text:
s001200r - kj
                                             udskrift
                                                 af
                              sø- & handelsrettens dombog
                                            ____________
                                     afsagt den 12. august 2003
sag: s 12-02                         dansk sø-restaurations forening som mandatar for
                                     x
                                     (advokat kirsten maxen v/adv.fm. kim bagge - prøve)
                                     mod
                                     helbredsnævnet for søfarende og fiskere
                                     (kammeradvokaten v/advokat kristine schmidt usterud)
                                               dom
sagen drejer sig om, hvorvidt helbredsnævnet for søfarende og fiskere (i det følgende: helbreds-
nævnet) har været berettiget til at nægte skibskok x sundhedsbevis til arbejde i skib under
henvisning til, at han var overvægtig.
sagsfremstilling
x blev i 1998 udlært som kok og i 1999 ansat som skibskok hos dfds.
       ved lægeundersøgelse den 1. oktober 1999 blev xs helbredstilstand fundet god, og han blev
skønnet egnet til skibstjeneste, idet han dog pga. en øjenlidelse ikke fandtes ”skikket til udkig”. xs
højde var angivet til 181 cm. og vægten til 156 kg., hvilket svarede til et ”body mass index” (bmi)
på 47,6. bmi udregnes som en persons vægt delt med kvadratet af højden (kg/m2).
       den 30. december 1999 blev x med virkning fra den 5. januar 2000 ansat som skibskok hos
a.p. møller. han modtog i perioden 28. juli 2000 til 26. juli 2001 en række stand-
punktsvurderinger for sin indsats om bord på de skibe, hvor han gjorde tjeneste. karaktergennem-
snittet varierede mellem 3,3 – 4,0 på en skala fra 1 til 6, hvor 1 er den højeste karakter og 6 den
laveste, og hvor 4 svarer til 8 på 13-skalaen.
                                                        - 2 -
       ved en lægeundersøgelse den 25. september 2001 fandt søfartslæge jacob lund, at x ikke var
egnet til skibstjeneste pga. et bmi på 52. højden var angivet til 181 cm. og vægten 171 kg. i feltet
”evt. bemærkninger” blev anført:
               ”bmi>52. er ikke væsentligt fysisk hindret af adipositas [fedme i svær grad]. nyligt
              gennemført sikkerhedskursus i ålborg. er opfordret til at søge dispensation…”.
lægeundersøgelsen blev gennemført i overensstemmelse med sømandslovens § 4, stk. 2, 1. pkt.,
hvorefter ingen må tiltræde eller gøre tjeneste om bord, før han med tilfredsstillende resultat har
gennemgået den for sådan tjeneste foreskrevne lægeundersøgelse. med hjemmel i sømandslovens §
4, stk. 2, 2. pkt., var da udstedt bekendtgørelse nr. 903 af 28. september 2000 om lægeundersøgelse
af søfarende og fiskere med tilhørende bilag (i det følgende: bekendtgørelsen), som bl.a. indeholdt
følgende bestemmelser:
              ”§ 2. søfarende og fiskere, der tiltræder eller gør tjeneste i skib, skal være i besiddelse af
       bevis for at have gennemgået lægeundersøgelse for søfarende og fiskere (sundhedsbevis), der er
       gyldigt til vedkommende arbejde i skibet, jf. §§ 6,7 og 8.
              § 3. i bilag 1 findes en oversigt over sygdomme, lidelser, defekter, mv., der har betyd-
       ning for vurderingen af den søfarendes eller fiskerens egnethed til arbejde i skib, medens bilag 2
       angiver de begrænsninger i fartsområde, der normalt anvendes.
              § 4. lægen foretager ved undersøgelsen et skøn over, hvorvidt den søfarendes eller
       fiskerens fysiske og psykiske tilstand i almindelighed er således, at den pågældende er egnet til
       at arbejde i skib, jf. bilag 1. hvis det i bilaget udtrykkeligt er anført, hvad følgen af sygdommen
       er, skal lægen følge denne.
              stk. 2. findes nogen ved lægeundersøgelsen at lide af en eller flere af de i bilag 1 anførte
       sygdomme, skønner lægen, om den pågældende kan anses som egnet eller uegnet til vedkom-
       mende arbejde, eller om egnetheden skal begrænses i henseende til tid, arbejdsområde om bord
       og/eller fartsområde, jf. bilag 1.
       …
              § 8. søfarende og fiskere, der er 18 år eller derover, skal med højst 2 års mellemrum
       ved lægeundersøgelsen være fundet egnet, evt. egnet med begrænsninger til vedkommende
       arbejde om bord, jf. bilag 1, kolonne b.
       …
              § 11. sundhedsbeviset udstedes eller påtegnes af søfartslægen på grundlag af læge-
       undersøgelsen og kan indeholde begrænsninger i henseende til tid, arbejdsområde om bord og/
       eller fartsområde, jf. § 4.
       ...
              § 13.
       …
              stk. 2. helbredsnævnet for søfarende og fiskere består af en formand, der skal opfylde de
       almindelige betingelser for at blive udnævnt til dommer, samt 3 medlemmer, af hvilke en skal
       være søkyndig, en fiskerikyndig og en læge med indgående kendskab til søfartsmedicinske for-
       hold.
       …
              § 14. inden 4 uger kan den søfarende, fiskeren, rederiet eller søfartsstyrelsen indbringe
       resultatet af en lægeundersøgelse efter § 4 for helbredsnævnet, der træffer den endelige admini-
       strative afgørelse, jf. dog stk. 4. vedrører lægeundersøgelsen en søfarende, deltager det søkyn-
                                                   - 3 -
      dige medlem i behandlingen, medens det fiskerikyndige medlem deltager, hvis undersøgelsen
      vedrører en fisker…”
      bilag 1 til bekendtgørelsen har følgende ordlyd:
      ”oversigt over sygdomme, defekter mv., der normalt vil medføre kassation i form af
      absolut eller betinget (delvist) udmønstringsforbud
      indledning
      helbredsundersøgelsernes formål er at sikre den enkelte søfarende og fiskers helbred samt ski-
      bets sikkerhed. ved vurdering af søfarende og fiskeres egnethed til at sejle til søs skal følgende
      derfor altid indgå i overvejelserne:
      1. medfører sygdommen eller tilstanden en forøget risiko for akutte komplikationer, som ikke
      kan behandles af lægmand i et skib og dermed udgøre en væsentlig risiko for vedkommende
      selv?
      2. vil akut opstået sygdom hos en søfarende eller en fisker udgøre en risiko for skibets sikker-
      hed eller sætte andre besætningsmedlemmer i en unødig vanskelig situation?
      3. medfører sygdommen eller tilstanden, at den søfarende eller fiskeren vil have vanskeligt ved
      at klare en nødsituation om bord?
      …
      ved betinget udmønstringsforbud kan mønstringstilladelse gives med begrænsning i hen-
      seende til a) tid, b) arbejdsområde og/eller c) fartsområde herunder i bestemt sejlrute
      efter individuel vurdering.
                                                       kolonne a                      kolonne b
                                                       førstegangs-                   erhvervssøfar-
                                                       udmøn-                         ende
                                                       strende
      …
      3. fedme i væsentlig grad,
      -body mass index (bmi)> 40
      kg/m2 skal medføre en konkret
      vurdering
      -vurderes det, at fedtfordeling og               absolut kas-                   evt. begræns-
      muskelfylde anses for at være                    sation                         ning i tid, ar-
      svært hæmmende for bevægelig-                                                   bejdsområde om
      heden                                                                           bord og fartsom-
                                                                                råde
faglig sekretær ole strandberg fra dansk sø-restaurations forening kontaktede den 28. september
2001 på vegne x søfartsstyrelsen med anmodning om, at x blev erklæret egnet til skibstjeneste for
en periode på 6 måneder. på den baggrund videresendte søfartsstyrelsen sagen til helbredsnævnet
som en klage over læge jacob lunds afgørelse.
      jacob lund har i en skrivelse af 2. oktober 2001 til søfartsstyrelsen anført følgende:
             ”…ved lægeundersøgelse for søfarende 25/9 er pt erklæret uegnet pga adipositas
             med vægt 171 kg og bmi 52.
             pt søger denne afgørelse ændret til begrænsning i tid på 6 mdr med flg. begrun-
             delse:
                                                 - 4 -
             trods den svære overvægt er pt ikke væsentligt hæmmet. gennemførte sikker-
             hedskursus i januar 2001 med bl.a. vending af redningsflåde i vand og ombord-
             stigning i denne. pt svømmer 1000 m ugentlig. der er fri bevægelighed over alle
             led med bl.a. finger/gulv-afstand på 0 og hænder føres frit til nakke og bag ryg.
             der er nu opstartet behandling med tbl letigen med faste vægtkontroller og der er
             planlagt 16 uger intensivt kursus mhp vægttab til januar 2002.
                    der foreslås derfor at der dispenseres fra grænsen i bmi på 40 for en
             begrænset periode, og at sundhedsbevis revurderes efter gennemført kursus for
             vægttabet…”.
til brug for helbredsnævnets afgørelse blev indhentet en speciallægeerklæring vedrørende x
udfærdiget af overlæge dr. med. jens korsgaard den 10. oktober 2001, hvori der bl.a. er anført
følgende:
      ”…
      nuværende
      har altid været overvægtig, hvor han de sidste 10 år har haft følgende forløb:
      som 15-årig i 1991, vejede han 120 kg. som 20-årig i 1996, vejede han 140 kg.
      september 1999 vejede han 155 kg og aktuelt i september måned 2001 vejer han 175 kg
      med en højde på 181 cm. fremtræder således nu med en bmi på 52.
      han fik sin første blå bog ud fra en helbredsvurdering i 1997, denne blev fornyet i
      september måned 1999, hvor han som nævnt vejede de 155 kg.
      han har i forløbet med overvægt ikke haft komplicerende lidelser, benægter smerter i
      ankelled, knæ- eller hofteled, der er ikke fundet tegn til sukkersyge og hans blodtryk er i
      relation til vægten formentlig normalt.
      han angiver, at han har haft en stabil vægt det sidste godt ½ år, hvor han har arbejdet
      som kok ombord på a.p. møllers flåde, har her deltaget i alle øvelser og passet sit
      arbejde uden problemer.
      …
      medicin
      han er påbegyndt behandling med slankemidlet letigen fra d. 25.09, hvor han nu tager 2
      tabletter dagligt.
      …
      objektivt
      fremtræder svært overvægtig med vægt på 176 kg, højde 181 cm. han er relativt upå-
      virket, klarer trappegang i rask tempo til 4. sal uden synlige problemer, han bliver som
      ventet lidt kortåndet. han har en finger-gulvafstand på 0 og demonstrerer normal bevæ-
      gelighed af ekstremiteter.
      st.c.: aktionen regelmæssig = perifer puls, ingen mislyde. blodtrykket 170/90.
      st.p.: normale lungelyde.
      ved vitalografundersøgelse har han en fev-1 på 3,2 liter mod forventet 4,6. vitalkapa-
      citet på 4,4 mod forventet 5,4. lungefunktionen holder sig inden for normalgrænsen på
      de 70 %.
      …
      konklusion
      25-årig ung mand, der kommer til medicinsk speciallægevurdering, idet han ved hel-
      bredsvurdering i forbindelse med forlængelse af blå bog, er fundet svært overvægtig.
