text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt torsdag den 23. april 2015
sag 257/2014
per munk larsen
(advokat claus guldbrand)
mod
signe fisker
(advokat jørgen lykkegård)
i tidligere instanser er der truffet beslutning af retten i esbjerg den 24. september 2014 og
afsagt kendelse af vestre landsrets 14. afdeling den 3. november 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, jytte scharling, poul dahl jensen,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
kærende, per munk larsen, har nedlagt påstand om, at landsrettens afgørelse ophæves, og at
sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten.
indkærede, signe fisker, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
per munk larsen blev ved udeblivelsesdom afsagt af retten i esbjerg den 24. marts 2014
dømt til at betale 22.420 kr. med renter samt sagens omkostninger med 500 kr. til signe
fisker.
per munk larsen anmodede ved mail af 18. september 2014 om at få sagen genoptaget, idet
han gjorde gældende, at han hverken var udeblevet eller havde modtaget en dom fra retten.
                                                 - 2 -
retten i esbjerg afviste den 24. september 2014 at genoptage sagen bl.a. med henvisning til,
at per munk larsen ikke havde anført sådanne omstændigheder, at sagen undtagelsesvis
skulle genoptages.
per munk larsen kærede afgørelsen til vestre landsret, som ved kendelse af 3. november
2014 afviste kæremålet med følgende begrundelse:
       ”efter retsplejelovens § 389 a, stk. 1, som blev indsat ved lov nr. 737 af 25. juni 2014
       og trådte i kraft den 1. juli 2014, kan kendelser og andre beslutninger, der afsiges af en
       byret under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke kæres. procesbe-
       villingsnævnet kan dog meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen
       angår spørgsmål af væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning
       for parten, og der i øvrigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2.
       instans.
       byretten afsagde den 24. marts 2014 udeblivelsesdom i sagen og traf i retsbog af 24.
       september 2014 afgørelse om at afvise per munks anmodning om genoptagelse af sa-
       gen.
       en afgørelse om ikke at genoptage en sag, hvori der er afsagt udeblivelsesdom, indebæ-
       rer en stillingtagen til, om sagens forberedelse skal genoptages. afgørelsen må derfor
       anses for truffet under sagens forberedelse. kære kan herefter alene ske med procesbe-
       villingsnævnets tilladelse, jf. retsplejelovens § 389 a, stk. 1, og da en sådan tilladelse
       ikke foreligger, afviser landsretten kæremålet.”
anbringender
per munk larsen har anført, at byrettens beslutning af 24. september 2014 ikke er truffet i
forbindelse med forberedelse af sagen, men efter at der var afsagt udeblivelsesdom, og kære
kræver derfor ikke tilladelse fra procesbevillingsnævnet. formålet med indførelsen af rets-
plejelovens § 389 a var at begrænse adgangen til frit at kære afgørelser truffet af byretterne i
forbindelse med en civil sags forberedelse, bl.a. for at nedbringe sagsbehandlingstiden ved
byretten, så unødige kæremål kunne undgås. der er hverken efter placeringen af retsplejelo-
vens § 367, forarbejderne til retsplejelovens § 389 a eller bestemmelsens ordlyd belæg for at
fortolke retsplejelovens § 389 a således, at en afgørelse, der materielt vedrører betingelserne
for at genoptage en sag, henhører under ”sagens forberedelse”.
                                                - 3 -
signe fisker har anført, at retsplejelovens § 389 a må forstås således, at den omfatter kære af
en afgørelse om genoptagelse. såfremt en sag genoptages, sker der fornyet prøvelse af sagens
materielle indhold og ikke en omgørelse af den allerede trufne afgørelse. derved igangsættes
sagsbehandlingen på ny som led i forberedelsen af den genoptagne sag. byrettens afgørelse
vedrører således sagens forberedelse og er dermed omfattet af ordlyden af retsplejelovens §
389 a. en afgørelse truffet af byretten under sagens forberedelse kan efter retsplejelovens §
389 a kun kæres med procesbevillingsnævnets tilladelse, og denne tilladelse foreligger ikke.
retsgrundlag
retsplejelovens § 367 om genoptagelse af udeblivelsesdomme lyder således:
       ”§ 367. den, der er dømt som udebleven, kan kræve sagen genoptaget, når han skriftligt
       indgiver anmodning herom til retten inden 4 uger fra dommens afsigelse. retten kan
       undtagelsesvis genoptage sagen, hvis anmodning indgives senere, men inden ét år efter
       afsigelsen. retten kan betinge genoptagelse af, at sagsøgte betaler de sagsomkostninger,
       der er pålagt ham, eller stiller sikkerhed for betalingen. anmodning om genoptagelse af
       en sag har samme opsættende virkning som anke, jf. § 480.
         stk. 2. genoptages sagen, træffer retten bestemmelse om sagens behandling. udebli-
       ver den, der har krævet sagen genoptaget, under genoptagelsen, afvises genoptagelsen.”
efter retsplejelovens § 389 kan kendelser og beslutninger, der er afsagt af en byret, kæres til
den landsret, i hvis kreds byretten ligger, medmindre andet er bestemt i loven.
ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der indført en kærebegrænsningsregel i retsplejelovens §
389 a. bestemmelsen, der trådte i kraft den 1. juli 2014 og finder anvendelse på afgørelser
truffet efter denne dato, har følgende ordlyd:
       ”§ 389 a. kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhand-
       lingen eller under dennes forberedelse, kan ikke kæres. procesbevillingsnævnet kan dog
       meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væ-
       sentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øv-
       rigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
          stk. 2. ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 skal indgives til procesbevillings-
       nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet.”
af forslaget til lov nr. 737 af 25. juni 2014, de almindelige bemærkninger, fremgår bl.a.:
                                          - 4 -
”1. indledning
…
1.2. udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene har
belyst behovet og mulighederne for at foretage tilpasninger af domstolenes virkemåde
for så vidt angår behandlingen af civile sager ved byretterne, landsretterne og højeste-
ret. udvalget er i den forbindelse kommet med forslag til en række tiltag, der kan sikre
en bedre og mere effektiv og fleksibel behandling af civile sager samtidig med, at der
fortsat er den rette balance i forhold til kvalitet og retssikkerhed.
…
lovforslaget har på den baggrund for det første til formål at udmønte udvalgets forslag
om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene. der henvises til
lovforslagets pkt. 2.1.
lovforslaget indeholder endvidere en række forslag vedrørende adgangen til appel i ci-
vile sager. således foreslås det bl.a., at appelgrænsen hæves til 20.000 kr., at adgangen
til at anke sager om tvangsanbringelse af børn begrænses, at landsretterne får mulighed
for at afvise 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi, og at adgangen til at
kære kendelser og beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller dennes for-
beredelse, begrænses. der henvises til lovforslagets pkt. 2.2.
…
2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre og mere effektiv behandling af ci-
vile sager ved domstolene
2.1 bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
2.1.1. indledning
2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan fun-
gere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares tilstræk-
keligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på helt be-
tryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgørende at
fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
…
2.2. adgangen til appel i civile sager
2.2.1. indledning
2.2.1.1. i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2. in-
stans.
med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan be-
grunde den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
                                         - 5 -
toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til
toinstansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til appel med procesbevillingsnævnets
tilladelse fortsat opretholdes:
…
- adgangen til at kære afgørelser om sagens forberedelse begrænses, således at kære
     til landsretten som hovedregel ikke kan ske. dog kan kendelser og beslutninger, der
     angår spørgsmål af indgribende eller afgørende betydning for parten, eller som er af
     væsentlig betydning for sagens forløb, kæres til landsretten med procesbevillings-
     nævnets tilladelse.
