text:
 -
                                  udskrift
                                      af
                    sø- og handelsrettens dombog
                                  ──────────
den 6. december 2001 blev af retten i sagen
s-0023-98
dansk navigatørforening s.m.f.
henning iversen
(advokat niels wive kjærgaard)
   mod
lauritzen kosan tankers
j. lauritzen a/s
(advokat pia elisabeth voss)
afsagt sålydende
                                    d o m:
under denne sag har sagsøgeren, dansk navigatørforening som mandatar for skibsfører
henning iversen, påstået sagsøgte, lauritzen kosan tankers, j. lauritzen a/s, tilpligtet at be-
tale 718.058,83 kr., subsidiært et mindre beløb.
beløbet består af krav om erstatningshyre, feriepenge, godt- gørelse for usaglig opsigelse samt
fratrædelsesgodtgørelse.
                                               - 2 -
sagsøgte har efter sin endelige påstand påstået frifindelse subsidiært betaling af et mindre
beløb end det påståede.
der er enighed om opgørelsen af det omtvistede beløb.
sagens omstændigheder:
henning iversen, der var skibsfører hos lauritzen kosan tankers, blev den 26. februar 1998
afskediget, idet en urinprø- ve udtaget den 30. januar 1998 viste en urinalkoholpromille
på 0,83. prøven var analyseret af firmaet medscreen.
det fremgår af hyrekontrakt af 16. december 1997, som blev indgået mellem henning iversen
og lauritzen kosan tankers for den konkrete sejlads, at "the company's drug and
alcohol policy is in force".
i company policy af 1. maj 1997 anføres det bl.a.: "alcohol abuse or intoxication by other
means is strictly forbidden. blood alcohol content of 40 mg/100 ml (0.4 per mille) or greater is
not acceptable for masters, officers and ratings" og "please be aware that any master, officer
or rating who does not comply with this drug and alcohol policy may expose oneself to
immediate dismissal."
i en fax af 2. marts 1998 fra medscreen anføres det: "in the united kingdom, the regulations
covering the driving under influence of alcohol regard a blood level of 80 mg/100 ml (0.8
promille) as equivalent to a urine alcohol level of 107 mg/ 100 ml (1.07 promille). this
relationship is based on studies of large groups of individuals.
using the ratio 80(blood):107(urine), a result of 83 mg/100 ml(urine) may be regarded as
equivalent to a blood level of 62 mg/100 ml (0.62 promille)."
retslægerådet har bl.a. afgivet følgende besvarelser til brug for sagen:
"spørgsmål 1.
retslægerådet bedes oplyse, om det er sandsynligt, at den urin, der opsamles i blæren over en
10 timers periode, er udskilt med samme, konstante alkoholkoncentration over hele perioden
                                               - 3 -
svarende til koncentrationen i urinprøven?
svar:
den urin, som opsamles i blæren, udtømmes fra urinlederen med en alkoholkoncentration
svarende til blodets korrigeret for tørstofindhold. ved opbevaringen i blæren sker en ændring i
koncentrationen afhængig af udveksling over blæreslimhinden. svaret er derfor nej.
......
spørgsmål 5.
hvis spørgsmål 4 besvares bekræftende, bedes retslægerådet oplyse, om en faktor på 1,35 er
anvendelig for korrektion for det forskellige tørstofindhold i blod og urin?
svar:
korrektionsfaktoren angives noget forskelligt afhængig af oplysningen om blodets
sammensætning. en faktor 1,35 er mulig.
spørgsmål 6.
er det fysisk muligt for en person at opnå en alkoholkoncentration i urinen på 83 mg/100 ml,
uden at alkoholkoncentrationen i blodet på noget forudgående tidspunkt har overskredet 0,4
promille (40 mg/100 ml).
svar:
omregning med en faktor på 1,35 giver en estimeret blodalkoholkoncentration på 0,61
promille, der er et gennemsnit over udskillelsesperioden, hvorfor blodalkoholkoncentrationen i
perioder må antages at have været større end denne værdi og altså større end 0,40 promille.
...............
spørgsmål 8.
det bedes oplyst, om en sandsynlig blodalkoholkoncentration kan beregnes ud fra oplysninger
om en persons urinalkoholkoncentration, herunder om der ved beregningen kan anvendes en
generel omregningsfaktor og i givet fald størrelsen heraf.
svar:
                                               - 4 -
retslægerådet finder ikke, at der kan foretages valide bereg ninger af
blodalkoholkoncentrationen på et bestemt tidspunkt alene ud fra bestemmelse af
koncentrationen på en tilfældigt afleveret urinprøve. begrundelsen herfor er, at en række af de
faktorer, der er nødvendige for at vurdere de komplicerede fysiologiske forhold (bl.a.
urinopsamlingsperiodens længde, urinproduktionens størrelse i de enkelte tidsrum, tilbagedif-
fusion af alkohol fra blæren til blodet) er ukendte.
spørgsmål 9.
det bedes oplyst, hvilken usikkerhed, der er forbundet med de under besvarelse af spørgsmål
5 og 8 angivne omregningsfaktorer, og om en eventuel minimums- og maksimumsstørrelse
kan angives.
svar:
en gennemsnitlig omregningsfaktor på 1,35 er almindeligt accepteret, når der er tale om
kortvarige urinopsamlingsperioder og faldende blodalkoholkoncentration. selv i disse situa-
tioner kan faktoren variere betydeligt og i det enkelte tilfælde ligge mellem 1,00 og 1,70.
såfremt urinopsamlingsperioden overstiger 30-60 minutter, er de fysiologiske variationer så
store, at en faktor ikke kan opgives."
retskemisk afdeling, retsmedicinsk institut, har bl.a. afgivet følgende besvarelse:
"spørgsmål 10:
det bedes oplyst, om der i almindelighed i analyseerklæringer om alkoholkoncentrationer,
herunder fra retslægerådet/retsmedicinsk institut, korrigeres for den anvendte metodes
analyseusikkerhed. i givet fald bedes det oplyst, hvorledes der korrigeres, når der er tale om
analyser af henholdsvis urin- og blodprøver.
svar:
på grundlag af beregning af analyseusikkerheden ved bestemmelse af alkoholkoncentrationer i
blod og urin gives et fradrag på 0,10 promille, dog 0,15 promille for middelværdier større end
eller lig med 3,00 promille."
under domsforhandlingen er der blevet dokumenteret fra bogen retsmedicin af harald
gormsen, 1962, afsnittet om alkoholens
resorption og forbrænding, udskillelse af alkohol gennem nyrerne.