                                                 - 5 -
      idet man henholder sig til bekendtgørelse om lægeundersøgelse af søfarende og fiskere,
      skal det anføres, at man ved vurderingen i dag ikke finder, at fedtfordelingen og
      muskelvævet er svært hæmmende for bevægeligheden.
      på længere sigt er situationen uholdbar, men man skal anbefale en kortvarig dispensa-
      tion for grænsen for bmi i f.eks. en 6-måneders periode og at hans helbredstilstand her-
      efter revurderes…”.
den 31. oktober 2001 afsagde helbredsnævnet kendelse om, at x efter de lægelige oplysninger ikke
fandtes egnet til skibstjeneste, og ved en fornyet gennemgang af sagen den 17. april 2002 besluttede
helbredsnævnet at fastholde afgørelsen med følgende begrundelse:
      ”…det er således fortsat nævnets opfattelse, at x på det tidspunkt, hvor nævnet
      behandlede sagen og afgav sin kendelse, ikke var egnet til skibstjeneste. det skyldes
      primært det forhold, at bmi-tallet lå langt over de 40, som anføres i bekendtgørelsens
      bilag. nævnet lagde herudover særlig vægt på de forhold, der kunne opstå under
      nødsituationer i et skib, hvorved en person med så høj bmi kunne bringe såvel sin egen
      sikkerhed som andre besætningsmedlemmer i fare. sammenfattende finder nævnet, at
      de da foreliggende lægelige oplysninger, jf. ovenstående, talte for, at x skulle erklæres
      uegnet til skibstjeneste…”.
som følge af helbredsnævnets afgørelse måtte x midlertidigt fratræde sin stilling hos a.p møller.
      i tidsrummet fra den 7. januar til den 28. april 2002 deltog x i et kursus på ebeltoft sundheds-
daghøjskole på linien ”sundhed og trivsel”.
      ved en lægeundersøgelse den 3. juni 2002 blev x fundet egnet til skibstjeneste, dog
begrænset til en periode på 3 måneder. hans højde blev angivet til 179 cm. og vægt til 151 kg.,
hvilket svarede til et bmi på 46.
      x har efterfølgende været til flere lægeundersøgelser, hvor han er fundet egnet til
skibstjeneste i begrænsede perioder, senest den 27. februar 2003, hvor han blev fundet egnet til
skibstjeneste for en periode på 1 år. han vejede da 130 kg og havde et bmi på 38,8.
      den 11. juli 2002 genoptog han sit arbejde som skibskok hos a.p. møller, og han er efterføl-
gende blevet forfremmet til hovmester.
forklaringer
x har forklaret, at han altid har været overvægtig, men at han ikke har haft gener heraf, og at det
ikke har givet ham problemer i hans arbejde som skibskok. der er trange pladsforhold om bord på
skibe, men han har vænnet sig forholdene. han har ikke været fraværende fra sit arbejde pga.
overvægten.
      hans opgaver ombord som kok er at sørge for madlavningen og for rengøringen af kabyssen
og være en del af sikkerhedsberedskabet. i tilfælde af en ulykke skal han assistere overstyrmanden
                                                  - 6 -
med at hindre, at personer, som ikke er en del af personellet, sinker redningspersonalet. i tilfælde af
en evakuering skal han sørge for nødproviant og tæpper til redningsbådene og hjælpe ikke-personel
med at komme i redningsbådene. han har altid deltaget i sikkerhedsøvelser, og han har aldrig fået
kritik for sin indsats. han har endvidere gennemført et sikkerhedskursus på frederikshavns søfarts-
skole for at opnå søfartsbevis.
       brug af ”mandehuller”, som findes i lastrummene, indgår ikke i sikkerhedsøvelserne.
       i juni 2001 havde han en samtale om overvægt med kaptajn peter grøn, som var kaptajn på
det skib, hvor han da gjorde tjeneste. peter grøn var bekymret for, at overvægten ville give ham
problemer i fremtiden, og de talte om ebeltoft sundhedsdaghøjskole. peter grøn nævnte intet om,
at der var et aktuelt problem, og ingen af hans tidligere overordnede har givet udtryk for, at det var
et problem. peter grøn udfærdigede et brev til rederiet i anledning af samtalen.
       hans arbejdsrytme var sædvanligvis sådan, at han var syv uger til søs, hvorefter han havde
syv uger fri, men efter samtalen med peter grøn undlod han at holde fri, så han kunne opspare til-
strækkelig betalt fritid til at tage på ebeltoft sundhedsdaghøjskole. inden han nåede at optjene til-
strækkelig tjenestefrihed, mistede han imidlertid sit sundhedsbevis og dermed muligheden for at
fortsætte sit arbejde. han måtte derfor gå på dagpenge.
       han vejer i dag 118 kg. og fortsætter slankekuren.
kaptajn peter grøn har forklaret, at han har været kaptajn i 5 år, og at han har været kaptajn for x i
en periode på 7 sammenhængende uger, indtil han afmønstrede den 11. juni 2001. han var tilfreds
med xs indsats, og der opstod på intet tidspunkt sikkerhedsmæssige problemer. han mente ikke, at
der var nogen aktuel sikkerhedsmæssig risiko forbundet med xs overvægt.
       han havde en samtale med x, hvor han fortalte, at han var bekymret for xs helbred. han
mente ikke, at der var grundlag for at hjemsende x, men på sigt var det nødvendigt med et vægttab.
de talte derfor om, at x skulle tilmelde sig et livsstilskursus. han skrev herefter et brev til rederiet,
hvori han oplyste om indholdet af samtalen.
       hvis x havde fået et ildebefindende i sin kahyt, således at han skulle bæres fra borde på en
båre, ville hans overvægt have gjort det vanskeligere end ellers, men ikke umuligt. det er i øvrigt
altid vanskeligt at transportere en båre rundt på et skib pga. de trange pladsforhold.
påstande
x har nedlagt påstand om, at helbredsnævnet tilpligtes at anerkende, at han havde krav på gyldigt
sundhedsbevis til arbejde i skib fra den 31. oktober 2001, og at helbredsnævnet skal betale
                                                - 7 -
erstatning med 18.089 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente fra sagens anlæg til betaling sker.
beløbet er det indtægtstab, som x har opgjort at have lidt i perioden 1. november 2001 – 31.
december 2001 i anledning af, at han ikke fik fornyet sit sundhedsbevis.
helbredsnævnet, der ikke har bestridt størrelsen af erstatningen, har påstået frifindelse.
parternes synspunkter
xs advokat har gjort gældende, at helbredsnævnet ikke har haft hjemmel til at nægte at vurdere x
egnet til skibstjeneste, idet vurderingen efter § 3, stk. 1, i bekendtgørelsen skal være i
overensstemmelse med den følge, som er angivet i bilag 1 til bekendtgørelsen. i bilag 1, ii, 3. afsnit,
kolonne b, angives følgen at være ”evt. begrænsning i tid og arbejdsområde om bord og
fartsområde”. helbredsnævnet har derfor været retligt forpligtet til at udstede sundhedsbevis,
eventuelt med visse begrænsninger.
      subsidiært burde helbredsnævnet have truffet afgørelse efter en konkret vurdering i stedet for
at handle i strid med den almindelige forvaltningsretlige grundsætning om forbud mod at sætte skøn
under en regel. helbredsnævnet har således undladt at foretaget en konkret afvejning af betydningen
af det høje bmi og de øvrige relevante kriterier, som er opregnet under punkt 1-3 i indledningen til
bilag 1 til bekendtgørelsen. efter bestemmelsen i bilag 1, ii, 3. afsnit, skal der i tilfælde af, at bmi
overstiger 40, foretages en konkret vurdering af, om fedtfordeling og muskelfylde er svært hæm-
mende for bevægeligheden. det er nødvendigt at skønne konkret, idet bmi beregnes ved en enkel
matematisk formel, som kun giver et fingerpeg om, hvorvidt en persons fedtfordeling m.v. indebæ-
rer en risiko.
      i helbredsnævnets kendelse af 31. oktober 2001 refereres fra speciallægeerklæringen udfær-
diget af overlæge jens korsgaard, at x fremtræder som svært overvægtig med en vægt på 176 kg.
og en højde på 181 cm, og at fedtfordelingen og muskelvævet ikke vurderes at være svært
hæmmende for bevægeligheden. i begrundelsen henvises alene til ”de foreliggende lægelige
oplysninger”. det fremgår således ikke af begrundelsen, at nævnet har foretaget en konkret
vurdering på grundlag af de relevante kriterier. begrundelsen burde have ført til et andet resultat.
      nævnet har ikke adgang til efterfølgende at fremkomme med en anden begrundelse med den
virkning, at en oprindelig ugyldig afgørelse bliver gyldig, således som helbredsnævnet har forsøgt
ved sin afgørelse af 17. april 2002. i øvrigt er den seneste begrundelse heller ikke udtryk for en
konkret vurdering.
      efter en konkret vurdering burde x have været erklæret egnet til skibstjeneste. i begge de
foreliggende lægeerklæringer er det således anført, at x ikke var hæmmet i sin bevægelighed. i
                                                - 8 -
overlæge jens korsgaards erklæring anføres vel, at situationen på længere sigt er uholdbar, men der
angives intet om aktuelle problemer. i begge erklæringer anbefales, at x erklæres egnet til
skibstjeneste i en begrænset periode. x har været i stand til at gennemføre det obligatoriske
sikkerhedskursus, og ingen af hans kaptajner har ment, at han havde aktuelle problemer.
      helbredsnævnet har endvidere ved sin afgørelse handlet i strid med det almindelige forvalt-
ningsretlige proportionalitetsprincip ved at afskære x fra at udøve sit erhverv, når der ikke aktuelt
var nogen sikkerhedsmæssige problemer. på grund af eventuelle fremtidige risici kunne
egnethedsvurderingen begrænses tidsmæssigt.
      helbredsnævnet har ved sin afgørelse handlet ansvarspådragende, navnlig når der henses til
afgørelsens indgribende betydning og bør betale den hævdede erstatning, hvis opgørelse parterne er
enige om.
helbredsnævnets advokat har gjort gældende, at helbredsnævnet har haft hjemmel til at træffe den
omhandlede afgørelse, idet de følger, som i bilag 1, ii, afsnit 3, er angivet som eventuelle følger,
ikke udelukker andre følger.
      helbredsnævnets afgørelse er truffet ud fra en samlet konkret vurdering af størrelsen af xs
bmi og de kriterier, der er opregnet i indledningen til bilag 1 under punkt 1-3. det fremgår således
af kendelsen af 31. oktober 2001 og afgørelsen af 17. april 2002, at der er lagt vægt på størrelsen af
xs bmi og de sikkerhedsmæssige risici, som et bmi af denne størrelse indebærer for x selv og for
de øvrige besætningsmedlemmer i tilfælde af en nødsituation. det er sagligt, at afgørelsen er truffet
ud fra hensyn, som har generel betydning, idet en egnethedsvurdering ikke blot kan have betydning
for den skibstjeneste, som x aktuelt udøvede, men tillige for en eventuel anden skibstjeneste. det er
således ikke afgørende, at xs overvægt efter det oplyste ikke tidligere har givet anledning til
konkrete sikkerhedsmæssige problemer.
      ved prøvelsen af helbredsnævnets skøn må det tillægges betydning, at helbredsnævnet pga.
sin sammensætning og erfaring har betydelig ekspertise ved vurdering af egnetheden til skibstjene-
ste.
      helbredsnævnet har ikke haft anledning til at finde x egnet for en begrænset periode, idet
man fandt, at xs overvægt indebar de anførte sikkerhedsmæssige problemer.
sø- og handelsrettens afgørelse
bilag 1, ii, 3. afsnit til bekendtgørelse nr. 903 af 28. september 2000 om lægeundersøgelse af
søfarende og fiskere må forstås således, at hvis en søfarendes bmi overstiger 40, skal der anlægges
en konkret vurdering af, om den pågældendes fedtfordeling og muskelfylde er svært hæmmende for
                                                 - 9 -
bevægeligheden. vurderes dette at være tilfældet, angiver bilaget retsfølgen, således at der skal ske
absolut kassation ved førstegangsudmøstrende, hvorimod retsfølgen for erhvervssøfarende er, at
mønstringstilladelsen eventuelt begrænses i tid, arbejdsområde om bord og fartsområde. vurderes
fedtfordelingen og muskelfylden ikke at være svært hæmmende for bevægeligheden, er der efter
bilaget hverken mulighed for kassation eller for at foretage begrænsninger i mønstringstilladelsen,
og den søfarende har således krav på udstedelse af sundhedsbevis uden begrænsninger, jf.
bekendtgørelsens § 4, stk. 1, 2. pkt. både søfartslægen og helbredsnævnet er bundet til de angivne
retsfølger.
       det er i læge jacob lunds afgørelse lagt til grund, at x trods et bmi på 52 ikke var væsentligt
fysisk hindret af fedme i svær grad. også helbredsnævnet har lagt til grund, at xs fedtfordeling og
muskelfylde ikke var svært hæmmende for hans bevægelighed, jf. henvisningen i helbredsnævnets
afgørelse til speciallæge jens korsgaards erklæring. læge jacob lunds og helbredsnævnets
afgørelser om kassation af x på grund af overvægt var således åbenbart i strid med
bekendtgørelsens § 4, stk. 1, 2. pkt., sammenholdt med bilag 1, ii, 3. afsnit, kolonne b, hvorefter x
havde krav på sundhedsbevis, eventuelt med begrænsning i tid, arbejdsområde om bord og
fartsområde.
       xs påstand 1 tages herefter til følge.
       idet størrelsen af den af x krævede erstatning er ubestridt, og idet helbredsnævnet har truffet
en åbenbart ulovlig afgørelse, skal helbredsnævnet betale den krævede erstatning.