…
2.2.2.3. kære af afgørelser om sagens forberedelse
…
2.2.2.3.2. udvalgets overvejelser
2.2.2.3.2.1. den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsre-
formen, og hvorefter byretterne er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bety-
det bl.a., at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes af-
gørelser under sagernes forberedelse.
udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
virkning.
når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
retten, udsættes sagen således ofte med henblik på at afvente landsrettens afgørelse.
der er en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten
inden en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. lands-
rettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål er i gennemsnit
ca. 40-50 dage. disse kæremål kan således betyde en samlet forlængelse af sagsbehand-
lingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder.
en begrænsning i adgangen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde be-
tyde, at sagsbehandlingen i byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden der-
med bliver kortere.
udvalget finder på den baggrund, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser un-
der sagen, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehand-
                                         - 6 -
lingstiden ved byretten bør begrænses. udvalget finder imidlertid, at muligheden for at
kære byrettens afgørelser ikke helt bør afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. det er derfor væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil kunne være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part, som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
2.2.2.3.2.2. udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at ken-
delser og andre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes
forberedelse, ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for lands-
retten i forbindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse hos proces-
bevillingsnævnet til at kære kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse
eller hovedforhandlingen.
betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at afgørelsen har afgørende og
væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at der også i øvrigt er anled-
ning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans. det forudsættes således,
at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foretages en vurdering af selve
afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
kæreinstansen også kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
2.2.2.3.3. justitsministeriets overvejelser
justitsministeriet er enig i udvalgets overvejelser og forslag, og lovforslaget er udformet
i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
justitsministeriet har overvejet, om bestemmelsen bør udformes således, at den indehol-
der en opregning af, hvilke kendelser og beslutninger der fremover skal være mulighed
for at kære uden tilladelse. justitsministeriet finder imidlertid ligesom udvalget, at det
ikke vil være muligt at foretage en udtømmende opregning heraf. justitsministeriet er
                                               - 7 -
       derfor enig i udvalgets forslag om, at kendelser og beslutninger, der afsiges under ho-
       vedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke skal kunne kæres til landsretten
       uden procesbevillingsnævnets tilladelse.”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 389 a fremgår bl.a.:
       ”det foreslås, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen begrænses.
       kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under en hovedforhandling eller
       under dennes forberedelse, vil således – uanset den gældende bestemmelse i § 389, stk.
       1, som ikke foreslås ændret – fremover ikke kunne kæres frit til landsretten. der er dog
       mulighed for at få procesbevillingsnævnets tilladelse til at indbringe visse kendelser og
       beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen for landsretten.
       betingelserne for at få kæretilladelse er efter forslaget, at afgørelsen angår spørgsmål af
       væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten.
       omfattet heraf vil eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
       gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
       det vil imidlertid bero på en konkret vurdering i det enkelte tilfælde, om en afgørelse
       har en sådan karakter og betydning, at der er grund til, at kæresagen skal kunne afgøres
       af landsretten som 2. instans, og der derfor skal meddeles kæretilladelse.
       det er desuden en betingelse, at der er anledning til at lade afgørelsen prøve af lands-
       retten som 2. instans. det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens
       karakter også foretages en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
       forslaget tilsigter ingen ændringer af, hvilke afgørelser som er omfattet af § 253 om
       delafgørelser.
       bestemmelsen omfatter således ikke afgørelser om spørgsmål, der er afgørende for hele
       sagens behandling som f.eks. lovvalg, rettens kompetence og søgsmålsfrister og søgs-
       målskompetence, da der i overensstemmelse med gældende ret vil være tale om delaf-
       gørelser, der er omfattet af § 253, hvorfor tilladelse til at kære afgørelsen ligesom i dag
       vil skulle meddeles efter denne bestemmelse (som ændret ved lovforslagets § 1, nr. 28).
       …”
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”8. udvalgets overvejelser om andre begrænsninger i adgangen til kære
       i civile sager
       udover en generel appelgrænse har udvalget overvejet, om det er hensigtsmæssigt
       herudover at begrænse adgangen til kære af afgørelser i civile sager.
       8.1. kære af afgørelser om sagens forberedelse
                                          - 8 -
den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsreformen,
og hvorefter byretterne nu er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bl.a. bety-
det, at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes afgørel-
ser under sagernes forberedelse. disse afgørelser registreres i domstolenes statistik un-
der kategorien retsplejemæssige spørgsmål.
udvalget finder det navnlig relevant at overveje en begrænsning i adgangen til at kære
disse afgørelser fra byretterne om ”retsplejemæssige spørgsmål”, da der, som det frem-
går … er tale om, at antallet af sager ved landsretterne i denne kategori har været sti-
gende siden domstolsreformen. kategorien retsplejemæssige spørgsmål dækker navnlig
over afgørelser vedrørende sagens forberedelse. det drejer sig f.eks. om afgørelser om
fremlæggelse af dokumenter, syn og skøn, vidner, habilitet og rette sagsøgte.
udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
virkning, selv om udgangspunktet efter retsplejelovens § 395 er, at kære ikke har op-
sættende virkning, medmindre andet er bestemt i loven, eller det bestemmes af byretten
eller landsretten.
som det fremgår ..., er antallet af modtagne kæremål vedrørende retsplejemæssige
spørgsmål steget fra 254 i 2007 til 912 i 2012. der er således sket en meget betydelig
stigning i antallet af disse kæremål ved landsretterne siden reformen.
når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
retten, udsættes sagen ofte med henblik på at afvente en afgørelse fra landsretten. der er
en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten inden
en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. endelig er
landsrettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål i gennem-
snit ca. 40-50 dage, og samlet kan disse kæremål således betyde en forlængelse af sags-
behandlingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder. en begrænsning i adgan-
gen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde betyde, at sagsbehandlingen i
byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden dermed blive kortere.
efter de gældende regler kan alle kendelser og beslutninger afsagt af en byret under en
sag appelleres ved kære, så længe dom ikke er afsagt, jf. retsplejelovens § 389. når be-
handlingen af en sag er afsluttet ved afsigelse af dom, kan kendelser og beslutninger af-
sagt under sagen ikke appelleres særskilt, jf. retsplejelovens § 390, men anken kan om-
fatte afgørelser, der er truffet under sagen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
som udgangspunkt kan byrettens kendelser og beslutninger således kæres til landsret-
ten, medmindre der er afsagt dom i sagen, og afgørelsen kan inddrages under en senere
anke af dommen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, og § 390, stk. 1.
udvalget finder, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen bør be-
grænses, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehandlings-
                                          - 9 -
tiden ved byretten. udvalget finder imidlertid ikke, at muligheden for at kære byrettens
afgørelser helt skal afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. derfor er det væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil således være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at kendelser og an-
dre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse,
ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for landsretten i for-
bindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse til at kære
kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen
hos procesbevillingsnævnet. betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at
afgørelsen har afgørende og væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at
der også i øvrigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foreta-
ges en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
også denne kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
med hensyn til andre typer af kendelser og beslutninger henvises til afsnit 6 om appel-
begrænsninger på grundlag af sagens værdi, som får betydning for kæremål vedrørende
sagsomkostninger, salærafgørelser og udlæg.
for de øvrige typer af kendelser og beslutninger har udvalget ikke fundet anledning til
at foreslå begrænsninger i adgangen til appel.”
                                              - 10 -
højesterets begrundelse og resultat
tre dommere – poul søgaard, lars hjortnæs og kurt rasmussen – udtaler:
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 389 a, hvorefter kendelser og
andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhandlingen eller under dennes for-
beredelse, ikke kan kæres uden procesbevillingsnævnets tilladelse. nævnet kan efter bestem-
melsen tillade kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væsentlig betydning
for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øvrigt er anledning til at lade
afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det afviste kæremål vedrører byrettens afgørelse om, hvorvidt en sag, der er anlagt ved retten,
og hvori der er afsagt en udeblivelsesdom, skal genoptages.
anmodning om genoptagelse har samme opsættende virkning som anke, og hvis en sådan sag
genoptages, fortsætter sagens behandling ved retten, jf. retsplejelovens § 367. der er også en
mulighed for, at ansøgning til procesbevillingsnævnet om kæretilladelse vil kunne tillægges
opsættende virkning, jf. retsplejelovens § 395.
kærebegrænsningsreglen i § 389 a er i forarbejderne begrundet i et hensyn til at aflaste lands-
retterne og nedbringe sagsbehandlingstiden ved byretterne, og kæremål vedrørende genopta-
gelse af udeblivelsesdomme er inddraget i forbindelse med vurderingen af reglens admini-
strative konsekvenser.
afgørelser om genoptagelse af en sag, efter at der er afsagt en udeblivelsesdom, træffes i et
tidsrum mellem, at udeblivelsesdommen er afsagt, og at sagsbehandlingen i givet fald kan
fortsætte. behandlingen af en sag kan også genoptages, selv om udeblivelsesdommen ikke er
nået at blive afsagt endnu, jf. retsplejelovens § 346.
vi finder på den anførte baggrund, at selve den forudgående afgørelse af, om behandlingen af
en anlagt sag skal genoptages, må sidestilles med en afgørelse, der er truffet under forbere-
delse af hovedforhandlingen som anført i § 389 a.