                                                 - 5 -
forklaringer:
henning iversen har forklaret, at han i 1981 blev førstestyrmand hos lauritzen kosan tankers
og fra 1986 var ansat som skibsfører. han har ikke modtaget advarsler eller påtaler fra rederi-
et. han var bekendt med rederiets alkoholpolitik, som bl.a. indebar en årlig uanmeldt test. han
er tidligere blevet testet årligt og har ikke fået reaktioner på egen eller besætnings tests. på
den konkrete sejlads med skibet lydia kosan sejlede han med en besætning på 10 mand. der
blev næsten ikke drukket alkohol på turen - forbruget var meget beskedent. han tog
undertiden en øl med maskinchef ole bagge, når der var lang tid til næste arbejdsperiode. den
29. januar 1998 sejlede han i østersøen i tæt tåge det meste af dagen. han spiste aftensmad
omkring 17.30 - 18.00 og drak kaffe til. skibet kastede anker ud for kalundborg, og han fik at
vide, at han næste dag ville få besked om, hvornår skibet kunne lægge til. kl. 23 kom maskin-
chefen ind til ham, og de fik hver 2, muligvis 3 øl. han gik til køjs omkring kl. halv et eller et,
men var trods øllerne ikke træt nok til at kunne sove. han stod op og tog en halv sovepille ca.
kl. 02.00, da han kunne se frem til en lang dag dagen efter. han vågnede næste dag og drak
morgenkaffe kl. halv syv i styrehuset. han spiser aldrig morgenmad. han ringede til agenten,
som meddelte, at skibet måske skulle ind om eftermiddagen. medens han ventede på nærmere
besked herom, drak han en øl i styrehuset med maskinchefen. inden hele øl- len var drukket,
fik han besked om, at lodsen var på vej, og han smed resten af øllen ud. da skibet var kommet
ind, kom en agent fra firmaet medscreen, som skulle foretage alkoholtestning, ombord. det
hænder, at man får et praj på forhånd om, at der vil blive testet, men det var ikke sket denne
gang. han havde sidst været på toilettet kl. halv et eller et om natten og skulle før testen
urinere, men holdt sig af hensyn til prøven. han urinerer sparsomt, da han har lavt
vædskeindtag. han drikker mest kaffe til måltiderne.
han afmønstrede den 25. februar 1998, idet han telefonisk blev kaldt til møde i rederiet næste
dag. det var karin halmøe fra rederiet, som ringede ham op. under samtalen spurgte han,
hvorfor han blev kaldt hjem, og fik at vide, at det var på grund af alkoholtesten. på mødet i
rederiet deltog direktionschef leif svanberg og bemandingschef karin halmøe. karin halmøe
fortalte om testen, som han ikke kunne forstå resultatet af. han kan ikke huske, at han blev
spurgt, om han havde drukket dagen før, og han "holdt sin kæft" under mødet, da stemningen
var trykket. han følte sig i forsvarsposition. på et tidspunkt blev der talt om den sovepille, som
han havde taget, da han troede, at det kunne have betydning. karin halmøe ville undersøge
dette nærmere og vende tilbage. leif svanberg talte med omsvøb, så han ikke rigtigt vidste,
                                                - 6 -
om meningen var, at han skulle fyres. karin halmøe sagde herefter, at han var afskediget og
afleverede en afskedigelse, som var udfærdiget på forhånd. han blev forinden tilbudt at gå
frivilligt.
et halvt år inden havde han været til et evalueringsmøde med bl.a. karin halmøe, hvor der
også blev spurgt om alkohol og drugs. han havde i den anledning fortalt, at han af og til nyder
et glas vin til søndagsbøffen eller et par øl, hvilket der ikke var kommentarer til.
som skibsfører var hans ansvarsområde "hele fabrikken", og
han havde det endelige ansvar i alle henseender. han skulle herunder administrere
alkoholpolitikken. det var ham, der som skibsfører lå inde med den alkohol, der fandtes på
skibet, og alkohol skulle købes hos ham, da han stod for "sloggen". hvis der skulle købes
drikkevarer ind, som skulle tages med hjem, skulle det også bestilles gennem ham. han
mener, det var sådan på alle skibene. der blev ikke ført et egentligt regnskab med alkoholen.
rederiet blandede sig ikke heri. han fik ikke fortjeneste ud af salget af alkohol på skibet.
leif svanberg har forklaret, at han, der nu er pensioneret, på daværende tidspunkt var
divisionschef hos j. lauritzen a/s. han var i rederiet på det tidspunkt, der blev indført promil-
legrænser. dette var bl.a. begrundet i et kundeønske, som opstod efter ulykken med exxon
valdez. lauritzen kosan tan- kers var blandt de første til at indføre alkoholpolitik, for- di
produkterne, der transporteres, er farlige. uden en alko- holpolitik er det nu ikke muligt at
indgå kontrakter med de store kundegrupper, da de opererer med kontraktsvilkår herom. der
var ikke særlige problemer med at indføre alkoholpolitik ken, selv om besætningerne ikke
sluttede helhjertet op omkring indførelsen heraf og de uanmodede testninger.