                                     thi kendes for ret
helbredsnævnet for søfarende og fiskere tilpligtes at anerkende, at x har krav på gyldigt
sundhedsbevis til arbejde i skib fra den 31. oktober 2001.
       helbredsnævnet for søfarende og fiskere skal inden 14 dage fra denne doms afsigelse til x
betale 18.089 kr. med tillæg af procesrente fra den 17. december 2001, til betaling sker, og 10.000
kr. i sagsomkostninger.
hanne christensen                                                                         ole gernyx
                                                elmer.
helle lehmann                                                                             otto raben
              - 10 -
              (sign.)
           ___ ___ ___
udskriftens rigtighed bekræftes
p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 14. december 2017
sag 86/2017
(2. afdeling)
a
(advokat thomas kaehne ghiladi, beskikket)
mod
fredericia kommune
(advokat jacob schall holberg)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 23. februar 2016 og af vestre
landsrets 8. afdeling den 24. oktober 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jens peter christensen,
oliver talevski, jens kruse mikkelsen og kristian korfits nielsen.
påstande
appellanten, a, har som for landsretten nedlagt påstand om, at fredericia kommune skal
betale 60.000 kr. med procesrente fra den 9. februar 2015.
indstævnte, fredericia kommune, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a har til støtte for, at hendes krav om godtgørelse ikke er forældet, anført navnlig, at
forældelsesfristen tidligst kan begynde at løbe fra den dag, hvor tvangsanbringelsen
(krænkelsen) blev bragt til ophør, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4. hun har ikke før dette tids-
punkt kunnet opgøre sit krav mod kommunen. hun blev først klar over, at hun havde et krav,
da byretten den 23. maj 2012 afsagde dom om at ophæve ankestyrelsens afgørelse om
tvangsanbringelse af d uden for hjemmet. forældelsesfristen kan derfor under alle om-
                                                - 2 -
stændigheder tidligst løbe fra dette tidspunkt, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2. hendes godtgø-
relseskrav mod kommunen er således ikke forældet.
til støtte for, at kommunen skal betale godtgørelse, har a anført navnlig, at det ved byrettens
dom af 23. maj 2012 er fastslået, at betingelserne for at tvangsanbringe d uden for hjemmet
ikke var opfyldt. hun havde flere gange bedt fredericia kommune om hjælp, uden at
kommunen iværksatte relevante støtteforanstaltninger. heller ikke efter at ankestyrelsen i
februar 2011 havde pålagt kommunen at undersøge hendes behov for støtteforanstaltninger,
blev der iværksat støtte, og kommunen traf ikke foranstaltninger i form af aflastning eller
praktiske tiltag i hjemmet, således som det var anbefalet i den psykologiske undersøgelse af
22. maj 2011. kommunen har tvangsmæssigt anbragt hendes tre sønner uden for hjemmet,
uden at kommunen har foretaget en individuel vurdering af hvert enkelt barn. kommunen har
herved handlet ansvarspådragende. kommunens afgørelse om at tvangsanbringe d uden for
hjemmet har endvidere medført en krænkelse af hendes rettigheder efter den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 8 om ret til respekt for sit familieliv. hun er således
berettiget til økonomisk godtgørelse efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26.
godtgørelsen bør i lyset af karakteren og grovheden af den skete krænkelse samt praksis fra
den europæiske menneskerettighedsdomstol fastsættes til 60.000 kr.
fredericia kommune har anført navnlig, at as krav om godtgørelse var forældet ved
sagsanlægget den 9. februar 2015. efter forældelseslovens § 2, stk. 4, begynder forældel-
sesfristen for sådanne krav at løbe fra skadens indtræden og ikke fra skadens ophør. forældel-
sesfristen løb derfor fra den 28. oktober 2011, hvor børn- og ungeudvalget traf afgørelse om
at tvangsanbringe d uden for hjemmet. på dette tidspunkt kunne a konstatere følgerne af
afgørelsen, og hun var ikke bedre i stand til at opgøre sit godtgørelseskrav ved ophøret af
anbringelsen end ved tvangsfjernelsen. a har ikke været ubekendt med godtgørelseskravet i
forældelseslovens § 3, stk. 2’s forstand, og forældelsesfristens begyndelsestidspunkt har
således ikke været suspenderet.
fredericia kommune har til støtte for, at kommunen ikke skal betale godtgørelse, anført navn-
lig, at a ikke har løftet sin bevisbyrde for, at kommunen har handlet ansvarspådragende eller
retsstridigt. kommunen har heller ikke overtrådt artikel 8 i den europæiske
menneskerettighedskonvention. der er derfor ikke grundlag for at tilkende godtgørelse, hver-
                                                - 3 -
ken direkte eller efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26. hvis der findes grundlag for
at tilkende godtgørelse, bør beløbet være væsentligt mindre end de krævede 60.000 kr.
højesterets begrundelse og resultat
den 28. oktober 2011 traf børn- og ungeudvalget i fredericia kommune i medfør af lov om
social service § 58, stk. 1, afgørelse om, at as tre sønner, b, c og d, skulle anbringes uden for
hjemmet uden samtykke.
a klagede herover til ankestyrelsen, som ved afgørelse meddelt den 9. december 2011
stadfæstede børn- og ungeudvalgets afgørelse. ankestyrelsens afgørelse vedrørende c og d
blev efter anmodning fra a indbragt for byretten den 16. december 2011. ved dom af 23. maj
2012 ophævede byretten ankestyrelsens afgørelse om tvangsanbringelse af d, idet
betingelserne i lov om social service § 58, stk. 1, ikke fandtes opfyldt.
den 9. februar 2015 anlagde a retssag mod fredericia kommune med krav om godtgørelse
for uretmæssig tvangsanbringelse af d. spørgsmålet er for højesteret i første række, om det
fremsatte krav på dette tidspunkt var forældet.
parterne er enige om, at forældelsesfristen for kravet er 3 år, jf. forældelseslovens § 3, stk. 1.
medmindre der efter § 3, stk. 2, er grundlag for suspension af forældelsesfristens begyndel-
sestidspunkt, løber forældelsesfristen fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. forældelseslo-
ven § 2, stk. 4.
den skade, som a kræver godtgørelse for, er følgerne af tvangsanbringelsen af d.
tvangsanbringelsen skete på baggrund af børn- og ungeudvalgets afgørelse, og a kunne ved
afgørelsens meddelelse umiddelbart konstatere følgerne af afgørelsen. skaden må derfor anses
for indtrådt ved meddelelsen af børn- og ungeudvalgets afgørelse af 28. oktober 2011, og
forældelsesfristen begyndte dermed at løbe fra dette tidspunkt, jf. herved også højesterets
dom af 22. november 2011 (ufr 2012.574/2). at a på tidspunktet for børn- og
ungeudvalgets afgørelse ikke kunne opgøre sit krav endeligt, ændrer ikke herved.
                                               - 4 -
a og hendes daværende advokat var bekendt med det oplysningsgrundlag, som børn- og
ungeudvalgets afgørelse om tvangsanbringelse af d blev truffet på baggrund af. a klagede
over afgørelsen til ankestyrelsen, og hun indbragte ankestyrelsens afgørelse for byretten.
hun gjorde i begge tilfælde – ligesom for børn- og ungeudvalget – gældende, at der efter de
foreliggende oplysninger ikke var grundlag for at tvangsanbringe d. a var således bekendt
med de faktiske omstændigheder, som hendes krav om godtgørelse støttes på.
forældelsesfristens begyndelsestidspunkt har derfor ikke været suspenderet efter
forældelseslovens § 3, stk. 2.
højesteret finder på den anførte baggrund, at der var indtrådt forældelse, da a den 9. februar
2015 anlagde sag mod fredericia kommune. allerede som følge heraf kan hun ikke kræve
godtgørelse i anledning af børn- og ungeudvalgets afgørelse af 28. oktober 2011 om at
anbringe d uden for hjemmet uden samtykke.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
under hensyn til sagens karakter skal a (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært statskassen,
betale sagsomkostninger for højesteret med 50.000 kr. til fredericia kommune til dækning af
udgift til advokat.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært
statskassen, betale 50.000 kr. til fredericia kommune.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 7. marts 2014
sag 30/2012
(1. afdeling)
precision industries aps under konkurs
(advokat kim munk-petersen)
mod
danske bank a/s
(advokat søren juul)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 10. januar 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, poul dahl jensen, vibeke rønne,
oliver talevski og lars apostoli.
påstande
appellanten, precision industries aps under konkurs, har påstået frifindelse.
indstævnte, danske bank a/s, har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
precision industries aps blev erklæret konkurs den 24. september 2013. konkursboet er ind-
trådt i sagen.
ifølge ordlyden af hovedgarantien på 299.600 usd skulle de ensartede regler for anfor-
dringsgarantier, jf. det internationale handelskammers (icc) publikation nr. 458, være gæl-
dende for denne. der er bl.a. tale om følgende regler:
                                              - 2 -
     ”artikel 1
     disse regler gælder for enhver anfordringsgaranti samt ændringer hertil, som en garant
     (som beskrevet i det følgende) er blevet instrueret om at udstede, og som anfører, at den
     er underkastet det internationale handelskammers ensartede regler for anfordrings-
     garantier (publikation nr. 458), og er bindende for alle garantiens parter, medmindre an-
     det udtrykkeligt er anført i garantien eller eventuelle ændringer hertil.
     …
     artikel 9
     garanten skal med rimelig omhu kontrollere alle dokumenter, som er anført i og præ-
     senteret under en garanti, inklusive kravet, for at konstatere, hvorvidt de efter deres ydre
     fremtræder som værende i overensstemmelse med garantiens vilkår. såfremt sådanne
     dokumenter ikke fremtræder som værende i overensstemmelse med garantiens vilkår
     eller efter deres ydre fremtræder som værende indbyrdes uoverensstemmende, skal de
     afvises.
     …
     artikel 17
     i tilfælde af krav skal garanten – uden præjudice for vilkårene i artikel 10 – uden forsin-
     kelse underrette ordregiveren eller, hvor det er relevant, den instruerende part, i hvilket
     tilfælde den instruerende part skal underrette ordregiveren.
     …
     artikel 19
     et krav skal fremsættes i overensstemmelse med garantiens vilkår før dens udløb, dvs.
     senest på dens udløbsdato og før indtræden af en udløbsbegivenhed som defineret i art.
     22. i særdeleshed skal alle dokumenter, der er anført i garantien med henblik på kravet,
     samt enhver erklæring, som kræves i henhold til artikel 20, præsenteres for garanten in-
     den garantiens udløb på udstedelsesstedet. i modsat fald skal kravet afvises af garanten.
     …
     artikel 21
     garanten skal uden forsinkelse fremsende beneficiantens krav samt alle dertil knyttede
     dokumenter til ordregiveren eller, hvor det er relevant, til den instruerende part med
     henblik på videre fremsendelse til ordregiveren.
