt grundlag herfor. det fremgår af ufr 2001.2371 h, at forde-
lingen af sagsomkostninger skal ske på et materielt grundlag, dvs. under hensyn til, hvilken
part der skønnes at have opnået medhold. højesteret henviser i afgørelsen til præmisserne i
ufr 1987.362 v, hvor det anføres, at det efter syns- og skønserklæringen ikke kan udelukkes,
at ejendommen er behæftet med mangler, der kan begrunde krav over for skønsindstævnte,
hvis betingelserne herefter i øvrigt er til stede. dette må læses som udtryk for, at vestre
landsret har foretaget en materiel vurdering af udfaldet af bevisførelsen, og kan ikke forstås
således, at landsretten har opstillet et kriterium om, at det skal kunne udelukkes, at der kan
være et ansvar for en part, for at denne kan tilkendes sagsomkostninger. et sådant kriterium
ville ikke være i overensstemmelse med retspraksis og ville være i strid med forarbejderne til
retsplejelovens § 343, stk. 3.
der er ikke tale om en ændring i forhold til den tidligere retstilstand i henhold til ufr
2001.2371 h.
                                               - 4 -
da der ikke er fremkommet oplysninger om forhold, som ringkøbing-skjern kommune er
ansvarlig for, der kan være årsag til problemerne med vand på ejendommen, skal a og b be-
tale sagsomkostninger til kommunen.
retsgrundlag
retsplejelovens § 343, stk. 3, lyder således:
       ”retten træffer bestemmelse om betaling af sagsomkostningerne ved bevisoptagelsen,
       medmindre parterne har aftalt andet.”
af forarbejderne til bestemmelsen, lovforslag nr. l 178 af 9. april 2014 om ændring af bl.a.
retsplejeloven, fremgår af de almindelige bemærkninger bl.a.:
       ”2.1.2.1.1.3.4. udvalget har … overvejet at ændre retsplejelovens § 343 således, at det
       kun undtagelsesvist eller under særlige omstændigheder kan pålægges rekvirenten at
       betale omkostninger til modparten. udvalget har imidlertid ikke fundet tilstrækkeligt
       grundlag herfor.”
af de specielle bemærkninger til retsplejelovens § 343, stk. 3, fremgår bl.a.:
       ”det forudsættes, at retten i forbindelse med omkostningsfastsættelsen bl.a. inddrager,
       hvilken part der har fået medhold i forhold til resultatet af bevisførelsen.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår spørgsmålet, om a og b skal betale sagsomkostninger til ringkøbing-skjern
kommune i anledning af syn og skøn afholdt efter anmodning fra a og b, der efter det oply-
ste ikke vil anlægge sag mod kommunen på grundlag af skønserklæringerne.
dette spørgsmål skal afgøres efter bestemmelsen i retsplejelovens § 343, stk. 3, hvorefter ret-
ten træffer bestemmelse om betaling af sagsomkostningerne ved bevisoptagelsen, medmindre
parterne har aftalt andet. ifølge forarbejderne til denne bestemmelse forudsættes det, at retten i
forbindelse med omkostningsfastsættelsen bl.a. inddrager, hvilken part der har fået medhold i
forhold til resultatet af bevisførelsen.
                                              - 5 -
højesteret tiltræder landsrettens vurdering, hvorefter der ved de gennemførte syn og skøn ikke
er fremkommet oplysninger, som giver a og b grundlag for at gøre ansvar gældende over for
ringkøbing-skjern kommune.
højesteret tiltræder på denne baggrund, at a og b skal betale sagsomkostninger til kommu-
nen, ligesom højesteret efter det oplyste om arbejdets omfang i forbindelse med det gennem-
førte syn og skøn tiltræder, at sagsomkostninger til dækning af kommunens udgifter til advo-
kat er fastsat som sket.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                      thi bestemmes:
landsrettens afgørelse stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a og b inden 14 dage betale 5.000 kr. til ringkjøbing-
skjern kommune.
de idømte beløb betales inden 14 dage fra denne kendelses afsigelse og forrentes efter rente-
lovens § 8 a.