der har ikke tidligere været eksempler på positive testresultater, så det var første gang,
rederiet skulle håndtere en sådan sag. han mener, at karin halmøe efter modtagelse af test-
resultatet ringede til medscreen for at høre nærmere omkring resultatet.
han deltog i mødet den 26. februar 1998 og havde talt med karin halmøe om sagen på
forhånd. der var enighed om, at sagen måtte betragtes som alvorlig, idet der var tale om en
overskridelse i forhold til kunden, og da der var tale om en leder, som også skulle
repræsentere rederiet og få besætningen i øvrigt til at efterleve alkoholpolitikken. formålet
med mødet den 26. februar var dels at konfrontere henning iversen med resultatet, dels
endeligt at afgøre, hvad der så skulle ske. henning iversen var på mødet uforstående over for
                                                - 7 -
testresul- tatet og mente, at det sovemiddel, han havde indtaget, kunne have virkning på
resultatet. karin halmøe havde imidlertid
på forhånd fundet ud af, at sovemidlet ikke kunne gøre nogen forskel. de besluttede at
gennemføre afskedigelsen, da der
var tale om en væsentlig overskridelse fra en nøgleperson.
baggrunden for, at der i alkoholpolitikken alene står, at en overskridelse "may expose oneself
to immediate dismissal" er, at der gives rederiet mulighed for en konkret bedømmelse. det er
ikke uden betydning, hvem der har overtrådt reglerne. der er overladt en valgmulighed, så det
ikke er afgjort, at sanktionen altid skal være den samme over for alle, og således at der kan
tages stilling i den konkrete situation, fx hvis et menigt besætningsmedlem laver en mindre
overskridelse.
karin halmøe har forklaret, at hun har været ansat som bemandingschef i lauritzen kosan
tankers siden 1996. alkoholpolitikken er en del af ansættelsesvilkårene, og det står i alle
hyrekontrakter, at alkoholpolitikken er i kraft. kravet efter alkoholpolitikken er dels, at der
maksimalt må være 0,4 promille alkohol i blodet, dels en årlig uvarslet test. de kunder,
skibene sejler for, kan forlange, at en person, der er testet over grænsen, ikke længere har
med deres ladninger at gøre. olieselskaberne foretager inspektioner på skibene, hvor de
tjekker, hvornår der sidst er blevet testet. alkoholpolitikken er ikke blevet forhandlet med
navigatørforeningen, men foreningen ved, at det er et kontraktsvilkår. rent praktisk håndteres
testen således, at vidnet, når det er på tide, kontakter medscreen om, at der skal laves en test
på et skib. i den konkrete sag ringede hun direkte til medscreens testofficer og kontaktede ikke
som sædvanligt medscreen gennem rederiets agent på stedet.
testresultatet indløb den 23. februar 1998. hun ringede til medscreen og spurgte, om den
opgivne sovemedicin kunne have indvirkning på resultatet, hvilket blev afkræftet. der bliver
foretaget 100 tests om året for rederiet, og det var den første positive test. hun kaldte
henning iversen til møde på kontoret. stemningen på mødet var stille og rolig. testresultatet
blev forelagt, og henning iversen kunne slet ikke forstå det. han angav at have drukket
trekvart øl. han blev spurgt, om han havde drukket om aftenen, hvilket han 2 gange
benægtede. henning iversen mente, at sovemedicinen måtte have gjort forskellen. for at være
sikker ringede hun senere til søfartslægen i danmarks rederiforening, som angav, at sovemid-
let kunne påvirke adfærden, men ikke alkoholpromillen.
                                               - 8 -
der blev ikke foretaget nogen omregning fra urinalkoholpromille til blodalkoholpromille, da hun
ikke tænkte så meget over dette - hun henholdt sig til, at prøven var positiv. inden mødet med
henning iversen talte hun med leif svanberg, og de mente ikke, at der var tvivl om at
afskedigelse skulle ske, i- det der var tale om en skibsfører. at der i alkoholpolitikken står "may
expose oneself to immediate dismissal", indebærer en valgmulighed og indicerer, at sanktionen
kan overvejes, fx o- ver for en messemand.
af den nye alkoholpolitik fra år 2000 fremgår det nu, at der også er en maksimal
urinalkoholpromille - dette er forårsaget af den nuværende sag.
maskinchef ole bagge blev testet negativ.
det er kaptajnen, som på skibene står for "sloggen" uden rapport til rederiet.
i de 5 år, vidnet har haft med henning iversen at gøre, har der ikke været kritik af ham.
fiona begley har forklaret, at hun er direktør i medscreen, og at hun har en biokemisk
uddannelse suppleret med en kommerciel uddannelse. medscreen har sæde i london. firmaet
opererer internationalt med egne laboratorier. der er 45 ansatte i london og 200 i resten af
verden, som samler prøver. firmaet har ca. 1.750 kunder, heraf ca. 400 rederier fordelt på ca.
75 lande. de største kunder er olieselskaber og maritime grupper samt transportsektoren. nor-
malt kontakter rederierne london, når der skal testes på et skib, med angivelse af hvor og
hvornår der skal testes. den lokale agent går herefter ombord og indhenter prøverne. det
anførte i testen i denne sag om, at chain of custody er intakt betyder, at man gennem
forsendelsesledene kan forbinde prøven med donoren. baggrunden for, at der indsamles
urinprøver frem for blodprøver, er, at urinprøver er lettere at indhente og har større
holdbarhed. ved blodtest måtte der i stor udstrækning bruges lokale laboratorier. te- sten vil
ikke kunne fortælle så meget om alkoholpromillen hos donoren på udtagelsestidspunktet, men
mere om, hvad der er indtaget. der bliver på prøven foretaget 2 tests. først en, der viser, om
der er alkohol eller andre stoffer, derefter en, der viser størrelsen heraf. medscreen har flere
autoriserede læger, som certificerer prøverne. der bliver lavet 1,5 millioner tests årligt, heraf
65-70% fra skibe. medscreen er flere gang blevet "udfordret" på rigtigheden af sine resultater,
men har endnu ikke oplevet at få sit resultat underkendt. der foretages ikke nogen reduktion
for måleusikkerhed, idet der bliver taget højde for usikkerhederne i processen, så der ikke skal
foretages fradrag.