     …
     artikel 26
     såfremt beneficianten kræver en forlængelse af garantiens gyldighed – som et alternativ
     til et krav om betaling præsenteret i overensstemmelse med vilkårene og betingelserne i
     garantien og disse regler – skal garanten uden forsinkelse underrette den part, som gav
     garanten instruktionerne. garanten skal da udskyde betalingen af kravet i et rimeligt
     tidsrum, der gør det muligt for ordregiveren og beneficianten at nå til enighed om ind-
     rømmelse af en sådan forlængelse og for ordregiveren at sørge for udstedelse af en så-
     dan forlængelse…”
swift-meddelelsen af 4. december 2008 fra dar es salaam investment bank vedrørende
hovedgarantien på 299.600 usd har følgende indhold:
                                              - 3 -
      ”we would like to inform you that on 21/10/2008 we extend this gtee from 24/10/2008
      till 23/1/2009 according to the principis represent request letter and we collected our
      extension charges. kindly extend your c/g accordingly and confrim yuor action by
      swift.”
swift-meddelelsen vedrørende garantien på 32.556,64 usd har samme indhold, og den
blev afsendt fra dar es salaam investment bank samtidig med swift-meddelelsen om ga-
rantien på 299.600 usd.
den 5. december 2008 bekræftede danske bank forlængelserne af kontragarantierne vedrø-
rende begge garantier indtil den 7. februar 2009.
parterne er enige om, at birthe skrydstrup fra danske bank rettede telefonisk henvendelse til
precisions medarbejder ann kjeldsen og orienterede hende om dar es salaam investment
banks meddelelser om forlængelse af de to garantier, før danske bank over for dar es sa-
laam investment bank bekræftede forlængelsen af kontragarantierne. der er også enighed om,
at ann kjeldsen godkendte forlængelsen af kontragarantien vedrørende garantien på
32.556,64 usd. derimod er parterne ikke enige om, hvorvidt ann kjeldsen godkendte for-
længelsen af kontragarantien vedrørende garantien på 299.600 usd, eller om hun gjorde ind-
sigelse imod en forlængelse af denne.
dar es salaam investment banks swift-meddelelse af 7. december 2008 med anmodning
om honorering af danske banks kontragaranti har bl.a. følgende indhold:
      ”we received a claim from the beneficiary to pay the total guarrantee amount since the
      applicant (your customer epoka industries) not fulfill the contract terms and is in breach
      of his obligation. please credit our account in hsbc ny (000143316) usd with usd
      (299,600.00) and confirm by authenticate swift. your urgent reply will be highly appre-
      ciated.”
efter at danske bank havde orienteret precision om anmodningen fra dar es salaam invest-
ment bank, meddelte precision, at man ikke var indforstået med en imødekommelse af an-
modningen. det skete i brevet af 11. december 2008, hvori man blandt andet betvivlede, at
der overhovedet var fremsat et krav fra den begunstigede, baghdad governorate, over for dar
                                               - 4 -
es salaam investment bank. på grund af denne indsigelse ventede danske bank med at indfri
kontragarantien, indtil man fra dar es salaam investment bank havde modtaget en kopi af
brevet af 1. december 2008 fra baghdad governorate til dar es salaam investment bank,
hvoraf det fremgår, at et sådant krav var blevet fremsat. i brevet er ud over det, der er citeret i
sø- og handelsrettens dom, anført:
       ”we write with reference to a letter of guarantee issued by your bank under no. 9168
       dated 21.10.2008, a copy of which is attached hereto, and which relates to a contract to
       install and erect fixed explosive detection equipment being carried out by the danish
       ibuka company…”
precision har opfordret danske bank til at fremlægge yderligere korrespondance mellem
baghdad governorate og dar es salaam investment bank, herunder korrespondancen om
fristforlængelsen den 21. oktober 2008. ifølge danske bank er der efter tidligere forgæves
forsøg imidlertid ikke udsigt til, at fornyede forsøg vil kunne føre til tilvejebringelse af yder-
ligere.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om det var med rette, at danske bank a/s imødekom anmodningen fra dar es
salaam investment bank om indfrielse af kontragarantien vedrørende hovedgarantien på
299.600 usd med den virkning, at precision industries aps i henhold til indeståelsesaftalen
af 13. august 2007 hæftede for betalingen over for danske bank.
spørgsmålet er, om kontragarantien var udløbet, da dar es salaam investment bank fremsatte
sit krav om indfrielse den 7. december 2008. varigheden af kontragarantien var kædet sam-
men med hovedgarantien på den måde, at kontragarantien udløb 30 dage efter udløbet af ho-
vedgarantien.
ifølge vilkårene for hovedgarantien kunne den forlænges ”upon request,” det vil sige blot ef-
ter anmodning fra den berettigede, baghdad governorate. dar es salaam investment bank
oplyste ved swift-meddelelsen af 4. december 2008, at garantien den 21. oktober 2008 var
blevet forlænget til den 23. januar 2009. der er ikke fremkommet noget, der gav danske bank
grundlag for at betvivle rigtigheden af denne oplysning. det bemærkes herved, at der i brevet
af 1. december 2008 fra baghdad governorate til dar es salaam investment bank, som dan-
                                               - 5 -
ske bank modtog den 13. januar 2009, udtrykkeligt er henvist til et garantibrev udstedt af dar
es salaam investment bank den 21. oktober 2008. på denne baggrund finder højesteret, at
danske bank var forpligtet til at tage oplysningen om forlængelsen af hovedgarantien til ef-
terretning. kontragarantien var således ikke udløbet den 7. december 2008, da danske bank
modtog anmodningen om indfrielse. de af precision påberåbte regler i icc’s publikation nr.
458 (art. 9, 17, 19, 21 og 26) kan ikke føre til et andet resultat.
danske bank har herefter krav på friholdelse for udgiften til indfrielse i henhold til indeståel-
sesaftalen af 13. august 2007 mellem danske bank og precision. højesteret stadfæster derfor
dommen.
                                     thi kendes for ret:
sø- og handelsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal precision industries aps under konkurs betale 125.000
kr. til danske bank a/s.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
dom
afsagt den 1. juni 2015 i sag nr. bs 16-1656/2013:
a
mod
skatteministeriet
nicolai eigtveds gade 28
1402 københavn k
sagens baggrund og parternes påstande
denne sag, der er anlagt den 17. september 2013, vedrører spørgsmålet om skattefrihed i
medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, i forbindelse med afståelse af
arealer til vejle kommune.
sagsøgeren a har nedlagt påstand om, at sagsøgte skatteministeriet skal tilpligtes at
anerkende, at arealer beliggende ... 100, … ("x-vej 7"), og y-vej 20, … ("z-gård"), kan
afstås skattefrit til vejle kommune på ekspropriationslignende vilkår, og at skats svar af 4.
januar 2012 på sagsøgerens anmodning om bindende svar ændres til "ja".
skatteministeriet har nedlagt påstand om frifindelse.
der har deltaget 3 dommere ved behandlingen af denne sag.
oplysningerne i sagen
i forbindelse med salg af en landbrugsejendom anmodede a og hans ægtefælle den 20.
november 2011 skat om et bindede svar på et spørgsmål vedrørende
ejendomsavancebeskatning. efter at have modtaget skats svar af 4. januar 2012 indbragte
han afgørelsen for landsskatteretten, der den 17. juni 2013 afsagde en kendelse, hvoraf det
blandt andet fremgår:
      "...
      klageren har anmodet skat om bindende svar. der er stillet følgende spørgsmål:
               "kan afståelse af arealer beliggende ... 100, … og y-vej20, …, til vejle
               kommune ske skattefrit på ekspropriationslignende vilkår."
      skat har svaret "nej" til det stillede spørgsmål.
                                               std061446-s01-st01-k194-t3-l01-m00-\d46
      landsskatteretten stadfæster skats afgørelse.
                                           - 2 -
møde mv.
der er afholdt møde med klagerens repræsentant. klageren og hans repræsentant har
ligeledes haft lejlighed til at udtale sig over for rettens medlemmer ved et retsmøde.
sagens oplysninger
klageren ejer ejendommen y-vej 20, …, vejle.
klagerens ægtefælle ejer ejendommen ... 100, vejle. begge ejendomme drives af
klageren og indgår i hans landbrugsvirksomhed. herudover driver klageren også
landbrug på y-vej22, vejle.
repræsentanten har oplyst, at klageren driver et moderne landbrug med
svineproduktion og planteproduktion med vægt på dyrkning af afgrøder til opfodring
på bedriften. svineproduktionen foregår på y-vej 20. der er miljøtilladelse til 295
dyreenheder, hvilket kræver et udbringningsareal på 210 ha. produktionen er på 330
søer, og der fedes ca. 5.000 slagtesvin årligt.
vejle kommune har den 13. juli 2007 vedtaget lokalplan nr. 1021. i henhold til
lokalplanen er et område, der tilhører ejendommen y-vej 10 og ... 100 overført fra
landzone til byzone. den 13. december 2007 er der holdt åstedsforretning. det fremgår
af protokol over åstedsforretningen, at den er afholdt i henhold til kapitel 11 i
planloven, idet kommunen påtænkte at ekspropriere arealer til virkeliggørelse af
lokalplan 1021. der er i forbindelse med åstedsforretningen fremsat tilbud om
erstatning for ekspropriation. naturklagenævnet har imidlertid den 18. marts 2008
erklæret lokalplan nr. 1021 ugyldig pga. inhabilitet.
den 11. august 2008 er lokalplan nr. 1056 blevet vedtaget. i henhold til denne
lokalplan overføres, ligesom ved lokalplan 1021, et område som tilhører ejendommene
y-vej 20 og ... 100 fra land- til byzone. der er den 10. oktober 2008 afholdt
åstedsforretning, og i denne sammenhæng har vejle kommune fremsat tilbud om
erstatning for ekspropriation.
repræsentanten har oplyst, at vejle kommune den 7. oktober 2009 har meddelt
klageren, at man ikke frivilligt vil købe de arealer, som der blev holdt åstedsforretning
på. i december 2009 anmodede klageren vejle kommune om at ekspropriere på
baggrund af de tidligere holdte åstedsforretninger. den 1. februar 2010 har vejle
                                          - 3 -
kommune skrevet til klageren, at kommunen ikke ville foretage yderligere
sagsbehandling.
repræsentanten har oplyst, at klageren herefter pga. de økonomiske konsekvenser for
klageren af lokalplan nr. 1056 har været tvunget til at anmode kommunen om at
overtage de arealer, der er overført til byzone, efter planlovens § 47 a.
skats afgørelse
efter planlovens § 47 a, stk. 1, kan en ejer af en fast ejendom, der benyttes til
landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage, hvis ejendommen helt eller delvis
overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde, inden 4 år efter overførslen
forlange ejendommen henholdsvis den overførte del af denne overtaget af kommunen
for et beløb fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, som efter §§ 47
og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme, jf. dog stk. 2.
efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, er fortjeneste indvundet ved
modtagelse af en ekspropriationserstatning skattefri. det samme er fortjeneste ved salg
til en erhverver ved frivillig aftale, der opfylder betingelserne for at ekspropriere
ejendommen på aftaletidspunktet.
det er kommunen, der i henhold til planloven har hjemmel til ekspropriation på
baggrund af en vedtaget og offentliggjort lokalplan.
at en lokalplan udgør fundamentet for ekspropriation, er dog ikke ensbetydende med,
at kommunen er forpligtet til at iværksætte ekspropriation. lokalplanen fastlægger
rammerne for den fremtidige anvendelse af lokalplanområdet, men hindrer ikke den
hidtidige lovlige anvendelse af området.
ved lov nr. 458 af 9. juni 2004 er den hidtidige bestemmelse i frigørelsesafgiftslovens
§ 8 overført til planlovens § 47 a. hensigten med bestemmelsen er at sikre, at en ejer
af en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage,
kan forlange, at kommunen overtager ejendommen henholdsvis den overførte del af
ejendommen til et beløb, der er fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme
regler, der efter planlovens §§ 47 og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme.
reglen gælder i de tilfælde, hvor ejendommen helt eller delvist overføres fra landzone
til byzone eller sommerhusområde. ejerens frist for at forlange, at kommunen
overtager, er senest 4 år efter overførslen.