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens kendelse.
                                              - 11 -
dommerne jytte scharling og poul dahl jensen udtaler:
en afgørelse efter retsplejelovens § 367 af, om en sag skal genoptages, træffes tidsmæssigt
efter, at der er afsagt udeblivelsesdom. sker der ikke genoptagelse af sagen, står den afsagte
udeblivelsesdom ved magt og kan kun ændres ved anke, jf. herved retsplejelovens § 369, stk.
4. i denne situation genoptages sagens forberedelse således ikke i byretten. og i de tilfælde,
hvor sagen genoptages, kan forberedelsen efter vores opfattelse først anses for genoptaget i
byretten, når beslutning om genoptagelse er truffet og en eventuel betingelse om betaling af
eller sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger er opfyldt.
på den baggrund finder vi, at selve afgørelsen af, om en sag, der er afgjort ved en udeblivel-
sesdom, skal genoptages, ikke kan anses for truffet ”under hovedforhandlingen eller under
dennes forberedelse”. byrettens afslag på genoptagelse er herefter ikke omfattet af kære-
begrænsningsreglen i retsplejelovens § 389 a, og vi stemmer derfor for at hjemvise sagen til
realitetsbehandling i landsretten.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt er-
statte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. da der er tale om kære af et
principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse, fin-
der højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part.


text:
 - ana
                                    udskrift
                                        af
                    sø- og handelsrettens dombog
                                    ──────────
                                       dom
                           afsagt den 14. august 2001
sag h 143/1999       comitel a/s
            (advokat per ekelund)
            mod
            codan forsikring a/s
            (advokat henrik thal jantzen)
sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, comitel a/s (tidligere danitas
radio a/s og i det følgende: comitel), kan kræve dækning under en forsikring hos
sagsøgte, codan forsikring a/s (i det følgende: codan), for tab ved, at 27 paller
mobiltelefoner blev stjålet fra et pakhus tilhørende logistikfirmaet circle international
ltd., manchester (i det følgende: circle).
forsikringsaftalen
forsikringsaftalen var indgået mellem comitel og codan som en deklarationsforsikring,
således at enhver forsendelse skulle anmeldes til codan på nærmere angivne vilkår.
forsikringssummen var max. 3,5 mio kr. pr. transportmiddel eller for ophold i et og
                                                - 2 -
samme pakhus m.v.
det var en forudsætning for forsikringsdækning, at transporten skete direkte fra
afsenders lager til modtagers lager uden omladning.
det fremgik af policen, at forsikringen tillige omfattede forsendelser, som comitel i
henhold til salgsbetingelserne ikke havde forsikringsrådigheden over.
endvidere fastsatte policen, at såfremt køberen havde tegnet forsikring, kunne der
under policen kun kræves erstatning for skade, der ikke blev erstattet af den
forsikring, som køberen havde tegnet.
forsikringsbetingelserne henviste til institute cargo clauses a, der bl.a. fastsætter:
"...
duration
transit clause
        8 8.1 this insurance attaches from the time the goods leave the warehouse or
place of storage at the place named herein for the commencement of the transit,
continues during the ordinary course of transit and terminates either
          8.1.1       on delivery to the consignees' or other final warehouse or place of
storage at the destination named herein,
        8.1.2 on delivery to any other warehouse or place of storage, whether prior to
or at the destination named herein, which the assured elect to use either
        8.1.2.1       for storage other than in the ordinary course of transit or
   8.1.2.2 for allocation or distribution
whichever shall first occur ...
                                                - 3 -
minimising losses
duty of assured clause
        16 it is the duty of the assured and their servants and agents in respect of
loss recoverable hereunder
          16.1 to take such meassures as may be reasonable for the purpose of
averting or minimising such loss ..."
købsaftalen
comitel kom i foråret 1998 i forbindelse med det engelske firma kindmild ltd. (i det
følgende: kindmild) og indhentede i den anledning forskellige oplysninger om dette
selskab, bl.a. kortfattede udskrifter fra selskabsregistret for england og wales og fra
det engelske momsregister.
endvidere modtog comitel oplysninger om kindmilds bankforbindelse og bankkonti i
hong kong.
comitel og kindmild gennemførte i 1998 en række handler med mobiltelefoner. i
perioden fra den 26. maj 1998 til den 17. juli 1998 gennemførtes således 18 handler til
en forsikringsværdi (dvs. fakturaværdien med tillæg af bl.a. 10% avance) på i alt
34.395.868 kr.
denne sag angår tre handler med mobiltelefoner den 22. juli 1998 til en samlet
forsikringsværdi på 5.888.885 kr.
det fremgår af fakturaer fra comitel, at de tre handler hver angik 1.080 mobiltelefoner
af mærket ericsson gh 688 til et samlet beløb på 468.720 dem pr. handel.
fakturaerne angav, at mobiltelefonerne var "sold to" og "delivered to" "kindmild ltd,
suite 15, enterprise house, boathouse meadow business park, cherry orchard lane,
salisbury sp2, uk, england".
"way of transport" blev angivet som "by truck via leman". "terms of delivery" var "ex
                                                 - 4 -
works, cph".
                                                                                3
hver af de tre handler omfattede 9 paller med 1.071 kg og et rumfang på 6,048 m . i
alt omfattede de tre handler således 3.240 mobiltelefoner forsendt på 27 paller med en
                                                              3
samlet bruttovægt på 3.213 kg og et rumfang på 18,144 m .
det fremgår af sagen, at comitel og kindmild efter de tre handler, som sagen angår,
fortsat handlede sammen. således blev der i perioden fra den 24. juli 1998 til den 12.
august 1998 handlet til en samlet forsikringsværdi på 25.517.245 kr.
transportaftalen
comitel sendte den 22. juli 1998 pr. fax følgende anmeldelse af godset til leman:
"...
27 paller, i alt 3.213 kg, 18,144 cbm som bedes sendt med lastbil til:
circle int. limited
unit 5, building 301,
cargo centre,
manchester airport
manchester m90 5fy
england
godset skal være klar på terminalen i manchester fredag morgen den 24.07.1998.
leveringsbetingelser: exw københavn ø (modtager betaler alle omkostninger)
betalingsbetingelser: c.o.d. "ship to hold" (pengene bliver overført til vores
konto, derefter fritstiller vi godset til jer).
...
der bliver tale om tre sendinger, dvs. der skal frigives varer ad tre omgange.
                                              - 5 -
..."
det fremgår af det cmr-fragtbrev af 22. juli 1998, som blev udstedt af leman som
fragtfører, at afsenderen af godset i box 1 blev angivet som comitel. som modtager
blev i box 2 angivet kindmild, salisbury. som "varens leveringssted" blev i box 3
angivet "same as above", og efter en beskrivelse af godset blev der i box 13 om af-
senders instruktioner anført: "delivery to circle ... manchester".
instruktioner til circle
samme dag den 22. juli 1998 sendte leman en telefax til circle, hvori det anførtes, at
leman indlastede forsendelsen samme dag og ville levere den fredag [den 24. ju- li
1998] om morgenen. leman angav samtidig, at circle skulle holde godset tilbage,
indtil circle fik besked om at udlevere det.
den 24. juli 1997 faxede kindmild instruktion til circle om, at circle skulle tilbageholde
godset i 72 timer "from fax transmission of payment notification in favor company
cellstar (uk) ltd". sådan instruktion er frem- lagt vedrørende 18 paller. instruktionen
vedrørende de sidste 9 paller mangler.
godsets bortkomst og anmeldelsen heraf til codan
mandag den 27. juli 1998 skrev circle til kindmild og meddelte, at de 27 paller var
ankommet fredag den 24. juli 1998 om morgenen og oplagret i pakhuset. det oplys-
tes endvidere, at der på et tidspunkt mellem den 24. ju- li 1998 kl. 20:30 og den 25.
juli 1998 kl. 07:00 havde været indbrud i pakhuset, hvor denne forsendelse var blevet
stjålet sammen med andre forsendelser og to lastbiler.
det fremgår af en telefax af 11. august 1998 fra comitel til kindmild med overskriften
"insurance of stolen goods", at comitel havde fået oplyst af kindmild, at kindmild
havde en forsikring, der dækkede det stjålne gods.
den 19. august 1998 anmeldte comitel skaden til codan, der den 10. september 1998
instruerede comitel om, at comitel skulle sørge for at inkassere købesummen for mo-
biltelefonerne fra kindmild.