                                                - 9 -
procedure:
sagsøgeren har til støtte for sin påstand gjort gældende, at det er sagsøgte, der skal
dokumentere, at det har været muligt at bortvise sagsøgeren uden varsel, og at sagsøgeren
ikke har gjort sig skyldig i grov og gentagen forsømmelse, som krævet efter sømandsloven.
der er derfor tale om en uberettiget afsked, som berettiger sagsøgeren til det rejste krav.
sømandslovens § 17 opregner de helt typiske grovere forseelser, herunder gentagen
beruselse. det kan lægges til grund, at sagsø geren ikke har været beruset i tjenesten, men
har været i stand til at varetage sit arbejde. efter sagsøgerens forklaring, som der ikke er
grundlag for at betvivle, må det lægges til grund, at sagsøgeren har drukket 2-3 øl om aftenen
og tre- kvart øl om formiddagen. der er ikke fra rederiets side blevet stillet krav om, at
sagsøgeren skulle skrive under på, at be- ruselse medfører bortvisning. for at bortvisning i
denne sag skulle være berettiget, kræves det, at der foreligger en e- gentlig overtrædelse, og
at det utvetydigt fremgår, at der i så fald vil ske bortvisning. her er ingen af disse to betin-
gelser opfyldt. alkoholforbruget ombord var beskedent, og sagsøgeren styrede som sædvanligt
"sloggen". sagsøgerens alkoholforbrug op til prøven var netop sådan, som der i sagsøgtes al-
koholpolitik er blevet givet rum for - et passende lavt omfang.
der er ikke i sagsøgtes alkoholpolitik en grænse vedrørende urinalkoholpromiller, men sagsøgte
har valgt, at der skal foretages test med urin, hvilket ikke skal komme sagsøgeren til skade.
der var tale om første positive test for sagsøgte, og sagsøgte vidste ikke, hvad sagsøgte havde
med at gøre. man ringede til medscreen og spurgte om, der kunne foreligge fejl og om
sovepillens betydning, men spurgte ikke, om der var et omregningsproblem mellem
urinalkoholkoncentration og blodalkoholkoncentration. først på et senere tidspunkt blev
sagsøgte klar over dette. i realiteten havde sagsøgte inden mødet den 26. februar 1998
besluttet at bortvise sagsøgeren. sagsøgte må
have omfattet testen således, at der var en alkoholpromille på 0,83, hvilket i sagsøgtes
opfattelse var det dobbelte af det tilladte, hvorfor sagsøgte mente, at der forelå en væsentlig
overtrædelse. når man foretager omregning fra urinpromille til blodpromille, bliver
overskridelsen derimod meget beskeden, om der overhovedet foreligger nogen. det må lægges
til grund, at der ikke kan bruges en fast omregningsfaktor fra blodalkoholpromille til
urinalkoholpromille. der er ikke i sagens forhold grundlag for at antage, at der har været en
blodalkoholkoncentration over 0,4 promille. omregningsfaktoren kan ikke benyttes, da der er
opsamlet urin over længere tid, og omregningsfaktoren kan højst angives som et sted mellem
                                               - 10 -
1 og 1,7. hertil skal fratrækkes den almindelige usikkerhed på 0,1 promille. herved
fremkommer alt efter beregningen et tal lige omkring eller under 0,4 promille. det er måske
videnskabeligt rigtigt, at der ikke i medscreens udregning foretages et fradrag, men det er et
almindeligt retssikkerhedsprincip i danmark at fradrage 0,1 promille.
sagsøgtes alkoholpolitik er heller ikke klar med formuleringen "may expose oneself to
immediate dismissal". for at bestemmelsen kan blive aktuel, må overtrædelsen ikke være
bagatelagtig. det fremgår, at baggrunden for, at der står "may" i stedet for fx "will", er, at der
skal være mulighed for et skøn. denne forklaring stemmer imidlertid ikke med, at det skulle
være afskibernes krav, som man vil leve op til i politikken.
der var ikke grundlag for bortvisning, men hvis det lægges til grund, at der forelå en
overtrædelse af alkoholpolitikken, kunne der være anvendt en mildere sanktion, såsom påtale,
advarsel eller eventuelt opsigelse. såfremt opsigelse anses berettiget, vil der dog skulle betales
erstatning for uberettiget bortvisning. sagsøgeren er endvidere berettiget til maksimal fratræ-
delsesgodtgørelse på baggrund af anciennitet og alder.
sagsøgte har til støtte for sin frifindelsespåstand gjort gældende, at reglerne for
ansættelsesforholdet er overtrådt, og at bortvisningen var berettiget.
baggrunden for indførelse af en alkoholpolitik er, at rederierne blev mødt med krav fra
kunderne efter exxon valdez. som det fremgår af politikken og af de erklæringer, der bliver af-
givet til kunderne, er der tale om en fast blodpromillegrænse på 0,4, som testes i uvarslede
kontrolbesøg en gang om året, og kunderne er meget interesserede i, at disse regler overhol-
des. det er derfor også vigtigt for rederierne, at de krav, der stilles, kan håndhæves.