reglen i § 47 a er ikke en ekspropriationsbestemmelse, men kan nærmere betegnes
som en lovhjemlet købepligt for den kommunale myndighed, som ved
                                        - 4 -
lokalplanlægning overfører ejendom fra landzone til byzone. der henvises til afgørelse
skm2010.723.ølr, hvor landsretten udtaler, at ekspropriation er kendetegnet ved, at
ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse, og ved at være en begivenhed, som
ejeren ikke har fremkaldt. den købepligt for kommunen, som ejeren efter planlovens §
47 a kunne have valgt at benytte sig af, er således væsensforskellig fra ekspropriation.
den omstændighed, at lokalplanen muliggjorde en anvendelse af købepligten i
planlovens § 47 a, findes derfor på ingen måde at kunne sidestilles med
ekspropriationsrealitet.
i det konkrete tilfælde har vejle kommune den 11. august 2008 vedtaget lokalplan
1056 trods indsigelser fra klageren, som bl.a. omfatter en del af dennes
landbrugsejendom. lokalplanens formål er at fastlægge områdets anvendelse til
regionale erhvervsformål, især større transport- og logistikvirksomhed, større
fremstillings-, service og lagervirksomhed mv., og at overføre området fra landzone til
byzone.
det er uden betydning, at der forinden har været drøftelser med vejle kommune om
overtagelse på ekspropriationslignende vilkår, som imidlertid ikke blev gennemført.
det bemærkes, at praksis omkring planlovens § 48 ikke kan finde anvendelse på
overtagelser efter planlovens § 47 a, idet planlovens § 48 har et andet indhold end § 47
a. planlovens § 48 bestemmer således, at når en lokalplan eller en byplanvedtægt har
forbeholdt en ejendom eller en del af en ejendom til et offentligt formål, kan ejeren
forlange ejendommen overtaget af kommunen mod erstatning. hvis restejendommen
ikke kan udnyttes på rimelig måde som selvstændig ejendom, kan ejeren forlange hele
ejendommen overtaget af kommunen. overtagelsespligten påhviler dog kun
kommunen, hvis det pågældende areal ikke kan udnyttes på en økonomisk rimelig
måde i overensstemmelse med den faktiske udnyttelse af de omliggende ejendomme.
skat har anført, at svaret kun er gældende for spørgerens skattemæssige forhold.
klagerens påstand og argumenter
der er nedlagt påstand om, at fortjeneste ved afståelse af arealer beliggende ... 100,
vejle og y-vej 20, vejle til vejle kommune er skattefri i henhold til
ejendomsavancebeskatningsloven, da afståelsen er sket på ekspropriationslignende
vilkår.
                                          - 5 -
den økonomisk konsekvens af, at jorden er overgået til byzone, har tvunget klageren til
at påberåbe sig retten til, at kommunen skal erhverve jorden. hermed er der tale om
ekspropriationslignende forhold, da skatteyder reelt set ikke har haft noget valg.
for at beskytte lodsejer i de situationer, hvor vedtagelsen af en lokalplan afskærer den
nuværende lodsejer fra en rimelig og forsvarlig udnyttelse af ejendommen, har
kommunen en overtagelsespligt til det pågældende areal.
ejendomsskat pr. ha for det areal, der er omfattet af den nye lokalplan er 7,2 promille
af 800.000 kr., hvilket svarer til 5.760 kr. pr. ha. ejendomsskatten pr. ha. uden
vedtagelse af den nye lokalplan er 7,2 promille af 95.000 kr., hvilket svarer til 684 kr.
pr. ha. lokalplanen indebærer således en forøget årlig ejendomsskat med 5.076 kr. pr.
ha. i alt er der tale om ca. 85 ha., som er blevet omfattet af den nye lokalplan. det
medfører en årlig omkostningsstigning på ca. 431.500 kr.
der er på baggrund af kalkuler udarbejdet af videncentret for landbrug opgjort, at
driften af de 84 ha., der er overført til byzone, hvert år vil generere et underskud på
490.000 kr.
folketinget har med virkning for 2011 vedtaget, at grundskyldspromillen for landbrug
nedsættes med 5,1 promillepoint. uden vedtagelse af denne særlov, som formentlig
ikke kan forventes at fortsætte, vil konsekvensen være en forøget omkostning på
737.120 kr. og et samlet årligt underskud på 836.400 kr.
vejle kommune har ikke ønsket at vedtage en ny lokalplan, hvor jorden tilbageføres til
landzone. sådan som sagsforløbet har været, har der reelt set været tale om, at vejle
kommune ved at fastholde lokalplanen har ønsket at udnytte de faldende priser på
erhvervsjord til at tvinge skatteyder til at afstå jorden til en lavere pris. de har tilbudt
klageren 45 kr. pr. kvadratmeter mod oprindelig 50 kr. de har efterladt klageren i en
situation, hvor han ikke har kunnet gøre andet end at anmode kommunen om at
overtage jorden i henhold til planloven.
med baggrund i sagsforløbet er der reelt set tale om ekspropriationslignende afståelse.
der gælder ifølge skatterådet følgende betingelser for, at en afståelse skal anses for at
være på ekspropriationslignende vilkår:
        der skal på aftaletidspunktet være ekspropriationshjemmel i lovgivningen til det
        pågældende formål.
     på aftaletidspunktet skal eksproprianten udvise vilje til at ekspropriere.
begge betingelser er opfyldt.
                                           - 6 -
der har været afholdt åstedsforretning på ejendommene med vejle kommunes forslag
til fuld erstatning ved ekspropriation.
overtaksationskommissionen har fastsat tidspunktet for aftalen om overdragelsen til
2008, og på dette tidspunkt har kommunen udvist vilje til ekspropriation. det har
allerede i 2007/2008 stået klart, at der ville blive indgået en aftale om overdragelse.
kommunen har ved åstedsforretningen villet ekspropriere, og klageren har ikke haft
nogen reel økonomisk mulighed for at beholde jorden. aftalen om overdragelsen skal
anses for indgået ved afholdelsen af åstedsforretningen.
hvis aftaletidspunktet anses for at være tidspunktet for fremsættelse af
overtagelsesbegæringen, har klageren alligevel kunnet påregne på aftaletidspunktet, at
kommunen ville ekspropriere arealet. når kommunen ikke har villet ændre lokalplanen,
er det fordi kommunen vil råde over arealet til industrigrunde.
i forbindelse med, at finanskrisen er slået igennem, og der ikke længere har været
udsigt til, at arealerne kunne videresælges, har kommunen forsøgt at presse klageren
ved at tilkendegive, at de ikke længere vil ekspropriere arealet, men ikke desto mindre
har kommunen ikke ladet arealet eller blot en del af arealet udgå af lokalplanen.
kommunen har pålagt klageren så store økonomiske byrder, at de har tvunget ham til
at afstå arealet. hensigten er dokumenteret ved, at kommunen samtidigt med, at de har
afvist at lade jorden udgå af lokalplanen, har tilbudt at overtage jorden frivilligt til en
lavere pris.
såfremt vedtagelsen af lokalplanen ikke havde medført et underskud på ca. 500.000 kr.
årligt, ville klageren ikke have været tvunget til at gøre brug af planlovens § 47 a.
klageren ville i stedet have kunnet fortsætte sin landbrugsdrift uændret, indtil
kommunen havde brug for jorden og så kunne ekspropriere den.
kommunen har ændret taktik og vil ikke ekspropriere arealet, men vil i stedet overtage
det frivilligt til en lavere pris, og derved undgå, at taksationskommissionen skal
prisfastsætte jorden. klageren har ikke økonomisk mulighed for at beholde arealet,
eller sælge det til tredjemand i det nuværende marked. dermed har kommunen tvunget
klageren til at gøre brug af planlovens § 47 a. det er med andre ord ikke frivilligt, at
han afstår arealet til den ekspropriationsberettigede.
                                          - 7 -
der henvises til skm2008.816.sr. her har en skatteyder i henhold til planloven også
bedt en kommune overtage et areal. skatterådet tiltrådte i det bindende svar, at det var
at sidestille med ekspropriation og dermed var afståelsen skattefri.
vejle kommunes fremgangsmåde er en magtdemonstration, der udelukkende har haft
til formål at tvinge arealet fra lodsejer, og det helst til en lavere pris end hvis
taksationskommissionen skulle fastsætte den. når en lodsejer af hensyn til almenvellet
tvinges til at afstå sin ejendom, er der reelt set mere tale om ekspropriation end om
ekspropriationslignende vilkår.
landsskatterettens bemærkninger og begrundelse
fortjeneste ved afståelse af fast ejendom medregnes til den skattepligtige indkomst
efter reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven. det fremgår af
ejendomsavancebeskatningslovens § 1.
i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 1. pkt., er fortjeneste
indvundet ved erstatning for ekspropriation af fast ejendom ikke skattepligtig. det
samme gælder ved salg til en erhverver, som efter formålet med overdragelsen opfylder
betingelserne for at ekspropriere ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens §
11, stk. 1, 2. pkt.
det er en betingelse for skattefritagelse efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11,
stk. 1, 2. pkt., at det på aftaletidspunktet har stået klart, at dispositionen ville blive
gennemtvunget ved ekspropriation, hvis den frivillige aftale ikke blev indgået. det
følger af højesterets dom i tfs 1995, 575 hrd.
vejle kommune har meddelt, at den ikke ville foretage yderligere skridt i forhold til
ekspropriation af de arealer, som klageren har begæret overtaget efter planlovens § 47
a. det er derfor ikke godtgjort, at ekspropriation har været et reelt og aktuelt alternativ
til overtagelse efter planlovens § 47 a på det tidspunkt, hvor klageren har begæret, at
kommunen skulle overtage arealerne. landsskatteretten finder, at det er tidspunktet for
klagerens begæring om overtagelse efter planlovens § 47 a, der er aftaletidspunktet.
betingelsen om, at det på aftaletidspunktet skal stå klart, at ekspropriationen vil blive
gennemført, hvis der ikke indgås en frivillig aftale, er derfor ikke opfyldt.
det forhold, at ejendomsskatten for det overdragne areal er steget efter vedtagelsen af
lokalplanen, indebærer ikke, at overdragelsen kan sidestilles med ekspropriation i
henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
                                                - 8 -
      landsskatteretten stadfæster herefter skats afgørelse.
      ..."
as advokat har under hovedforhandlingen oplyst, at laurs peder laursen, der den 12. januar
2015 har udarbejdet en beregning af de økonomiske konsekvenser af den forhøjede
ejendomsskat, er hans klients revisor. det fremgår af laurs peder laursens beregning blandt
andet:
      "...
      med baggrund i de økonomiske realiteter og landbrugets begrænsede lånemuligheder,
      var det ikke en mulig option for a at beholde jorden med det formål at kunne realisere
      arealet til industri på et senere tidspunkt. i 2010 var det ikke sandsynligt, at jorden ville
      kunne realiseres inden for en overskuelig horisont.