                                             - 6 -
som det nærmere fremgår af forklaringerne, undersøgte comitel kindmilds
forsikringsforhold uden resultat.
survey-rapporter
der er fremlagt to survey-rapporter, én udateret og én dateret den 1. juli 1999, fra
claims and recovery services limited (i det følgende: crs), herunder en rapport fra
undersøgelsesbureauet quest associates, der bl.a. gennemgår kindmilds liste over
varer i manchester-lageret. følgende fremgår af denne lagerliste:
"...
13.7.98.
600 ericsson 688
received by air, circle manchester on hold awaiting release. release from kindmild
14.7.98. released to cellstar ltd.
13.7.98.
600 ericsson 768
received by air, circle manchester on hold awaiting release. released to premier
international 16.7.98.
...
17.7.98.
840 ericsson 688, 7 pallets
received by air from copenhagen. 7 pallets received and on hold circle manchester.
released to cellstar ltd 20.7.98.
24.7.98. [de mobiltelefoner, sagen omhandler]
27 pallets
received ex [comitel] on 24.7.98. and on hold circle manchester awaiting
authorisation.
                                                - 7 -
..."
forklaringer
direktør for og ejer af comitel peer kølendorf har bl.a. forklaret, at han oprindelig var
kunde hos hafnia og overgik til codan, da codan overtog hafnia. han har forsøgt at
forsikre sig imod så mange risici som muligt. baggrunden for den subsidiære forsikring
var, at han havde forestillet sig den situation som sælger, at køber ikke havde tegnet
forsikring i et tilfælde, hvor varen ikke var betalt, og hvor køber bar risikoen efter de
køberetlige regler. efter anbefaling fra en pensioneret assurandør tegnede han en
subsidiær dækning på transportforsikringen.
han véd ikke præcis, hvordan samhandlen med kindmild kom i stand. på
mobiltelefonmarkedet opstår nye handelsforhold ofte via telefonen eller internettet, og
det er formentlig også sket her. på dette marked foregår handler mod kontant
betaling. man er af hensyn til told og skat nødt til at skaffe sig dokumentation for
købers momsnummer og registrering for at kunne undlade at opkræve moms i
udlandet, og man indhentede disse oplysninger vedrørende kindmild.
klausulen "ship to hold" anvendes i denne branche, fordi handlerne foregår meget
hurtigt og med svingende, navnlig faldende priser. der er derfor ikke tid til at åbne
remburs, idet varen skal hurtigt frem for at holde prisen. klausulen indebærer, at
speditøren ikke må udlevere varerne, før sælger har givet instruktion herom, efter at
betaling har fundet sted. køber må gerne inspicere godset. når der er sket betaling,
faxer man en meddel- else til speditøren om, at varerne må frigives. frigi- velse af
varerne kan ske når som helst i transportforløbet, når blot betaling har fundet sted.
comitel har ikke haft problemer med at levere til sine kunder på disse vilkår.
i flere tilfælde betalte kindmild, når godset var kommet til manchester, hvor kindmild
kunne inspicere det. va- rerne blev solgt ab lager, og kindmild bestemte, hvordan
transporten skulle ske. alle handler med kindmild er sket på vilkår ex works, således
at kindmild selv skulle arrangere transporten. man havde fået at vide, at leman var
kindmilds repræsentant i danmark, som man skulle ringe til, når godset kunne hentes.
comitel betalte ikke for transporten.
                                                - 8 -
man gik ud fra, at varerne skulle til salisbury. man vidste godt, at godset skulle via
manchester, for det stod i papirerne, men man var ikke klar over, at det blev oplagret
dér. comitel har ikke givet instruktioner til leman eller circle om at oplagre godset i
manchester. han ved ikke noget om, hvem der skulle transportere godset videre fra
manchester, men man gik ud fra, at det skulle videre.
man vidste ikke, hvem kindmild havde solgt til. det kan man ikke spørge om, for det
ville antyde, at man ville forsøge at handle direkte med den pågældende kunde. man
drøfter ikke forsikringsforhold med kunderne, da det er umuligt at skaffe sig garanti
herfor.
da tyveriet var sket, ringede man straks til codan og fik besked på, at der var en
subsidiær forsikring, og at man derfor først måtte søge at skaffe sig pengene på anden
måde. kindmild oplyste, at de havde en forsikring, og det slog man sig til tåls med i
første omgang. kindmild fortalte, at hvis der var problemer, gik det videre til ejerne i
hong kong, som han fik telefonnummeret på.
han fik også fat i en person, der lovede at komme til københavn, men den
pågældende kom aldrig. kindmild havde faxet et visitkort vedrørende
forsikringsselskabet. dette sendte man videre til en advokat i hong kong, som man
havde bedt om at undersøge kindmilds forsikringsforhold. efter lang tid viste det sig,
at der ikke var tegnet og heller ikke kunne tegnes forsikring hos det pågældende
forsikringsselskab i kina, men det var ikke muligt at få en bekræftelse herpå fra
forsikringsselskabet.
fra den 27. juli 1998 til den 12. august 1998 havde man yderligere handler med
kindmild, der forklarede, at de ikke kunne betale for de forsvundne telefoner, da de ik-
ke havde 5 mio. kr. i kassen. man fortsatte med at handle på kontant basis.
efter den 12. august 1998 kunne man ikke længere få fat i kindmild. man forsøgte
forgæves ved hjælp af engelske undersøgere at opspore selskabet.
man har ikke på noget tidspunkt sendt et krævebrev til kindmild, idet man var
overbevist om, at der var en forsikring. derfor indledte man heller ikke nogen inkasso-
sag, og da man fandt ud af sagens sammenhæng, var kindmild forsvundet. man
                                                  - 9 -
overvejede ikke at tilbageholde de efterfølgende transporter, idet man mente, at man
ikke kunne nægte at udlevere godset, når der var betalt for det.
han kender ikke forholdet mellem cellstar og kindmild, men han ved, at cellstar er et
stort amerikansk nasdaq- noteret selskab med afdelinger i 20 lande.
at den pågældende transport var underforsikret, skyldtes dårlig opfølgning fra
comitels side.
david cass har bl.a. forklaret, at han er pensioneret politimand. han har startet
firmaet quest associates, der undersøger sager for forsikringsselskaber. han blev
antaget til at undersøge denne sag af crs efter anmodning fra codan. han har
udarbejdet rapporterne, som er sendt i crs' navn.
efter hans opfattelse er det ikke sandsynligt, at telefonerne skulle transporteres til
kindmild i salisbury. kindmilds kontor lå i en bygning, hvor der var mange andre
firmaer, som var fælles om en reception. kontoret var 4 x 4 m med to skriveborde, og
det ville derfor ikke være muligt at oplagre 27 paller dér. ejeren af bygningen, mr.
britton, som jævnligt kommer i bygningen og derfor har indsigt med, hvem der
kommer og går, huskede ikke, at der nogensinde var blevet leveret varer til kindmilds
kontor.
han har ikke søgt efter de personer, som var involveret i kindmild. politiet har
efterforsket sagen, men har ikke kunnet identificere disse personer og har derfor sat
sagen i bero.
på grundlag af kindmilds lagerliste er det hans opfattelse, at kindmild benyttede lagret
i manchester til distribution til forskellige aftagere. han har ikke besigtiget lagret og
har ikke undersøgt, om kindmild havde lagerfaciliteter andre steder.
påstande
comitel har påstået codan dømt til at betale 3.500.000 kr. med rente svarende til
nationalbankens diskonto med tillæg af 5% fra den 1. november 1998, til betaling
sker, subsidiært 3.500.000 kr. med fradrag af 187.720 kr. med rente svarende til
                                              - 10 -
nationalbankens diskonto med tillæg af 5% fra den 1. november 1998, til betaling
sker. grundlaget for comitels rentekrav er et påkrav af 15. oktober 1998 fra comitels
advokat til codan.