alkoholpolitikken underskrives ved nyansættelse, og i hver forhyringskontrakt er der henvist til
politikken. som det fremgår af alkoholpolitikken, må promillen højst være 0,39, da 0,4 er
grænsen, og der differentieres ikke mellem arbejdstid og hviletid. teksten om, at overtrædelse
"may expose oneself to immediate dismissal" er en klar tilkendegivelse om, at brud på
politikken kan medføre bortvisning, og betyder ikke, at afskedigelse ikke kan ske. det gøres
gældende, at de lægefaglige oplysninger viser, at der kan ske en omregning fra urinpromille til
blodpromille. sagsøgte gør ikke gældende, at der af urinprøven kan udledes noget om, hvad
sagsøgerens blodalkoholpromille var på tidspunktet for selve udtagningen. det forekommer
usandsynligt, at sagsøgeren slet ikke var på toilettet fra kl. ca. halv et om natten til kl. 13, men
det er ikke afgørende. svarene fra retslægerådet viser, at der på et tidspunkt må være udskilt
                                              - 11 -
urin med en højere alkoholkoncentration end den, der blev målt i blandingsurinen, og at 1,35
er en omregningsfaktor fra urinpromille til alkoholpromille. grænsen på 0,4 må derfor være
overskredet på et eller andet tidspunkt, og det er ligegyldigt på hvilket tidspunkt, dette skete.
kravet om, at urinen skal være opsamlet over en kortere periode, gælder kun, når der skal
fastslås en promille på et bestemt tidspunkt. sagsøgeren har afgivet skiftende forklaringer, idet
sagsøgeren under mødet den 26. februar 1998 nægtede at have drukket om aftenen. sag-
søgerens forklaring om, at han alene har drukket det samme som maskinchefen, passer ikke
med, at maskinchefen blev testet negativ. sagsøgerens forklaring stemmer heller ikke med
testresultatet. sammenfattende må det antages, at der var en blodalkoholkoncentration
omkring 0,61. selv med en omregningsfaktor på 1,7 kommer promillen ikke ned på de 0,39.
det vil være en meget formel betragtning, såfremt fraværet af en nedskrevet urinal-
koholpromille skulle have betydning for sagen. anvendelse af urin i stedet for blod er sagligt
begrundet i, at det er muligt at udtage urin lettere end blodprøveudtagning, som ellers skulle
foregå i hver en afkrog af verden. i færdselsstraffesager fratrækkes 0,1 promille af et
prøveresultat, men hos medscreen foregår korrektionen gennem kalibreringen af måleudstyret.
den foreliggende misligholdelse er endvidere hævebegrundende. sømandslovens § 17 finder
ikke anvendelse på skibsførere, og opfyldelse af alkoholpolitikken er en forhyringsbetingelse,
hvis overtrædelse betragtes som en grov forseelse. bedømmelse af skibsføreren er endvidere
ikke lempeligere end mandskabet - tværtimod. da skibsførerne står for, hvor meget alkohol
der må forhandles på skibet, er det helt afgørende, at skibsførerne efterlever reglerne. enhver
overtrædelse af alkoholpolitiken er væsentlig, og her er grænsen overskredet med 50%.
såfremt retten ikke finder, at der var grundlag for bortvisning, kunne der dog sagligt opsiges.
rettens bemærkninger:
i den foreliggende sag skal der tages hensyn til en vis måleusikkerhed og en vis usikkerhed
med hensyn til omregningen i forholdet mellem urinalkoholkoncentration og blodalkoholkon-
centration, men retten finder på baggrund af udtalelserne fra retslægerådet og fra retskemisk
institut ikke, at disse usikkerheder bevirker, at der er nogen reel tvivl om, at alkoholpromillen i
sagsøgerens blod på et tidspunkt har oversteget 0,4. retten finder det således overvejende
sandsynligt, at blodalkoholpromillen for sagsøgeren på et tidspunkt i tidsrummet fra 29. januar
kl. 23.00 til 30. januar 1998 kl. 13.06 har været omkring 0,6 promille, hvilket også stemmer
med sagsøgerens egen forklaring om, at han om aftenen inden for et kortere tidsrum nød 2-3
                                              - 12 -
øl. dermed har sagsøgeren overtrådt reglerne for ansættelsesforholdet, som han var bekendt
med og havde accepteret.
efter sømandslovens § 47, stk. 2, kan en skibsfører afskediges uden ret til andet end den
optjente hyre, hvis han har gjort sig skyldig i "grov eller oftere gentagen fejl eller forsømmelse
i tjenesten".
ved vurderingen af, om en sådan misligholdelse af ansættelsesforholdet foreligger, må der
navnlig tages hensyn til det nærmere indhold af tjenesteaftalen, til den ansattes stilling og til
forseelsens karakter.
de af sagsøgte fastsatte bestemmelser om indtagelse af alkohol i tjenesten -- der i hvert fald
for førere og officerer ikke strider ikke mod ufravigelige regler i lovgivningen -- giver efter
deres formulering indtryk af, at mindre overtrædelser efter omstændighederne vil blive mødt
med mildere sanktioner end den afsked (immediate dismissal), der efter ordlyden kan (may)
blive resultatet af en overtrædelse.
en sådan formulering af reglerne må anses for bindende for rederen, således at der i tilfælde
som det foreliggende må foretages en nøjere vurdering af forseelsen.
i den henseende må der på den ene side lægges vægt på, at sag søgeren var skibsfører og
dermed indtog en stilling, der indebar, at han over for besætningen fremstod som den, der
havde til opgave at sikre overholdelsen af rederiets alkoholpolitik.
på den anden side må det tillægges vægt, at overtrædelsen i henseende til den vurdering, der i
andre sammenhænge anlægges af den grad af alkoholpåvirkning, sagsøgeren udsatte sig for,
må anses for ikke at have været overvældende grov, og endelig må der henses til skibets
position og forhold på tidspunktet for alkokolindtagelsen.
efter rettens opfattelse må vurderingen falde ud til, at sagsøgeren ikke har gjort sig skyldig i
en så kvalificeret misligholdelse af ansættelsesforholdet, at betingelserne for afsked efter
sømandslovens § 47, stk. 2, var til stede.
omvendt ligger det klart, at en opsigelse af sagsøgeren ville have været rimeligt begrundet i,
at sagsøgeren ikke strikte overholdt så vigtige regler som bestemmelser om alkoholindta- gelse
                                              - 13 -
i tjenesten.
sagsøgeren er dermed berettiget til løn i opsigelsesperioden samt fratrædelsesgodtgørelse
svarende til ialt 8 måneders løn.