      ..."
parternes synspunkter
parterne har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med deres påstandsdokumenter.
a har i påstandsdokument af 23. marts 2015 anført følgende:
      ”…
      -        principalt at den af vejle kommune som led i overtagelsen af de to ejendomme
               betalte erstatningssum skattemæssigt skal anses for en af ebl § 11, stk. 1, 1.
               punktum, omfattet
                        "erstatningssum i anledning af ekspropriation", og
      -        subsidiært at den af vejle kommune som led i overtagelsen af de to ejendomme
               betalte erstatningssum skattemæssigt skal anses for betalt som led i et af ebl §
               11, stk. 1, 2. punktum, omfattet "salg til en erhverver, der efter formålet med
               erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
      til støtte for påstanden gøres det i første række gældende, at fortjenesten ved afståelse
      af de i denne sag omhandlede ejendomme er skattefri i medfør af abl § 11, stk. 1, 1.
      punktum, da fortjenesten "er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i
      anledning af ekspropriation".
      som dette også fremgår af den juridiske vejledning (tidligere ligningsvejledningen)
      omfatter ebl § 11 alle typer af ekspropriationer, jfr. john engsig i festskrift til orla
      friis jensen, hvor det side 116 hedder:
                                        - 9 -
                "alle typer af ekspropriative afståelser af fast ejendom
       er omfattet af ebl § 11. det er ikke afgørende om betegnelsen
       "ekspropriation" er anvendt i selve den lovbestemmelse, der hjemler
       den ekspropriative afståelse. skattefritagelsen kan ikke begrænses til
       de grundlovsmæssigt nødvendige erstatninger."
dette er fastslået i dommen ufr 1982.331 h om forståelsen af den dagældende § 2 b i
lov om særlig indkomstskat, hvorefter fortjenester indvundet ved modtagelsen af en
erstatningssum i anledning af ekspropriation - ganske som efter ebl § 11, stk. 1, 1.
punktum - var skattefri. højesteret udtalte i den sag bl.a.:
       "herefter kan det ikke antages, at fritagelsesbestemmelsen som af
       indstævnte [skatteministeriet] anført kun gælder for grundlovsmæssigt
       nødvendige erstatninger."
de i planlovens kapitel 11 omhandlede bestemmelser, hvortil § 47a hører, er
ekspropriationsbestemmelser, således som dette også konstateres i ovennævnte dom, u
1982.331 h, hvor det i højesterets præmisser bl.a. hedder:
       "i forbindelse med vedtagelsen af lov nr. 210 af 23. april 1949 om
       regulering af bymæssige bebyggelser indføjedes der ved lov nr. 211 af
       samme dato i byplanlov nr. 181 af 29. april 1938 en bestemmelse med
       samme indhold som byreguleringslovens § 14. denne bestemmelse
       blev optaget som § 15a i det afsnit af byplanloven, der omfatter lovens
       §§ 12-15, og som bærer overskriften "ekspropriation m.m."
       (min understregning)
der var for højesteret ingen grund til at nævne byplanlovens afsnit om "ekspropriation
m.m.", hvis ikke dette var begrundet i et ønske om at understrege, at de i det
pågældende afsnit anførte bestemmelser var ekspropriationsbestemmelser. ganske på
samme måde, som bestemmelserne i den dagældende byplanlovs afsnit om
ekspropriation m.m. var ekspropriationsbestemmelser, er bestemmelserne i planlovens
kapital 11 ekspropriationsbestemmelser.
som påvist ovenfor i afsnit 3.2 med gennemgangen af bestemmelsens forhistorie, er
planlovens § 48 da også klart en ekspropriationsbestemmelse.
som anført. .. er der i denne sag enighed om, at overtagelser efter planlovens § 48 er
omfattet af skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1. det er i den forbindelse væsentligt at
                                        - 10 -
være opmærksom på, at en del af de i nærværende sag omhandlede arealer er udlagt til
de i planlovens § 48 anførte formål, og at fortjenesten vedrørende denne del af
arealerne allerede af den grund er omfattet af skattefriheden i ebl § 11, stk. 1.
planlovens § 47a er ligesom lovens § 48 en ekspropriationsbestemmelse.
allerede frigørelsesafgiftslovens § 8 var en ekspropriationsbestemmelse, der skulle
beskytte grundejeren mod at lande i netop en som i nærværende sag omhandlet
situation, hvor jorden overføres til byzone med deraf følgende forøget
grundbeskatning, uden at der er udsigt til, at jorden indenfor en rimelig tid skal
anvendes til de formål, der begrundede overførslen fra landzone til byzone.
frigørelsesafgiftslovens § 8 skulle således ikke "blot" sikre grundejeren i forbindelse
med, at en del af en samfundsskabt værdistigning blev inddraget gennem en øget
beskatning. dette blev fastslået af højesteret i dommen u 1997.525 h, hvor flertallet
på 7 dommere bl.a. udtaler:
       "vi bemærker herved, at det af lovforslagets almindelige
       bemærkninger fremgår, at forslaget "er udarbejdet under den
       forudsætning, at det fremsatte forslag til lov om by- og landzoner ...
       gennemføres ...", jf. folketingstidende 1968/69, tillæg a, spalte 4359.
       efter lovens forarbejder er dens formål da heller ikke begrænset til at
       inddrage en del af den samfundsskabte værdistigning, som overgang
       fra landzone til byzone repræsenterer. loven skal derudover fremme
       udbuddet af jord, og dens indhold må tillige ses på baggrund af, at en
       ejendom ved indlemmelse i byzone underkastes en højere
       grundbeskatning, jf. folketingsudvalgets betænkning og ministerens
       svar på et spørgsmål bilagt betænkningen, folketingstidende 1968/69,
       tillæg b, spalte 2802 f og 2814."
da frigørelsesafgiften blev ophævet og overtagelsespligten blev overflyttet til
planloven, blev bestemmelsens karakter af en ekspropriationsbestemmelse understreget
ikke blot ved, at bestemmelsen blev indsat i kapitel 11 om ekspropriation og
overtagelse, men tillige derved at overtagelser efter § 47a - ganske på samme måde
som overtagelser efter §§ 47 og 48 - sker efter taksationsprocessens regler.
ved kommunens overtagelse efter planlovens § 47a er der som ved overtagelser efter
de øvrige bestemmelser i planlovens kapitel 11 på ingen måde tale om en overdragelse
"ved en mindelig overenskomst", som det hedder i de ovenfor side 12 citerede
                                          - 11 -
forarbejder til lov om særlig indkomstskat § 7 a, stk. 6, og dermed forgængeren til
ebl § 11, stk. 1, 2. punktum.
der er således ikke tale om en aftalebaseret overtagelse, hvor ejendomsejeren har
"mulighed for at nægte afståelse, hvis de tilbudte vilkår forekommer ham
utilfredsstillende". dette blev klart understreget i nærværende sag,
-         hvor vejle kommune afviste (bilag 79, ekstrakten side 359) sagsøgerens ønske
          om at gøre overtagelsen betinget af, at sagsøgeren kunne acceptere den
          erstatning, som taksationsmyndighederne fastsatte,
-         hvor taksationsmyndighederne bestemte, at de såkaldte betalingsrettigheder
          ikke var omfattet af overdragelsen (bilag
          101, ekstrakten side 443), og
-         hvor vejle kommune kunne fragå tilsagnet (bilag 12,
          ekstrakten side 111) om, at sagsøgeren som led i et frivilligt salg kunne forpagte
          arealerne indtil disse skulle anvendes til erhvervsudvikling.
der foreligger i nærværende sag ikke et ved en "mindelig" aftale gennemført salg, men
en tvangsmæssig overtagelse med udbetaling af en af taksationsmyndighederne efter de
for ekspropriation gældende regler fastsat erstatning.
der foreligger i nærværende sag en tvangssituation, hvor der er foretaget en regulering
af ekspropriativ karakter af den private ejendomsret, og hvor lodsejeren er sikret en ret
til at kræve ekspropriation, når kommunen - alligevel - ikke ønsker at gennemføre
ekspropriationen, fordi kommunen ikke længere ønsker at forfølge de mål, som var
grundlaget for overhovedet at kunne foretage den pågældende regulering af den private
ejendomsret.
principielt set burde det offentlige i så fald ophæve den pågældende regulering, men i
stedet er der valgt en løsning, hvor lodsejeren værnes mod misbrug fra det offentliges
side gennem en ret til at kræve ekspropriationen gennemført i en situation, som den i
nærværende sag omhandlede, hvor kommunen ikke ønsker at tage den fulde
konsekvens af den gennemførte regulering og på eget initiativ overtage jorden, men
heller ikke ønsker at ophæve reguleringen og føre jorden tilbage til landzonen.
kommunen kan naturligvis ikke ved blot at omgøre sin egen beslutning om at overtage
ejendommen omkvalificere den af kommunen gennemførte regulering med de deraf
følgende byrder fra at være et ekspropriativt indgreb til at være et ikke-ekspropriativt
indgreb.
det      skal    i    denne     forbindelse   bemærkes,      at    dommen
                                         - 12 -
skm2010.723.ølr ikke omhandler den skattemæssige behandling af en erstatning
udbetalt som led i en overtagelse efter planlovens § 47a, men et salg til skatteyderens
eget anpartsselskab og dermed en overdragelse, der ikke er omfattet af ordlyden i ebl
§ 11, stk. 1, og at østre landsret således i den sag ikke har afgjort en problemstilling,
der er sammenlignelig med den i nærværende sag foreliggende. landsrettens udtalelse
om overtagelser efter planlovens § 47a er at betragte som en form for obiter dictum.
for så vidt angår skm2010.723.ølr skal det i øvrigt bemærkes, at der i forbindelse
med den i sagen omhandlede lokalplan tilsyneladende ikke har været fokus på den
ovenfor under pkt. 3.2 citerede bestemmelse i planlovens § 13, stk. 4, som netop er
møntet på sådanne lokalplaner, der er initieret af grundejeren, og som giver
kommunerne de nødvendige redskaber til at sikre, at grundejerne kun opnår
beskyttelsen efter planlovens kapitel 11 i de tilfælde, hvor der er tale om en
tvangsmæssig regulering, som fratager grundejeren muligheden for at fortsætte den
hidtidige brug på uændrede vilkår.
sagsøgerens synspunkt om, at overtagelser efter planlovens § 47a er af ekspropriativ
karakter har også støtte i den ekspropriationsretlige litteratur. john engsig skriver
således i festskrift til orla friis jensen, side 123, bl.a.:
       "som fremhævet af orla friis jensen afslører skattemyndighederne i
       det hele en ringe fortrolighed med de ekspropriationsretlige regler ved
       at sidestille overtagelsestilfældene med frivillige overdragelser og
       ganske se bort fra, at den pågældende ejer, når
       overtagelsesbetingelserne foreligger opfyldt, er bragt i en
       tvangssituation."
fortjenester indvundet ved modtagelse af erstatningssummer i anledning af de i
planlovens kapitel 11 omhandlede afståelser er således omfattet af skattefriheden efter
ebl § 11, stk. 1, 1. punktum.
til støtte for påstanden gøres det i anden række gældende, at fortjenesten ved afståelse
af de i denne sag omhandlede ejendomme er skattefri i medfør af abl § 11, stk. 1, 2.
punktum, da fortjenesten er opnået ved afståelse "til en erhverver, der efter formålet
med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
det er i denne sag uomtvisteligt, at vejle kommune er "en erhverver, der efter formålet
med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen", og at der
                                         - 13 -
således efter lovbestemmelsens umiddelbare ordlyd ikke er hjemmel til at beskatte
sagsøgeren af den i nærværende sag omhandlede avancer.
med udgangspunkt i de i tfs 1998, 137 dep beskrevne fortolkningsprincipper burde
det herefter være åbenbart, at det må være op til sagsøgte at dokumentere, at der på
trods heraf er klar hjemmel til at beskatte avancen, og at det på ingen måde har været
muligt for sagsøgte at påvise en sådan klar hjemmel til beskatning i strid med ordlyden
i ebl § 11, stk. 1, 2. punktum.
for så vidt angår fortolkningen af de to domme, tfs 1995, 575 h og tfs 1996, 356 h,
hvormed højesteret tog stilling til grænserne for skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1,
2. punktum, er det helt afgørende at være opmærksom på, at der i de to sager var tale
om overdragelser, som ikke var omfattet af bestemmelsens ordlyd, da der i de to sager
ikke var sket salg "til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder
betingelserne for at ekspropriere ejendommen." det lå således i begge sager klart, at
erhververne, ølstykke menighedsråd og hovedgård fjernvarmeværk a.m.b.a., ikke
selv kunne have eksproprieret de omhandlede rettigheder og arealer.
det er klart, at højesteret i en situation, hvor skattefriheden ved en formålsfortolkning
udvides udover bestemmelsens umiddelbare ordlyd, kan opstille betingelser for at
acceptere en sådan udvidet skattefrihed, men de betingelser, der er opstillet i
forbindelse med en formålsbaseret udvidelse af skattefriheden, kan naturligvis ikke
begrænse en skattefrihed, der følger direkte af bestemmelsens ordlyd. den fortolkning,
som sagsøgte ønsker at gennemtrumfe i denne sag, strider mod legalitetsprincippet,
som beskrevet i tfs 1998, 137 dep.