codan har påstået frifindelse.
anbringender
comitels advokat har gjort gældende, at der er forsikringsdækning under den
subsidiære forsikring, og at codan derfor er forpligtet til at betale erstatning til
comitel. betingelserne for dækning under den subsidiære forsikring er, at den primære
forsikring ikke dækker, og at køberen ikke betaler. begge betingelser er opfyldt i
denne sag, idet kindmild efter det oplyste ikke havde tegnet forsikring og er
forsvundet uden at efterlade sig aktiver. comitel har gjort, hvad der er muligt for at få
afklaret, om kindmild havde tegnet forsikring.
kindmild er ikke part i forsikringsforholdet mellem comitel og codan, og forsikringen
dækker kun forsikringstagers, ikke forsikringstagerens kontraktparts tab. udbetaling af
erstatning forudsætter derfor ikke, at kindmild har overdraget sit erstatningskrav til
comitel. forsikringspolicen er et legitimationspapir, og comitel er som ihændehaver
berettiget til erstatning.
tyveriet skete under det almindelige transportforløb. det bestrides, at lagret i
manchester må anses for det endelige leveringssted. afgørende ved bedømmelsen
heraf er, at comitels forudsætninger ved handlens indgåelse var, at godset skulle til
salisbury. dette understøttes af, at varerne var solgt til kindmild med adresse i sa-
lisbury, at leveringsstedet ifølge fakturaerne udtrykkelig var angivet som salisbury, og
at fragtbrevet også nævner salisbury.
comitels forudsætninger for handlen var således, at varerne skulle leveres i salisbury.
comitel var instrueret om at anvende leman og skulle endvidere ikke betale for
fragten, og comitel havde ikke givet ordre til oplagring. det var comitel
uvedkommende, hvad der skete med godset, fordi comitel skulle have kontant
betaling. oplagring på terminalen i manchester var således ikke en oplagring som
forudsat i pkt. 8 i institute cargo clauses a, ligesom der heller ikke var tale om det
                                               - 11 -
endelige leveringssted, jf. samme bestemmelse.
comitel har opfyldt sin tabsbegrænsningspligt. comitel anså fra begyndelsen sagen
som en forsikringssag, hvor comitel ville få betaling fra kindmild. så snart comitel
opdagede, at kindmild ikke havde tegnet forsikring, undersøgte comitel kindmilds
forhold, men uden resultat, idet kindmild var forsvundet.
i den subsidiære påstand er forsikringssummen på 3,5 mio. kr. reduceret som følge af,
at et parti på 247 mobiltelefoner til en værdi af 187.720 kr. blev fundet efter tyveriet.
comitels samlede tab er 5,3 mio. kr., hvoraf der alene er forsikringsdækning for 3,5
mio. kr. det gøres principalt gældende, at comitel er berettiget til at trække det
indvundne beløb på 187.720 kr. fra de 5,3 mio. kr., således at comitel får udbetalt
hele forsikringssummen uden fradrag for værdien af de fundne mobiltelefoner.
codan havde efter modtagelsen af skrivelse af 15. oktober 1998 de fornødne
oplysninger til at realitetsbehandle kravet. i henhold til forsikringsaftalelovens § 24
kan forsikringssummen kræves betalt 14 dage efter dette tidspunkt, og comitel kan
derfor kræve renter fra den 1. november 1998.
codans advokat har gjort gældende, at comitel ikke har ret til at indtale kravet under
den subsidiære forsikring. forsikringen er tegnet til fordel for den, der bærer risikoen
for godset, jf. forsikringsaftalelovens § 54. på tidspunktet for tyveriet bar kindmild
risikoen herfor, idet godset var solgt på betingelserne "ex works", det vil sige på
købers risiko, og kindmild er derfor den umiddelbart forsikringsberettigede. det er ikke
dokumenteret, at kindmild har overdraget sit erstatningskrav til comitel, der derfor
ikke han kræve sit tab dækket under forsikringen.
der er endvidere tale om en skadesforsikring, ikke en kautionsforsikring. kindmilds
manglende betaling er således comitels egen risiko og kan ikke berettige til erstatning.
forsikringsdækning kan derfor ifølge forsikringsbetingelserne alene blive aktuel i det
tilfælde, hvor køberen ikke har tegnet forsikring. comitel, som har bevisbyrden for
køberens forsikringsmæssige forhold, har ikke godtgjort, at kindmild ikke havde tegnet
forsikring, der dækkede skaden. comitel må bære risikoen for, at oplysninger om
kindmilds eventuelle forsikringsforhold ikke kan afklares, fordi kindmild er forsvundet.
                                               - 12 -
tyveriet fandt sted under godsets oplagring på terminal i manchester. comitel har ikke
godtgjort, at denne oplagring skete som et led i transportens almindelige forløb.
tværtimod må dette lager anses for at være det endelige leveringssted, hvilket
understøttes af lagerlisten i survey-rapporten, hvorefter kindmild fra dette lager
videresolgte varerne til sine købere. idet transporten således ophørte ved godsets
indlevering til dette lager, dækker forsikringen ikke, jf. pkt. 8.1 i institute cargo
clauses a.
comitel har ikke opfyldt sin tabsbegrænsningspligt i henhold til
forsikringsbetingelserne, idet comitel ikke på noget tidspunkt har forsøgt at opkræve
købesummen hos kindmild.
værdien af de genfundne telefoner bør ikke komme comitel til gode, idet comitel har
underforsikret varerne.
det bestrides, at comitel kan kræve renter for tiden forud for sagens anlæg, idet
sagen ikke har været tilstrækkeligt oplyst til, at codan har kunnet realitetsbehandle
kravet på et tidligere tidspunkt.
sø- og handelsrettens afgørelse
efter bevisførelsen lægges det til grund, at comitel ved skrivelsen af 22. juli 1998 gav
ordre til leman om at transportere de 27 paller med mobiltelefoner til circle,
manchester, således at modtageren skulle betale alle omkostninger, og med
instruktion efter cmr-lovens ⌡ 34 eller denne bestemmelses analogi om "cod ship to
hold", således at leman først måtte overgive godset til circle, når comitel havde givet
tilladelse hertil efter at have modtaget betalingen.
det fragtbrev, som leman den 22. juli 1998 udstedte til comitel som afsender, angav i
nøje overensstemmelse hermed, at transportøren skulle aflevere godset til circle i
manchester. angivelsen af kindmild som modtager syntes alene at vedrøre
spørgsmålet om betalingen for transporten, jf. også bemærkningen om betydningen af
denne leveringsbetingelse i skrivelsen fra comitel til leman af 22. juli 1998, og ændre-
de ikke ved den angivne afleveringsinstruktion, hvorefter bestemmelsesstedet efter
fragtbrevet var circle, manchester.
                                                - 13 -
efter det oplyste var circle antaget af kindmild, og circle skulle i lighed med
forholdene ved tidligere handler opbevare og eventuelt distribuere godset for kindmild,
indtil kindmild frigav det til kindmilds
købere, jf. de fremlagte instruktioner fra kindmild
til circle af 24. juli 1998, sammenholdt med lagerlisten fra quest associates.
lemans udlevering og frigivelse af godset til circle, som således modtog og
opbevarede det på kindmilds vegne, indebar derfor, at den transport, som comitel
havde aftalt med leman i skrivelsen af 22. juli 1998, og som fragtbrevet var bevis for,
jf. cmr-lovens § 11, stk. 1, blev afsluttet. der forelå med andre ord "delivery to final
warehouse at the destination named herein", jf. pkt. 8.1.1. i institute cargo clauses a,
med den følge, at comitels forsikringsdækning under den subsidiære
transportforsikring ophørte.
codan skal allerede af denne grund frifindes, således at det ikke er nødvendigt at tage
stilling til codans øvri ge indsigelser.
                         thi     kendes        for     ret:
codan forsikring a/s frifindes.
comitel a/s skal inden 14 dage fra denne doms afsigelse betale 150.000 kr. i
sagsomkostninger til codan forsikring a/s.
jørgen gawinetski            elmer.          kaj schou
                                        (sign.)