                                     thi kendes for ret:
sagsøgte, lauritzen kosan tankers, j. lauritzen a/s skal til sagsøgeren, henning iversen,
betale kr. 415.531,51 med tillæg af sædvanlig procesrente fra sagens anlæg den 1. december
1998 til betaling sker.
hver part bærer egne omkostninger.
                                    jørgen als andersen
jørgen haagen frederiksen                      henrik amdi madsen
                                      (sign.)
                         udskriftens rigtighed bekræftes
                        p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                       højesterets kendelse
                         afsagt tirsdag den 23. oktober 2018
sag 86/2018
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat jesper storm thygesen, beskikket)
i tidligere instans er afsagt kendelse af østre landsrets 13. afdeling den 22. december 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul dahl jensen, henrik waaben, michael
rekling, jens kruse mikkelsen og anne louise bormann.
påstande
t har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse af 22. december 2017 ophæves, og at
sagen hjemvises til fornyet behandling i landsretten.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse, subsidiært ophævelse af landsrettens kendelse
og hjemvisning til fornyet behandling af spørgsmålet om afvisning.
sagsfremstilling
t blev den 1. marts 2016 ved retten i helsingør dømt for grov vold i gentagelsestilfælde, jf.
straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 247, stk. 1, og idømt en fællesstraf af fængsel i 7 måneder, der
omfattede en reststraf på 38 dage, jf. straffelovens § 40, stk. 1, og § 61, stk. 2.
t ankede den 13. marts 2016 dommen med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden kontraankede dommen med påstand om domfældelse i overensstem-
melse med anklageskriftet og skærpelse.
                                                - 2 -
ankesagen blev berammet til hovedforhandling i landsretten den 8. september 2016. t mødte
ikke, og forsvareren oplyste, at han var udeblevet på grund af sygdom. landsretten (uden
medvirken af domsmænd) meddelte t en frist til at indlevere en lægeattest samme dag.
den 12. september 2016 besluttede landsretten (uden medvirken af domsmænd) på grundlag
af en lægeattest af 8. september 2016, at t måtte anses for at have haft lovligt forfald den 8.
september 2016. det fremgår af lægeattesten, at t var syg med en maveinfektion med
opkastninger, og at sygdommen vurderedes at være til hinder for fremmøde i retten.
sagen blev herefter berammet til den 16. januar 2017. t mødte ikke den 16. januar 2017, idet
han telefonisk til sin forsvarer havde oplyst, at han var syg og derfor ikke kunne møde i retten.
anklagemyndigheden anmodede om, at anken blev afvist, idet anklagemyndigheden i så fald
ville frafalde kontraanken. landsretten (under medvirken af domsmænd) afsagde herefter
kendelse om afvisning af anken i medfør af retsplejelovens § 920, stk. 2, idet t var udeblevet
uden lovligt forfald, og idet forhandlingen ikke med nytte kunne fremmes i hans fravær.
den 24. januar 2017 genoptog landsretten (uden medvirken af domsmænd) sagen, idet lands-
retten havde modtaget en lægeattest af 16. januar 2017, hvoraf det fremgår, at t havde feber,
ondt i halsen og hoste med blodigt opspyt, og at sygdommen vurderedes at være til hinder for
fremmøde i retten.
sagen blev derefter berammet til den 15. juni 2017. t mødte ikke denne dag, og han havde
telefonisk oplyst til sin forsvarer, at han var syg og derfor ikke kunne møde i retten.
anklagemyndigheden anmodede om, at anken blev afvist. landsretten (under medvirken af
domsmænd) afsagde derefter kendelse om afvisning af anken i medfør af retsplejelovens §
920, stk. 2.
samme dag genoptog landsretten (uden medvirken af domsmænd) sagen, idet der var fremlagt
en lægeattest af 15. juni 2017, der dokumenterede lovligt forfald. det fremgår af lægeattesten,
at t havde et mavetilfælde med opkastninger og diarré samt svimmelhed, og at sygdommen
vurderedes at være til hinder for fremmøde i retten. landsretten bemærkede i retsbogen, at det
nu var tredje gang, at t ifølge lægeerklæringer var ramt af kortvarig sygdom i forbindelse
med den berammede hovedforhandling, og at det måtte forventes, at en sædvanlig
                                               - 3 -
lægeerklæring ikke ville være tilstrækkelig til at dokumentere lovligt forfald, såfremt tiltalte
skulle blive syg ved den nye hovedforhandling.
sagen blev derefter berammet til den 15. december 2017. den 15. december 2017 blev retten
sat uden domsmænd, og t var ikke mødt. forsvareren fremlagde en lægeattest af 15.
december 2017, hvoraf det fremgår, at t havde en maveinfektion med opkastninger,
mavesmerter og diarré, og at sygdommen vurderedes at være til hinder for fremmøde i retten.
af retsbogen fremgår det bl.a., at landsretten tre gange tidligere havde måttet aflyse
hovedforhandlingen på grund af ts sygemelding. landsretten anførte herefter bl.a.:
      ”landsretten har i retsbogen den 15. juni 2017 bemærket, at … det måtte forventes at en
      sædvanlig lægeerklæring ikke ville være tilstrækkelig til at dokumentere lovligt forfald,
      såfremt tiltalte skulle blive syg ved den nye hovedforhandling.
      landsretten finder blandt andet på den baggrund, at den nu fremlagte lægeattest ikke
      udgør fornøden dokumentation for, at tiltalte i dag har lovligt forfald og skal derfor an-
      mode om, at tiltaltes sædvanlige læge afgiver en uddybende udtalelse om tiltaltes hel-
      bredsforhold. til brug herfor fremsendes de fire afgivne lægeerklæringer til lægen.