med hensyn til dommen tfs 2008, 349 h skal det bemærkes, at der i den sag ikke var
tale om en situation, hvor der forelå en overtagelsespligt, hvortil kommer, at
ekspropriationsretten aldrig var blevet udnyttet til gennemførelse af et
naturgenopretningsprojekt af den omhandlede art. overtagelser fandt kun sted ved
"mindelig overenskomst".
der er således væsentlige og afgørende forskelle mellem nærværende sag og den i
dommen tfs 2008, 349 h foreliggende situation, og der er intet grundlag for at
udstrække den mulige indskrænkning af skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1, 2.
punktum, som måtte kunne udledes af tfs 2008, 349 h, til at omfatte den i
nærværende sag foreliggende situation. en sådan mulig indskrænkning af
skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1, 2. punktum, vil i givet fald alene kunne finde
                                        - 14 -
anvendelse i tilfælde, der i enhver henseende er fuldt ud sammenlignelige med den i
tfs 2008, 349 h foreliggende situation, og det er nærværende sag under ingen
omstændigheder.
højesteret har på intet tidspunkt forholdt til en som i nærværende sag foreliggende
tvangssituation, hvor det er utvivlsomt, at kommunen kunne ekspropriere de i sagen
omhandlede ejendomme, at kommunen har eksproprieret til de pågældende formål, at
kommunen i en lang periode klart og utvetydigt har tilkendegivet at ville gennemtvinge
overtagelsen af sagsøgerens og hans ægtefælles ejendomme, at kommunen opretholder
reguleringen med deraf følgende byrder og afviser sagsøgerens ønske om at få
arealerne tilbageført til landzone, og at overtagelsen gennemføres efter reglerne i
planlovens kapitel 11 og ikke ved en "mindelig overenskomst".
med gennemtvingelsen af lokalplanen - kombineret med planlovens § 47a - har vejle
kommune afgivet et uigenkaldeligt tilbud om overtagelse af de i sagen omhandlede
ejendomme på
"ekspropriationslignende vilkår".
den skattefrihed for en fortjeneste indvundet ved afståelse af de i denne sag
omhandlede ejendomme, som sagsøgeren og hans ægtefælle dermed har opnået, kan
ikke ophæves efterfølgende af vejle kommune ved at gøre overdragelsen afhængig af
en begæring fra sagsøgerens side efter planlovens § 47a.
der foreligger fortsat en af ebl § 11, stk. 1, 2. punktum, omfattet afståelse "til en
erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at
ekspropriere ejendommen."
skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1, er begrundet i, som det er udtrykt i de ovenfor
under pkt. 3.1 forarbejder til bestemmelsens forgænger i lov om særlig indkomstskat, at
det ikke er fundet "rimeligt" at beskatte avancer, som er opnået i situationer, hvor en
ejendomsejer, som egentligt alene ønsker at fortsætte sin hidtidige brug af ejendommen
på uændrede vilkår, bliver pålagt byrder som led i en af det omkringliggende samfund
ønsket ændret anvendelse.
det er derfor - også på denne baggrund - overraskende, når sagsøgte i nærværende sag,
hvor vejle kommunes overtagelse er dækket af ordlyden i ebl § 11, stk. 1, med
udgangspunkt i dommene tfs 1995, 575 h og tfs 1996, 356 h, hvormed højesteret
udvidede skattefriheden efter ebl § 11, stk. 1, til situationer, der ikke er omfattet af
                                              - 15 -
      bestemmelsens umiddelbare ordlyd, vil fratage sagsøgeren den skattefrihed, som følger
      af bestemmelsens direkte ordlyd.
      ordet "rimeligt" synes så sandeligt at have ændret betydning siden 1970'erne.
      vejle kommunes overtagelse efter planlovens § 47a skal i relation til ebl § 11, stk. 1,
      kvalificeres som en ekspropriation, således at skattefriheden følger af 1. punktum, og
      hvis ikke retten er enig heri, må det være åbenbart, at skattefriheden følger af 2.
      punktum, da kommunen notorisk og ubestrideligt er "en erhverver, der efter formålet
      med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
      der er i denne sag ikke hjemmel til at fratage sagsøgeren skattefriheden af den
      erstatning, som blev fastsat af taksationsmyndighederne og udbetalt af vejle kommune
      som en konsekvens af den tvangsmæssige overførsel af de i denne sag omhandlede
      arealer fra landzone til byzone.
      …”
det er om sagens omkostninger gjort gældende, at sagens værdi kan opgøres til 6 mio.kr.
baseret på en avance på ca. 23 mio.kr., hvoraf der er betalt virksomhedsskat med 25 %.
skatteministeriet har i påstandsdokument af 23. marts 2015 anført følgende:
      ”…
      ministeriet gør overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at betingelserne
      for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11 er opfyldt.
      sagsøgeren har ikke løftet bevisbyrden for, at avance ved afståelse af de omhandlede
      ejendomme til kommunen som konsekvens af begæring om overtagelse efter
      planlovens § 47 a er skattefri efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
      som hovedregel beskattes avance ved afståelse af fast ejendom, jf.
      ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1.
      som en undtagelse fastsættes det i ejendomsavancebeskatningslovens § 11:
             ”fortjeneste, der er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i anledning
             af ekspropriation, medregnes ikke. det samme gælder fortjeneste ved salg til en
             erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at
             ekspropriere ejendommen. (…)”
      skattefrihed efter § 11, 1. pkt., forudsætter, at der er foretaget ekspropriation. i den
      konkrete sag har kommunen imidlertid ikke truffet beslutning om ekspropriation. på
      trods heraf gør sagsøgeren gældende, at der foreligger et ekspropriativt indgreb. som
      fastslået i skm2010.723.ølr udgør en overtagelse efter begæring ifølge planlovens §
                                        - 16 -
47 a ikke ekspropriation. sagsøgeren har desuden ikke godtgjort, at der foreligger
sådanne ganske særlige omstændigheder, at lokalplanlægningen udgør ekspropriation.
ministeriets anbringender vedrørende § 11, 1. pkt., uddybes nedenfor afsnit 3.
skattefrihed efter § 11, 2. pkt., forudsætter efter fast højesteretspraksis, grundlagt ved
ufr 1995.831 h og ufr 1996.876 h, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at
dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale
ikke var indgået. i den konkrete sag skal sagsøgeren dermed løfte bevisbyrden for, at
kommunen ville have foretaget ekspropriation af ejendommene på det tidspunkt, hvor
de blev begæret overtaget, hvis overtagelsesbegæring ikke var fremsat. denne
bevisbyrde er ikke løftet, jf. nærmere straks nedenfor i afsnit 2.
ebl § 11, 2. pkt.
i de senere års retspraksis har domstolene i alle tilfælde tiltrådt skattemyndighedernes
afgørelser om, at betingelserne for skattefrihed efter § 11, 2. pkt., ikke er opfyldt, jf.
herved skm2007.34.vlr, skm2008.165.hr, skm2010.291.br,
skm2010.510.vlr, skm2010.723.ølr og skm2013.383.br.
dette blev også resultatet i den seneste dom på området, ufr 2014.1164 h, hvor
højesteret samtidig cementerede, at bevisbyrden påhviler skatteyderen.
i den konkrete sag skal sagsøgeren som nævnt føre bevis for, at kommunen ville have
foretaget ekspropriation af ejendommene på det tidspunkt, hvor ejendommene blev
begæret overtaget, dvs. den 22. februar 2010.
sagsøgeren har ikke løftet denne bevisbyrde.
fra åstedsforretningen afholdt den 10. oktober 2008 (bilag 64) svandt kommunens
interesse for ejendommene. forløbet er bl.a. beskrevet i replikken, side 12-14.
der blev afholdt kommunalvalg den 17. november 2009.
den 4. december 2009 anmodede sagsøgeren og hans ægtefælle kommunen om at
træffe ekspropriationsbeslutning (bilag 76).
kommunen meddelte den 1. februar 2010 sagsøgeren og hans ægtefælle følgende
(bilag 77):
      ”som tidligere udmeldt blev jeres brev af 4. december 2009 forelagt for det nye
      økonomiudvalg på møde den 25. januar 2010.
      i brevet har i under henvisning til det hidtidige sagsforløb og ud fra ønsket om en
      afklaring af de fremtidige forhold appelleret til, at kommunen træffer en formel
      ekspropriationsbeslutning i forlængelse af tidligere afholdt åstedsforretning.
                                         - 17 -
      på baggrund af økonomiudvalgets drøftelse af sagen kan det oplyses, at der ikke
      er tilslutning til, at sagen på nuværende tidspunkt fremmes på kommunens
      initiativ. ud fra et overordnet hensyn til kommunens samlede økonomiske
      situation er der således ikke i øjeblikket politisk opbakning til at foretage
      yderligere sagsbehandling med henblik på at erhverve de lokalplanlagte dele af
      jeres ejendomme ved ekspropriation eller frivillig handel.”
brevet er underskrevet af den nye borgmester, arne sigtenbjerggaard, som fortsat er
borgmester.
det fremgår udtrykkeligt af brevet, at kommunen ikke ønskede at ekspropriere
ejendommene. det fremgår videre, at kommunen - end ikke - ønskede at erhverve
ejendommene i frivillige handler. kommunen ville altså hverken overtage
ejendommene efter lovgivningen eller på aftalebestemt grundlag.
den 22. februar 2010 begærede sagsøgeren og hans ægtefælle imidlertid ejendommene
overtaget af kommunen i medfør af planlovens § 47 a. det var således sagsøgeren og
hans ægtefælle, der tvang kommunen til erhverve ejendommene.
sager vedrørende ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt., angår en
bedømmelse af en hypotetisk situation, hvor der skal tages stilling til, om grundejeren
har ført bevis for, at der ville være sket ekspropriation, hvis et salg ikke var foretaget.
dette kan være en vanskelig bedømmelse, da der i retssager herom typisk ikke
foreligger sikre beviser for, hvad der ville være sket, hvis en ejendom ikke var solgt. i
mangel af sådanne beviser vil udfaldet - som følge af bevisbyrdens placering hos
skatteyderen - typisk være, at betingelserne for skattefrihed ikke findes at være til
stede. i de sidste mange års domstolspraksis er der da heller ingen eksempler på, at en
skatteyder har fået medhold i, at en afståelse er skattefri efter
ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
i nærværende sag er bevisbedømmelsen imidlertid ikke forbundet med vanskeligheder.
det er oplagt, at kommunen ikke havde ekspropriationsvilje, da sagsøgeren og hans
ægtefælle den 22. februar 2010 fremsatte begæring om, at kommunen overtog
ejendommene efter planlovens § 47 a.
ejendommene kan derfor ikke afstås skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens
§ 11, 2. pkt.
ebl § 11, 1. pkt.
kommunalbestyrelsen har ikke truffet beslutning om ekspropriation
                                          - 18 -
det er efter § 11, 1. pkt., en betingelse for skattefrihed, at der faktisk er foretaget
ekspropriation.
det beror på en kommunalbestyrelses politiske overvejelser og skøn, om man ønsker at
foretage ekspropriation ifølge planlovens § 47 eller anden lovgivning, som hjemler
ekspropriation.
at en kommunalbestyrelse igangsætter en proces, herunder eventuelt gennemfører
åstedsforretninger, som giver politikerne mulighed for på et senere tidspunkt at træffe
beslutning om ekspropriation, medfører ikke, at man er forpligtet til at foretage
ekspropriation, når der skal tages endelig stilling hertil ved afstemning i
kommunalbestyrelsen. dette beror på et politisk skøn hos den til enhver tid værende
kommunalbestyrelse, som på et hvilket som helst tidspunkt før den endelige beslutning
om ekspropriation kan vælge at standse processen.
i den konkrete sag har kommunen ikke truffet beslutning om ekspropriation efter
planlovens § 47 eller andre ekspropriationshjemler.
særligt vedrørende planlovens §§ 47 a og 48
den omstændighed, at en ejendom begæres overtaget efter planlovens § 47 a, medfører
ikke, at der hermed er foretaget et ekspropriativt indgreb.
den afståelse, der sker som konsekvens af overtagelsesbegæringen, har ikke karakter af
ekspropriation.