                           udskriftens rigtighed bekræftes
                          p. j. v. sø- og handelsretten, den
 - 14 -

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt onsdag den 27. juni 2018
sag 148/2017
hk/danmark som mandatar for a
(advokat michael møllegaard jessen)
mod
forsvarsministeriets personalestyrelse
(advokat niels banke)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 15. afdeling den 22. juni 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, hanne
schmidt, jan schans christensen og kristian korfits nielsen.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanten, hk/danmark som mandatar for a, har gentaget sin påstand om, at
forsvarsministeriets personalestyrelse til a skal betale 85.678,86 kr. med procesrente fra den
25. juli 2015, subsidiært et mindre beløb.
indstævnte, forsvarsministeriets personalestyrelse, har påstået stadfæstelse.
anbringender
hk/danmark som mandatar for a har anført navnlig, at hun i hvert fald i de seneste 17 år af
sin ansættelse i forsvaret som henholdsvis konstabel, overkonstabel og overassistent har
været beskæftiget med kontorarbejde i et sådant omfang, at hun har opnået funktionærstatus
efter funktionærlovens § 1, stk. 1, litra a og d. hendes funktionæranciennitet må i hvert fald
regnes fra 2001, hvor hun ikke længere deltog i øvelser, og hvor hun var blevet uddannet som
                                               - 2 -
kontorassistent. hun har derfor krav på fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a,
stk. 1.
hun arbejdede rent militært i begyndelsen af sin ansættelse som konstabel, men arbejdet æn-
drede sig hurtigt i en sådan grad, at hun langt overvejende udførte sædvanligt kontorarbejde i
form af personale- og uddannelsesadministration, rejseafregning mv. hun kunne lige så godt
være ansat som kontorfunktionær, idet hun udførte opgaver på lige fod med de civilt ansatte
kontorfunktionærer, der var hendes nærmeste kolleger. eneste forskel var, at hun en gang
imellem skulle deltage i skydeaktiviteter og øvelser samt havde vagter, når der ikke var vær-
nepligtige til at tage vagten. disse forhold ændrer ikke ved, at hovedbeskæftigelsen var kon-
torarbejde, og hun udførte således kun undtagelsesvist militært arbejde. at kontorarbejdet er
udført af en militært ansat, undtager ikke arbejdet fra funktionærloven.
det kan ikke tillægges afgørende betydning for vurderingen af, om hun var funktionær, at hun
kunne udsendes på mission i udlandet. også civilt personel kan udsendes til opgaver i udlan-
det. civilt personel, der skal udsendes, sendes på kursus i 5 dage, hvor de får en grundlæg-
gende militæruddannelse, som bl.a. omfatter våbenbrug. hk-funktionærer har været udstatio-
neret i afghanistan i administrative funktioner og været bevæbnet.
det afgørende for, om en ansat opnår funktionærstatus, er efter funktionærlovens § 1, stk. 1,
litra a og d, arbejdets indhold. der er ikke holdepunkter i ordlyden af funktionærloven, forar-
bejderne eller retspraksis for, således som landsretten har anført, at lade det være afgørende,
hvad ansættelsens ”helt primære formål” har været. men selv hvis der fokuseres herpå, er der
ikke grundlag for at nægte hende funktionærstatus, idet hendes væsentligste opgave netop var
af administrativ karakter. hun indgik således i den væbnede beredskabsstyrke med admini-
strativt arbejde i en administrativ funktion som kontorhjælper og ikke i en funktion, der inde-
bar militær magtanvendelse. at hendes arbejde primært bestod af kontorarbejde understøttes
af hendes uddannelsesmæssige forhold. hun blev således specialiseret inden for personale-
administration frem for våbenbrug og anden form for militær træning og uddannelse, som må
påregnes for en soldat, hvis opgave er at kunne udøve magtanvendelse. hertil kommer, at hun
den 1. maj 2006 blev ansat i en stilling som overassistent ved auditørkorpset. denne indpla-
cering – frem for som voksenelev eller kontorassistent – underbygger, at hun faktisk forud for
                                               - 3 -
sin ansættelse som overassistent udførte arbejdsopgaver og erhvervede kompetencer, som må
sidestilles med at have arbejdet som kontorassistent.
hun kan ikke fratages funktionærstatus som følge af, at det var fast praksis i forsvaret, og
følger af overenskomsten mellem forsvarets personeltjeneste og hærens konstabel- og kor-
poralforening (hkkf), at personel under hkkf ikke er funktionærer, jf. herved funktionær-
lovens § 21.
forsvarsministeriets personalestyrelse har anført navnlig, at det at være soldat har været det
definerende for as arbejde i perioden fra 1991 til maj 2006. det er ubestridt, at hun under sin
ansættelse som konstabel og overkonstabel ikke formelt efter overenskomstaftalen havde
funktionærstatus, og at hun heller ikke i praksis er blevet behandlet som funktionær. i henhold
til lov om forsvarets personel var hun militært ansat og var dermed lovgivningsmæssigt ikke
civilt ansat. det helt centrale kendetegn for as ansættelse som konstabel og overkonstabel
var, at hun indgik i de væbnede styrker og dermed stod til rådighed for at deltage som soldat i
væbnede konflikter, jf. lov om forsvarets personel § 11.
at a var militært ansat har i praksis vist sig ved, at hun var militært udsendt til det tidligere
jugoslavien i 1995. hun har endvidere deltaget i øvelser frem til 2001 og i våbentræning frem
til 2006, og hun har i 2000 uddannet sig i kørsel med militære køretøjer og aflagt prøve i
fysisk træningstilstand i 2004 og 2005, ligesom hun har udført vagtopgaver, når der ikke var
værnepligtige på kasernen. hun har således vedligeholdt sine militære færdigheder, og hun
må under sin ansættelse som konstabel og overkonstabel anses for at have været soldat og
ikke funktionær. det kontorarbejde, der udføres af konstabler, vil ikke kunne udføres af hk-
ansatte, idet konstablerne – udover varetagelse af kontormæssige opgaver – indgår i
operationelle funktioner. når man har som primær funktion at være soldat, bliver man ikke
funktionær, selv om man i de tilfælde, hvor der ikke er kamp, konkret udfører kontorfunktio-
ner. det er ikke muligt efterfølgende at omkvalificere et stykke arbejde, der efter meget lang
praksis og efter aftale med den forhandlingsberettigede organisation ikke har været funktio-
nærarbejde.
det afgørende for, om der foreligger funktionærstatus, må være den ansattes centrale funk-
tion, og dette har i perioden fra 1991 til maj 2006 for as vedkommende været at virke som
                                                - 4 -
soldat, herunder særligt at stå til rådighed for deltagelse i væbnede konflikter. det gør hende
ikke til funktionær, at hun i denne periode i et vist omfang også har udført kontorarbejde,
ligesom en sergent ikke er funktionær, blot fordi hans arbejde i det væsentlige består i at lede
en gruppe soldater. det vil være særdeles vanskeligt at administrere, hvis soldater ansat under
overenskomsten mellem forsvarets personeltjeneste og hærens konstabel- og
korporalforening, som også løser administrative opgaver, falder ind under funktionærloven.
hun optjente derfor hverken helt eller delvis funktionæranciennitet i perioden 1991 til maj
2006, og hun har dermed ikke krav på fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a,
stk. 1.
hvis højesteret finder, at det afgørende for as funktionæranciennitet er, om hun i kvantitativ
henseende overvejende har løst kontoropgaver, må bevisbyrden herfor påhvile hende.
kravene til beviset må være skærpet, når det af både stillingsbetegnelse, ansættelseskontrakt
og overenskomst fremgår, at der ikke er tale om en funktionærstilling. a har ikke bevist, at
hun i kvantitativ henseende overvejende udførte funktionærarbejde i hele eller dele af
perioden fra 1991 til maj 2006. det må i den sammenhæng komme hende processuelt til
skade, at der ikke tidligere er gjort indsigelse mod, at hun i perioden ikke blev anset som
funktionær, da det så mange år efter er tæt ved umuligt for forsvarsministeriets
personalestyrelse at fastlægge, hvor mange timer om ugen hun i gennemsnit brugte på f.eks.
at være kører, at være på øvelse, sidde i hovedvagt osv.
det bestrides ikke, at forsvaret kan udsende visse civilt ansatte til at gøre tjeneste på interna-
tionale missioner. der er imidlertid den helt afgørende forskel, at man som militært ansat kan
udsendes netop som soldat, og at man herunder kan pålægges at deltage i kamphandlinger,
mens man som civilt ansat alene kan udsendes med henblik på at udføre en civil funktion til
understøttelse af den militære indsats. de civilt ansatte deltager forinden udsendelse i et kur-
sus af kortere varighed. kursets formål er ikke at gøre de civilt ansatte i stand til at fungere
som soldater, men derimod alene at forberede de ansatte på at udføre deres civile funktion i
områder, hvor der kan forekomme kamphandlinger, herunder ved at gøre dem i stand til at
forsvare sig selv og anvende påkrævet sikkerhedsudstyr. militært personel har ved udsendelse
derimod til opgave at udføre netop den militære opgave, og det er således væsensforskelligt,
hvordan forsvaret benytter civilt og militært personel ved udsendelser.