      lægen anmodes herunder om at oplyse, hvor konsultationen den 15. december 2017
      fandt sted, hvad tid den fandt sted, og hvor længe konsultationen varede. endvidere be-
      des anført en nærmere angivelse af symptomer, herunder smerternes placering, den mål-
      te feber og infektionstal, lægens diagnose og oplysninger om den iværksatte behandling.
      endelig anmodes lægen om at oplyse, hvor mange henvendelser tiltalte har haft til læ-
      gen med lignende sygdomme som nævnt i de fire erklæringer inden for det sidste 1½ år
      og tidspunktet for disse henvendelser.”
sagen blev derefter udsat til den 19. december 2017 på lægens udtalelse. fristen blev senere
forlænget.
den 22. december 2017 afsagde landsretten (uden medvirken af domsmænd) kendelse om at
afvise ts anke. af den indhentede lægeerklæring af 20. december 2017, som er gengivet i
landsrettens retsbog, fremgår:
      ”til rette vedkommende
      angående konsultation den 15-12-2017 hvor patienten mødte op kl. 9.30. angav at have
      kastet op hele natten og haft mavesmerter samt ublodig diarré. ingen feber eller andre
      symptomer.
                                               - 4 -
      ved objektiv undersøgelse fandtes normale forhold. der blev ikke taget infektionstal el-
      ler øvrige prøver. attesten blev derfor udfærdiget på grundlag af hvad patienten fortalte
      at have af symptomer.
      der blev på det foreliggende ikke iværksat nogen form for behandling, men aftalt at han
      måtte komme igen hvis det ikke gik over af sig selv i løbet af nogle dage.
      der har ikke været andre henvendelser med lignende symptomer ved gennemgang af
      patientens journal, ud over de gange hvor han ikke har kunnet møde op i retten.”
i landsrettens kendelse er herefter anført bl.a.:
      ”efter de foreliggende oplysninger finder landsretten det ikke dokumenteret, at dom-
      fældte havde lovligt forfald ved hovedforhandlingen den 15. december 2017. landsret-
      ten har herved navnlig lagt vægt på, at lægeattesten af 15. december 2017 blev udfærdi-
      get efter, at lægen ved objektiv undersøgelse fandt normale forhold, at der ikke blev ta-
      get prøver, og at attesten derfor blev udfærdiget på grundlag af hvad patienten fortalte at
      have af symptomer. domfældtes sygehistorie omfatter ikke andre henvendelser med lig-
      nende symptomer ud over de gange, hvor han ikke kunne møde op i retten, hvilket i sig
      selv rejser alvorlig tvivl om, hvorvidt domfældte også ved disse sygemeldinger reelt var
      syg.
      da domfældte herefter må anses for udeblevet uden oplyst lovligt forfald, og da for-
      handlingen ikke med nytte har kunnet fremmes i hans fravær, afvises bevisanken i med-
      før af retsplejelovens § 920, stk. 2.
      anklageren og forsvareren har i denne situation frafaldet udmålingsanke.”
anbringender
t har anført navnlig, at landsretten ikke burde have foretaget en bedømmelse af de
medicinske aspekter af sagen, idet vurderingen heraf bør foretages af læger med den fornødne
faglige baggrund.
landsretten har i kendelsen lagt til grund, at han ikke var syg, og underkender således det
medicinske skøn. det er den behandlende læge, der – på baggrund af konsultationen – skal
vurdere, om der medicinsk er noget til hinder for, at den pågældende kan møde op i retten.
hvis lægen vurderer, at patienten er syg og derfor ikke kan møde, er dette den fagligt relevan-
te vurdering. det må således også antages, at den behandlende læge ikke ville have udstedt
lægeerklæringen, hvis der ikke var grundlag herfor.
                                              - 5 -
han mødte til samtale hos sin behandlende læge, der udfærdigede en sædvanlig lægeerklæ-
ring, og retten og anklagemyndigheden blev orienteret så hurtigt som muligt herom. han har
derfor foretaget sig, hvad der kan forventes af ham, og han har fulgt den almindelige procedu-
re for udeblivelse ved sygdom. det har ikke været hans beslutning, om der skulle tages prøver
eller måles temperatur. det bør ikke komme ham til skade, at lægeerklæringen efter landsret-
tens vurdering ikke er tilstrækkeligt grundig. han har ikke nogen indflydelse på behandlingen
og har ikke nogen forudsætninger for at vurdere, om lægeerklæringen er tilstrækkelig til at
opfylde kravene til dokumentation for lovligt forfald.
landsretten burde have fastsat en kort frist med henblik på, at t kunne have indhentet en
specificeret lægeerklæring.
der burde desuden have medvirket domsmænd ved landsrettens kendelse af 22. december
2017, da kendelsen blev afsagt under hovedforhandlingen af sagen, og anken blev afvist ved
kendelsen.
anklagemyndigheden har til støtte for den principale påstand anført navnlig, at t tre gange
forud for den berammede hovedforhandling den 15. december 2017 var udeblevet fra en
hovedforhandling på grund af kortvarig sygdom, og der var derfor behov for at kræve
yderligere dokumentation for lovligt forfald i form af en uddybende lægeerklæring i for-
bindelse med hans udeblivelse fra den berammede hovedforhandling den 15. december 2017.
landsretten opstillede i retsbogen af 15. december 2017 en række krav til, hvad den uddyben-
de lægeerklæring skulle omfatte, men lægeerklæringen af 20. december 2017 indeholder ikke
alle de oplysninger, som landsretten udbad sig. det fremgår af lægeerklæringen, at lægen ved
undersøgelse af t fandt normale forhold og ikke iværksatte nogen form for behandling. det
fremgår endvidere, at den blev udfærdiget alene på baggrund af ts egne oplysninger. han har
derfor ikke dokumenteret lovligt forfald.