efter § 47 a, stk. 1, kan ejeren af en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri,
planteskole eller frugtplantage, hvis ejendommen helt eller delvis overføres fra
landzone til byzone eller sommerhusområde, inden 4 år efter overførslen forlange
ejendommen henholdsvis den overførte del af denne overtaget af kommunen for et
beløb fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, som efter §§ 47 og 50
gælder for ekspropriation af ejendomme.
planlovens § 47 a hjemler hverken efter sin ordlyd eller forarbejder et ekspropriativt
indgreb.
i skm2010.723.ølr gjorde skatteyderen helt tilsvarende gældende, at en begæring
efter § 47 a, stk. 1, måtte sidestilles med ekspropriation. sagen var grundet sin
principielle karakter henvist til landsretten, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.
landsretten udtalte om dette spørgsmål:
       ”ekspropriation er kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte
       afståelse, og ved at være en begivenhed, som ejeren ikke har fremkaldt. den
       købepligt for kommunen, som m efter planlovens § 47a, kunne have valgt at
                                        - 19 -
       benytte sig af, er således væsensforskellig fra ekspropriation. den omstændighed,
       at lokalplanen muliggjorde en anvendelse af købepligten i planlovens § 47a,
       findes derfor på ingen måde at kunne sidestilles med ekspropriationsrealitet. s'
       anbringende herom forkastes derfor.”
som det fremgår, udtrykker landsretten - ganske utvetydigt - at planlovens § 47 a intet
som helst har at gøre med ekspropriation. landsretten har dermed fastslået, at
anbringender svarende til dem, sagsøgeren gør gældende i nærværende sag, ikke er
holdbare (men må ”forkastes”).
dommen blev ikke anket til højesteret.
i den konkrete sag er det sagsøgeren og ægtefællens begæring om overtagelse, der har
medført, at ejendommene afstås. hvis ikke de havde fremsat begæringen, kunne de
beholde ejendommene i en lang årrække. der foreligger ingen oplysninger i sagen om,
at de erhvervsformål, som ejendommene ved lokalplanen blev udlagt til, faktisk er
gennemført. i kommunens e-mail til sagsøgeren af 8. august 2013 (bilag 97, midt for)
oplyses det da også, at ”der er tale om arealer, hvor tidshorisonten forventes at være
lang for gennemførelse af den planlagte byudvikling”.
sagsøgerens anbringender vedrørende overtagelse efter planlovens § 48 fører heller
ikke til, at de omhandlede arealer kan afstås skattefrit. sagsøgeren har faktisk ikke
begæret overtagelse efter planlovens § 48, men efter § 47 a. allerede af den grund er
det udelukket, at sagsøgerens synspunkter om § 48 kan føre til skattefrihed.
ex tuto bestrider sagsøgte, at sagsøgeren har godtgjort, at betingelserne for at begære
overtagelse efter planlovens § 48 var opfyldt. da sagsøgeren ikke begærede overtagelse
efter planlovens § 48, har kommunen ikke taget stilling til, om betingelserne herfor er
opfyldt.
ved lokalplan nr. 1056, § 1, blev området udlagt til erhvervsområde, ikke offentligt
formål. sagsøgeren har desuden ikke godtgjort, at betingelserne for overtagelse af en
del af eller hele ejendommene er opfyldt, jf. planlovens § 48, stk. 2, og stk. 3. det må i
den forbindelse komme sagsøgeren bevismæssigt til skade, at man faktisk ikke
begærede overtagelse efter planlovens § 48. spørgsmålet har slet ikke været prøvet af
kommunen (eller andre myndigheder). det bemærkes i den forbindelse, at der ikke er
sket nogen udbygning af området i overensstemmelse med lokalplanen.
lokalplanlægningen udgør ikke et ekspropriativt indgreb
når der vedtages en lokalplan kan den eksisterende lovlige anvendelse af ejendomme
inden for lokalplanområdet fortsætte som hidtil – medmindre kommunalbestyrelsen på
                                        - 20 -
grundlag af lokalplanen træffer beslutning om ekspropriation. det følger således af
planlovens § 47, at en kommunalbestyrelse kan foretage ekspropriation, når det er af
væsentlig betydning for virkeliggørelsen af en lokalplan. dette er som nævnt ikke sket i
nærværende sag.
den lokalplan nr. 1056, som blev vedtaget af vejle byråd den 11. august 2008 (bilag
b), indebar bl.a., at de omhandlede ejendomme blev overført fra landzone til byzone.
vedtagelse af lokalplanen indebærer ikke, at der er foretaget et ekspropriativt indgreb
over for de ejendomme, som omfattes af planen. lokalplanen indebærer ikke en
”afståelse” af ejendom efter grundlovens § 73, 2. pkt., eller efter
ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1. sagsøgeren har ikke godtgjort, at der
foreligger sådanne ganske særlige omstændigheder, at dette er tilfældet.
den omstændighed, at zoneændringen medfører øgede ejendomsskatter, indebærer ikke
ekspropriation. det er almindeligt antaget i forfatningsretlig teori og praksis, at
beskatning ikke udgør ekspropriation.
i skm2010.723.ølr gjorde sagsøgeren også gældende, at den begrænsning /
indskrænkning i ejendommens anvendelse, som vedtagelse af en lokalplan, der
overførte ejendommen fra land- til byzone, havde medført, i sig selv var et
ekspropriativt indgreb.
landsretten fandt ikke anledning til i sin begrundelse at fremkomme med
bemærkninger til dette anbringende.
hvis man fandt, at der er sket ekspropriation i nærværende sag, ville konsekvensen
være, at stort set enhver lokalplan, som overfører landbrugsarealer til byzone, måtte
anses for at indebære ekspropriation. dette er ikke gældende ret.
sagsøgeren har grundlæggende befundet sig i samme situation som andre lodsejere, der
oplever, at en ejendom skifter status fra landzone til byzone. dette indebærer normalt
en meget betydelig berigelse af grundejeren – og dette er også tilfældet i nærværende
sag.
realiteten er, at planlægningen medførte en meget betydelig værdistigning for
ejendommene. som bilag c og d er fremlagt udskrifter fra ois.dk, som viser
udviklingen i den offentlige ejendomsvurdering for ejendommene. det fremgår heraf,
at den offentlige ejendomsvurdering for begge ejendomme steg meget betydeligt ved
zoneændringen.
                                               - 21 -
       sagsøgeren har ikke godtgjort, at de øgede ejendomsskatter medførte, at en rentabel
       landbrugsdrift ikke var mulig. de dokumenter, sagsøgeren har fremlagt vedrørende den
       ventede indvirkning på rentabilitet m.v., udgør ikke fornødent bevis herfor. der er tale
       om ensidigt indhentede erklæringer m.v. fra sagsøgerens repræsentanter, og de
       oplysninger, der fremgår af dokumenterne, er ikke dokumenterede.
       dette gælder også for bilag 104, som sagsøgeren henviser til i processkrift 1, side 2,
       nederst. dokumentet er dateret den 12. januar 2015 og er stilet til sagsøgerens advokat.
       dokumentet er affattet som et partsindlæg. i sit indhold kunne det i øvrigt minde om en
       skønserklæring, men det er tilvejebragt fra en partsrepræsentant uden at retsplejelovens
       regler om syn og skøn er iagttaget. dette dokument har efter sagsøgtes opfattelse ingen
       bevisværdi. sagsøgte skal dog ikke undlade at bemærke, at det af side 3 så vidt ses
       fremgår, at resultatet af landbrugsdriften allerede før stigningen i ejendomsskatterne
       gav store underskud.
       selv hvis sagsøgeren havde løftet bevisbyrden for, at de øgede ejendomsskatter
       medførte, at rentabel landbrugsdrift ikke var mulig, indebærer det jo i øvrigt ikke, at
       sagsøgerens ejendom skal anses for afstået – han kunne udnytte ejendommen til andet
       formål, f.eks. til erhverv i overensstemmelse med lokalplanen.
       …”
det er om sagens omkostninger gjort gældende, at det ikke er den foreløbige - skat på 25 %,
der skal svares efter virksomhedsordningen, som udgør sagens værdi, men derimod den
endelige skat, som skal betales, når beløb tilgår sagsøgeren. på den baggrund har
skatteministeriet gjort gældende, at sagens værdi som minimum vil udgøre det dobbelte af
den værdi, a har angivet, dvs. mindst 12 mio.kr.
rettens begrundelse og afgørelse
efter ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1, medregnes fortjeneste ved afståelse af
fast ejendom til den skattepligtige indkomst. efter lovens § 11, stk. 1, medregnes fortjeneste,
der er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i anledning af ekspropriation, dog
ikke. det samme gælder fortjeneste ved salg til en erhverver, der efter formålet med
erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen.
vejle kommune har ikke truffet beslutning om ekspropriation, og a og hans ægtefælles
arealer er derfor ikke retligt eksproprieret.
                                             - 22 -
det forhold, at lokalplan nr. 1056 overførte arealerne fra land- til byzone, er ikke i sig selv
udtryk for ekspropriation. det samme gælder det forhold, at kommunen flere gange
igangsatte en proces, der kunne føre til ekspropriation, og at kommunen i den forbindelse
udtrykte ekspropriationsvilje og indgik i forhandlinger om erstatningens størrelse.
a og hans ægtefælle har anmodet vejle kommune om i medfør af planlovens § 47 a at
overtage arealerne. kommunens købepligt er væsensforskellig fra ekspropriation, der er
kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse, og ved at være en
begivenhed, som ejeren ikke har fremkaldt. den omstændighed, at kommunen har overtaget
arealerne i medfør af planlovens § 47 a, er derfor ikke i sig selv et ekspropriativt indgreb.
det er ubestridt, at fortjenesten ikke havde været skattepligtig, såfremt kommunen havde
overtaget arealerne i medfør af planlovens § 48. allerede fordi kommunen i
overensstemmelse med a og hans hustrus anmodning har overtaget arealerne i medfør af
planlovens § 47 a, er spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for hel eller delvis overtagelse
efter planlovens § 48 er opfyldt, uden betydning for denne sag.
arealerne har både før og efter vedtagelsen af lokalplanen været anvendt til landbrug.
lokalplanen muliggjorde også anvendelse til anden erhvervsvirksomhed, og
ejendomsværdierne steg betydeligt som følge af zoneændringen. det er ikke alene ved den
erklæring af 12. januar 2015 om de økonomiske konsekvenser af den forhøjede
ejendomsskat, der er udarbejdet af sagsøgerens revisor, godtgjort, at ejendommen ikke fortsat
kunne anvendes økonomisk forsvarligt. efter en samlet vurdering er det herefter ikke
godtgjort, at der foreligger sådanne ganske særlige omstændigheder, at kommunen har
foretaget et indgreb af ekspropriationslignende karakter i forhold til a og dennes ægtefælle.
betingelserne for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 1. pkt., er
derfor ikke opfyldt.
det er ubestridt, at der med lokalplanen blev tilvejebragt ekspropriationshjemmel efter
planlovens § 47. efter sammenhængen mellem ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 1.
og 2. pkt., er det en betingelse for anvendelse af 2. pkt., at det på aftaletidspunktet måtte
påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig
aftale ikke blev indgået, jf. højesterets dom af 11. august 1995, refereret i ugeskrift for
retsvæsen 1995, side 831. aftaletidspunktet er den 22. februar 2010, hvor anmodningen om
overtagelse efter planlovens § 47 a blev fremsat over for kommunen. eftersom kommunen
forinden – den 1. februar 2010 – havde tilkendegivet, at den ikke ville erhverve de
lokalplanlagte dele af ejendommene ved ekspropriation eller i frivillig handel, er
                                             - 23 -
betingelserne for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 2. pkt.,
derfor heller ikke opfyldt.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal a betale sagsomkostninger til
skatteministeriet med 245.000 kr. inkl. moms til dækning af udgiften til advokatbistand.
retten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens økonomiske værdi, karakter og
omfang, herunder at sagen blev hovedforhandlet på halvanden retsdag.
thi kendes for ret:
skatteministeriet frifindes.
a skal inden 14 dage i sagsomkostninger til skatteministeriet betale 245.000 kr.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.