                                                  - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
hvis en funktionær, der har været uafbrudt beskæftiget i samme virksomhed i 12 eller 17 år,
opsiges, skal arbejdsgiveren ved funktionærens fratræden udrede et beløb svarende til hen-
holdsvis en og tre måneders løn, jf. funktionærlovens § 2 a, stk. 1.
parterne er enige om, at a har optjent funktionæranciennitet under sin ansættelse som
overassistent ved auditørkorpset i perioden fra den 1. maj 2006 og indtil sin fratræden den
31. juli 2015. sagen angår, om as ansættelse i forsvaret i perioden fra den 25. februar 1991
(eller fra et senere tidspunkt) til den 30. april 2006 skal medregnes ved opgørelsen af hendes
funktionæranciennitet med den virkning, at hun er berettiget til fratrædelsesgodtgørelse efter
funktionærlovens § 2 a, stk. 1.
ved en ”funktionær” forstås efter funktionærlovens § 1, stk. 1, litra a, bl.a. handels- og kon-
tormedhjælpere beskæftiget ved kontorarbejde. efter § 1, stk. 1, litra d, omfatter funktionær-
begrebet endvidere personer, hvis arbejde overvejende er af denne art.
bestemmelserne i § 1, stk. 1, litra a og d, omfatter også ansættelse i staten, og der er ikke i
ordlyden eller i forarbejderne til funktionærloven holdepunkter for generelt at undtage mili-
tært ansatte i forsvaret, som ikke er tjenestemænd, jf. § 1, stk. 3, fra lovens regulering.
a tilhørte som konstabel og overkonstabel det militære personel og var således en del af den
væbnede beredskabsstyrke med deraf følgende pligter, herunder til at forrette tjeneste i
udlandet, jf. lov om forsvarets personel § 11. dette forhold kan imidlertid efter højesterets
opfattelse ikke i sig selv føre til, at hun er afskåret fra at opnå funktionærstatus.
om a må anses for at have opnået denne status under sin ansættelse som konstabel og
overkonstabel, må herefter bero på en vurdering af hendes arbejdsopgaver, jf.
funktionærlovens § 1, stk. 1, litra d, jf. litra a. a har bevisbyrden for, at hun har haft
funktionærstatus.
som konstabel og overkonstabel havde a som nævnt militære pligter, herunder til at forrette
tjeneste i udlandet. hun var i 1995 udsendt til det tidligere jugoslavien, og efter sin
hjemkomst deltog hun i et vist omfang i militært arbejde. efter de foreliggende oplysninger
                                              - 6 -
må det imidlertid lægges til grund, at dette arbejde har haft et meget begrænset omfang
sammenlignet med det kontorarbejde, som hun udførte. efter as forklaring og de i øvrigt
foreliggende oplysninger om hendes arbejdsopgaver må det således lægges til grund, at hun i
hvert fald fra juli 1998 (hvilket tidsmæssigt er 17 år før hendes fratrædelse hos forsvaret), og
til den 30. april 2006 helt overvejende har udført kontorarbejde. dette understøttes af, at hun
primært er blevet efteruddannet inden for kontorområdet, og at hun ved skiftet til
auditørkorpset i maj 2006 umiddelbart fik ansættelse i en stilling som overassistent.
på denne baggrund finder højesteret efter en samlet vurdering, at a må anses for at have haft
kontorarbejde som sin hovedbeskæftigelse i hvert fald fra juli 1998, og at hun således ved sin
fratræden i juli 2015 havde haft funktionærstatus i mindst 17 år, jf. funktionærlovens § 1, stk.
1, litra d, jf. litra a.
det kan ikke føre til en anden vurdering, at det efter det oplyste har været fast praksis i for-
svaret, og at det er aftalt i overenskomsten mellem forsvarets personeltjeneste og hærens
konstabel- og korporalforening (hkkf), at personel under hkkf’s forhandlingsområde,
herunder konstabler og overkonstabler, ikke er funktionærer.
som følge heraf er a berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse svarende til tre måneders løn, jf.
funktionærlovens § 2 a, stk. 1. parterne er enige om størrelsen af fratrædelsesgodtgørelsen.
højesteret tager herefter as principale påstand til følge.
                                      thi kendes for ret:
forsvarsministeriets personalestyrelse skal til a betale 85.678,86 kr. med procesrente fra den
25. juli 2015.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal forsvarsministeriets personalestyrelse be-
tale 50.000 kr. til hk/danmark som mandatar for a.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                             dom
afsagt den 10. april 2014 af vestre landsrets 15. afdeling (dommerne hans-jørgen nymark
beck, elisabeth mejnertz og gitte kuhlwein (kst.)) i ankesag
v.l. b–0913–13
d
(advokat paul björn, randers)
mod
boet efter a,
boet efter b
og
c
(alle advokat dorthe østerby, randers)
retten i viborg har den 22. marts 2013 afsagt dom i 1. instans (rettens nr. bs sksd-
1876/2011).
påstande
for landsretten har appellanten, d, gentaget sin påstand for byretten.
de indstævnte, boet efter a, boet efter b og c, har påstået dommen stadfæstet.
forklaringer
d, e, f, birgitte pallesgaard og stine stewart har afgivet supplerende forklaring for
landsretten. der er endvidere afgivet forklaring af jens refsgaard.
                                               - 2 -
d har supplerende forklaret, at han af xs nabo har fået oplyst, at den stol, x sad på, brasede
sammen, og at x i faldet slog hovedet på sålbænken. han blev sur over at få at vide, at f
skulle få bilen vurderet med henblik på at købe den, fordi han tidligere havde foreslået x at
forære bilen til susanne, hvilket x var enig i. baggrunden var, at x ikke længere kunne køre
bil, og idet det var susanne, som altid hjalp x med praktiske ting, herunder vasketøj. da han
besøgte x den 26. juni 2011, og de talte om testamentet, talte de i samme forbindelse om xs
trailer, og de aftalte, at hans yngste søn skulle have traileren. han havde regnet med, at x selv
ville skrive testamentet, idet x var god til at skrive, men x ville have advokat salversen til at
skrive testamentet. ved samme lejlighed forærede x sin motorcykel til ham. han har efter
dødsfaldet besøgt alle xs søskende for at tale om testamentet. da han besøgte …, som bor på
et plejehjem, sagde …, at han var enig i testamentet. det er ham, der har skrevet den
håndskrevne tekst på advokat björns brev til …, hvorefter … skrev under.
e har supplerende forklaret, at han sidder i uskiftet bo efter a. a ringede til sygehuset 2 gange
både tirsdag den 28. og onsdag den 29. juni 2011. onsdag fik hun at vide, at der var tilstødt en
infektion, men der var ikke noget alarmerende. det var a, som under deres besøg på
sygehuset torsdag den 30. juni foreslog x at bede den advokat, som havde udarbejdet
broderen kurts testamente, om også at skrive xs testamente, og det var x enig i. x kendte
ikke advokat salversen. hverken a eller han selv talte med advokat salversen. de havde
forestillet sig, at advokat salversen skulle have et møde med x om testamentet. torsdag aften
ringede x og talte med a. hun fortalte bagefter, at x bare ville snakke. fredag den 1. juli
ringede f og sagde, at de havde lovet at komme op på sygehuset, fordi der skulle skrives
testamente. det mente de ikke, at de havde lovet, men de tog derop, og da de kom, var f der,
og hun viste straks et stykke papir til dem og sagde ”her er xs testamente”. a tog testamentet
i tasken for at aflevere det til advokat salversen. x var kvik og ville op at gå. x og a talte om
mange ting, og de fik kaffe. da x uventet døde den 2. juli, troede a nok, at testamentet ikke
havde nogen betydning. hun afleverede det senere til advokat orla lund, som var bobestyrer
i hs bo. de havde altid haft meget med x at gøre. … er senil, hvilket han også var i 2011, og
han mener ikke, at … vidste, hvad han skrev under på.
f har supplerende forklaret, at hun bor 67 km fra xs daværende bopæl. da x bad hende om at
køre sig til kurts begravelse og senere til bodelingsmøde, gjorde hun det. x sagde, at a og e
                                                - 3 -
ikke havde plads i bilen. han sagde også, at hans søskende ikke skulle arve efter ham. den
27. juni var hun hos x, fordi hun skulle udføre sit sædvanlige arbejde som hjemmehjælper for
ham. det var rettelig fredag den 1. juli, at hun besøgte x på sygehuset. da x torsdag den 30.
juni om aftenen ringede fra sygehuset, sagde han, at hun skulle komme dagen efter, den 1. juli
kl. 10, dvs. en time før a og e skulle komme, og at hun skulle køre omkring hans bopæl og
hente nogle papirer. x var ikke oppe, men sad i sengen og bad hende om at dække bord. da
hun var færdig med det, ville x have hende til at nedskrive hans testamente efter hans diktat.
hun var meget berørt af det og måtte gå ud et par gange for at tørre sine øjne. da e og a ikke
kom kl. 11, ringede hun til dem fra xs telefon. hun talte med dem begge, og de sagde, at de
ikke havde en aftale med x om at komme den dag. hun aftalte med dem, at hun skulle skrive
testamentet rent, så de kunne skrive det under. a sagde, at de ikke havde fået fat i advokaten,
men at de ville tage testamentet med ind til advokaten. hun renskrev den kladde af
testamentet, hun havde skrevet, lagde det renskrevne eksemplar på bordet sammen med de
papirer, hun havde hentet på xs bopæl, og tog kladden med hjem. på side 2 i det renskrevne
eksemplar skrev hun, at det var skrevet efter xs diktat, hvilket hun skrev under på, og der var
også plads til, at a og e kunne skrive under. da hun forlod sygehuset, var a og e ikke
kommet, og x sov. under sammenkomsten på sygehuset efter dødsfaldet sagde a, at hun
havde papirerne i lommen, men det var jo lige meget nu. e sagde, at x var ligeglad nu, hvilket
hun blev meget ked af. efter begravelsen fik hun bilen med hjem, men senere blev hun
kontaktet af en advokat, som sagde, at hun skulle køre til viborg med bilen for at få den
vurderet. hun købte bilen til vurderingssummen og indbetalte beløbet til bobestyreren. hun
blev på et tidspunkt kontaktet af skifteretten om testamentet og aftalte, at hun skulle sende
kladden til testamentet ind til skifteretten, hvilket hun gjorde.
birgitte pallesgaard har supplerende forklaret, at hun ikke har talt med den person, som var
hos x den dag, testamentet blev skrevet. da personen var gået, sagde x ”der kom kun én, og
hun har skrevet det der”. der lå mere end et stykke papir på bordet.
stine stewart har supplerende forklaret, at det rettelig var den samme dag, den 12. juli 2011,
hvor henning ringede til skifteretten, at vidnet ringede til f og derefter til a.
jens refsgaard har forklaret, at han er ledende overlæge på hjertemedicinsk afdeling, viborg
sygehus, hvor x var indlagt. stue 63 er en stue, som benyttes til akut indlagte. vidnet var
                                               - 4 -
ikke til stede ved indlæggelsen. udtrykket ”mindre relevant” betyder, at patienten er vågen,
men ikke svarer helt relevant på det, han bliver spurgt om. der kan være flere årsager til dette.
x havde været syg i mange år og havde under indlæggelsen en svær infektion. nogle år
tidligere havde x haft en form for kræft, og han havde også fået fjernet milten, så hans
immunforsvar var svækket. endvidere havde han fået en bypass operation og en kunstig
hjerteklap. vidnet kan ikke sige med sikkerhed, om x havde infektionen allerede ved
indlæggelsen, men han fik hurtigt intensiv behandling mod infektion. vidnet har selv ikke
foretaget vurdering af xs ”relevans”, men vidnet anser tilstanden ”mindre relevant” som
sandsynlig henset til xs svære sygdom. det er ikke ofte, at der gøres notat om testamente i en
lægejournal, mens det nok lidt oftere sker i kardexet. vidnet kan ikke vurdere, om x den 1.
juli 2011 havde en fornemmelse af, at han var ved at dø.
procedure
parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har procederet i
overensstemmelse hermed.
boet efter a, boet efter b og c har for landsretten endvidere gjort gældende, at x ikke var i
stand til fornuftsmæssigt at oprette testamente.
landsrettens begrundelse og resultat
efter de lægelige oplysninger, herunder overlæge jens refsgaards forklaring, var x alvorligt
syg og blev behandlet intensivt mod en svær infektion under indlæggelsen fra den 27. juni, til
han døde den 2. juli 2011.
efter bevisførelsen lægger landsretten til grund, at x den 30. juni 2011 på sygehuset under
samtale med sin søster og svoger, a og e, tog initiativ til at oprette testamente under
medvirken af en advokat. senere samme aften ringede han til f, som han var nært knyttet til
og havde fået megen hjælp fra, og instruerede hende om at komme den følgende dag den 1.
juli 2011 og medbringe papirer med henblik på oprettelse af testamente. x mente at have en
aftale med a og e om, at de skulle komme til sygehuset samme formiddag sammen med en
advokat for at deltage i oprettelsen, og selv om de ikke var kommet, dikterede han indholdet
                                                 - 5 -
af sine testamentariske dispositioner til f. efter fs opringning til de pågældende blev det i
stedet aftalt, at de skulle tage testamentet med til en advokat. under disse omstændigheder
finder landsretten, at det er bevist, at x selv var klar over, at han snart skulle dø, og – idet
advokaten ikke kunne komme til stede den 1. juli 2011 - var x ved testamentsoprettelsen på
grund af sygdom forhindret i at oprette testamente efter reglerne i arvelovens § 63 og § 64.
landsretten har i den forbindelse henset til, at det ikke kan antages, at x havde kendskab til
det nærmere indhold af disse bestemmelser.
det lægges videre til grund, at sagens bilag 1 er det notat, f nedskrev på sygehuset den 1. juli
2011 om formiddagen. selv om det var xs mening, at notatet – eller fs renskrift af notatet -
skulle afleveres til en advokat, indeholder notatet bestemmelser, hvorved der disponeres over
alle xs aktiver. efter oplysningerne om xs nære forhold til d og f finder landsretten det
herefter bevist, at bestemmelserne i notatet var udtryk for xs sidste vilje.
landsretten finder under disse omstændigheder, og idet der ikke er grundlag for at antage, at
x ikke var i stand til fornuftsmæssigt at oprette testamente, eller at der forelå
ugyldighedsgrunde omfattet af arvelovens § 75, at notatet er et gyldigt nødtestamente, jf.
arvelovens § 65 sammenholdt § 72. landsretten tager derfor appellantens påstand til følge.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal boet efter a, boet efter b og c
betale sagsomkostninger for begge retter til d med i alt 132.348,40 kr. beløbet omfatter
32.260 kr. til retsafgift, 100.000 kr. til udgifter til advokatbistand og 88,40 kr. til vidneførelse.
beløbet til dækning af udgifter til advokatbistand er inkl. moms, da d ikke er
momsregistreret.
landsretten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens økonomiske værdi og dens
omfang.
                                    t h i k e n d e s f o r r e t:
boet efter a, boet efter b og c skal anerkende, at x dagen før sin død den 2. juli 2011 på
viborg sygehus havde oprettet et nødtestamente, der skal lægges til grund ved skifte af hans
                                              - 6 -
bo.
boet efter a, boet efter b og c skal betale sagens omkostninger for begge retter til d med
132.348,40 kr.
de idømte sagsomkostninger skal betales inden 14 dage.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.