det er en retlig vurdering, om t på baggrund af de foreliggende lægelige oplysninger kan
anses for at have dokumenteret lovligt forfald. det er anerkendt i retspraksis, at domstolene
kan efterprøve, om en lægeerklæring udgør tilstrækkelig dokumentation for lovligt forfald, og
                                                - 6 -
i benægtende fald efter en konkret vurdering afvise tiltaltes anke. anken kunne ikke med
nytte behandles uden ts tilstedeværelse.
til støtte for den subsidiære påstand har anklagemyndigheden anført navnlig, at landsrettens
afgørelse burde være truffet under medvirken af domsmænd, idet sagen skulle behandles med
domsmænd, jf. retsplejelovens § 689, stk. 3, nr. 2 og 3, og landsrettens kendelse må anses for
at være afsagt under hovedforhandlingen, jf. retsplejelovens § 91, stk. 2, jf. herved også præ-
misserne i højesterets kendelse af 23. august 2017 (ufr 2017.3419).
højesterets begrundelse og resultat
sagens problemstilling
sagen angår, om landsretten med rette har afvist ts anke som følge af udeblivelse uden oplyst
lovligt forfald, og om afgørelsen om afvisning skulle være truffet under medvirken af
domsmænd.
lovligt forfald
højesteret finder, at en lægeerklæring som den foreliggende, hvor lægen har undersøgt tiltalte
den dag, hvor han skulle være mødt i retten, og har erklæret, at sygdom er til hinder for frem-
møde i retten, herunder også et kortvarigt fremmøde af op til en times varighed, som ud-
gangspunkt må anses for dokumentation for lovligt forfald. dette udgangspunkt gælder også,
når lægens vurdering som i det foreliggende tilfælde alene hviler på tiltaltes egne oplysninger
om sine symptomer. højesteret finder, at udgangspunktet må fraviges, bl.a. hvis der foreligger
særlige omstændigheder, der giver grundlag for at betvivle rigtigheden af tiltaltes oplysninger
til lægen. sådanne særlige omstændigheder kan f.eks. foreligge, hvis der er oplysninger om
tiltaltes aktiviteter, der må anses for uforenelige med oplysningerne om hans sygdom, eller
hvis tiltalte som i den foreliggende sag gentagne gange udebliver fra en berammet hovedfor-
handling, fordi den pågældende angiveligt er ramt af akut sygdom, uden at der foreligger op-
lysninger om tiltaltes helbredsforhold, der kan forklare, hvorfor den pågældende gentagne
gange på tidspunktet for en berammet hovedforhandling skulle blive syg.
herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at t må
anses for at være udeblevet uden oplyst lovligt forfald, jf. retsplejelovens § 920, stk. 2, og at
                                                - 7 -
hans bevisanke afvises. da han i denne situation har frafaldet sin udmålingsanke og
anklagemyndigheden sin kontraanke, skal anken i det hele afvises.
domsmænds medvirken
da byrettens afgørelse i sagen mod t er truffet under medvirken af domsmænd, skulle
domsmænd medvirke i ankesagen, jf. retsplejelovens § 689, stk. 3, nr. 2.
efter retsplejelovens § 91, stk. 2, virker domsmænd med samme beføjelse som dommere un-
der hovedforhandlingen og i de i forbindelse med denne stående afgørelser, men deltager ikke
i andre under sagen forefaldende retshandlinger eller afgørelser. domsmænd medvirker såle-
des ikke i afgørelser, der træffes forud for hovedforhandlingens begyndelse.
ved kendelse af 23. august 2017 (ufr 2017.3419) ophævede højesteret landsrettens afgørelse
om afvisning af en anke i medfør af retsplejelovens § 920, stk. 3. landsretten havde i den på-
gældende sag dagen før den berammede hovedforhandling afvist anken efter § 920, stk. 3, idet
det ikke havde været muligt at forkynde indkaldelsen til hovedforhandlingen for tiltalte, fordi
hun havde skiftet bopæl eller opholdssted uden at give den nødvendige meddelelse herom.
tiltalte var trods den manglende forkyndelse bekendt med tidspunktet for hovedforhand-
lingen, men havde oplyst, at hun havde lovligt forfald på grund af sygdom, og landsretten
havde ikke taget stilling til spørgsmålet om lovligt forfald efter retsplejelovens § 920, stk. 2.
højesteret udtalte, at i hvert fald under de foreliggende omstændigheder kunne landsretten
først tage stilling til spørgsmålet om afvisning af tiltaltes anke under hovedforhandlingen,
forudsat at hun ikke gav møde, og at afgørelsen i givet fald skulle træffes under medvirken af
domsmænd, jf. retsplejelovens § 91, stk. 2. landsretten skulle i den forbindelse tage stilling til
spørgsmålet om lovligt forfald.
højesteret finder i overensstemmelse hermed, at en afgørelse om afvisning af en anke som
følge af, at tiltalte er udeblevet uden oplyst lovligt forfald, jf. retsplejelovens § 920, stk. 2,
som udgangspunkt bør træffes under hovedforhandlingen, hvor afgørelsen skal træffes under
medvirken af domsmænd.
højesteret finder imidlertid, at i et tilfælde som det foreliggende, hvor det på det tidspunkt,
hvor hovedforhandlingen skulle begynde, konstateres, at tiltalte ikke er mødt og har angivet at
                                              - 8 -
have lovligt forfald, men landsretten finder, at der er behov for at indhente yderligere oplys-
ninger for at godtgøre dette, kan landsretten undlade at indlede hovedforhandlingen og i stedet
udsætte sagen på indhentelse af de nødvendige oplysninger.
under de foreliggende omstændigheder var landsretten derfor berettiget til den 15. december
2017 uden medvirken af domsmænd at udsætte sagen og til den 22. december 2017 uden
medvirken af domsmænd at afvise ts anke.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark