text:
                             højesterets dom
                           afsagt tirsdag den 13. juni 2017
sag 180/2016
(1. afdeling)
hkkf som mandatar for a
(advokat søren kjær jensen, beskikket)
mod
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat christian bo kolding-krøger)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 12. afdeling den 1. juli 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul dahl jensen,
oliver talevski, jan schans christensen og lars apostoli.
påstande
appellanten, hkkf som mandatar for a, har gentaget sin principale påstand og har nedlagt
en ny subsidiær påstand om, at indstævnte, ankestyrelsen, skal anerkende, at a har pådraget
sig en psykisk sygdom, der er omfattet af arbejdsskadesikringslovens § 5, jf. § 7, stk. 1, nr. 2,
2. led. appellanten har endvidere gentaget den subsidiære påstand om hjemvisning af sagen
med henblik på forelæggelse for erhvervssygdomsudvalget, som herefter er appellantens me-
re subsidiære påstand for højesteret.
ankestyrelsen har over for appellantens principale og mere subsidiære påstande nedlagt på-
stand om stadfæstelse og har over for den nye subsidiære påstand påstået afvisning, subsidiært
frifindelse for tiden.
anbringender
                                               - 2 -
hkkf som mandatar for a har supplerende anført bl.a., at omfanget af overarbejde var så
stort, at hendes gennemsnitlige ugentlige arbejdstid i perioder oversteg 48 timer, og at der
dermed var tale om en sådan arbejdsmæssig belastning, at det var arbejdets særlige art, der
var årsag til hendes sygdom, jf. arbejdsskadesikringslovens § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led.
hendes sygdom har ikke forbigående karakter, og symptomerne forsvinder ikke af sig selv
uden behandling. retslægerådet har ikke ændret diagnosen vedrørende tilstanden i 2011, men
har for perioden efter sommeren 2013 diagnosticeret tilstanden som ”anden belastningsreak-
tion”. den ændrede diagnose ændrer dog ikke på, at symptomerne er de samme, og at den
psykiske sygdom har samme årsag som den oprindelige (det høje arbejdspres), hvilket også
bekræftes af retslægerådets besvarelse af spørgsmål 11.
efter forklaringerne må det lægges til grund, at der ikke var andre, der kunne udføre de opga-
ver, hun påtog sig, og at dette var årsagen til, at hun løbende fik og påtog sig flere opgaver.
det er naturligt, at sygemeldingen kom i tilslutning til befalingen om afspadsering, fordi den-
ne befaling ikke blev fulgt op af en anvisning om, hvordan hun skulle afspadsere og samtidig
løse de arbejdsopgaver, der fortsat påhvilede hende.
anledningen til den nye subsidiære påstand er retslægerådets erklæring af 27. april 2017,
hvoraf det fremgår, at diagnosen på den psykiske sygdom er ændret med virkning fra somme-
ren 2013. sygdommens årsag og symptomer er dog de samme. den eneste forskel er, at den
tidsmæssige del af definitionen på en ”tilpasningsreaktion” ikke længere er opfyldt, fordi syg-
dommen i det foreliggende tilfælde har haft en varighed på mere end to år. selv om diagnosen
er ændret, er sagen derfor den samme, og der er ikke grundlag for at tage ankestyrelsens på-
stande om afvisning eller frifindelse for tiden til følge. den nye subsidiære påstand har i øv-
rigt tidligere været nedlagt under sagen, men den blev ændret efter diagnosen i retslægerådets
erklæring af 21. januar 2016.
selv om ankestyrelsen ved sin nye afgørelse af 31. maj 2017 har truffet bestemmelse om, at
sagen nu skal forelægges for erhvervssygdomsudvalget, er det alligevel nødvendigt at fast-
holde den mere subsidiære påstand om hjemvisning af sagen med henblik på forelæggelse for
dette udvalg. det skyldes, at ankestyrelsen samtidig har fastholdt sin afgørelse af 4. oktober
2013, og at forelæggelsen derfor er begrænset til alene at angå diagnosen ”anden belastnings-
                                              - 3 -
reaktion” (f43.8), som vedrører hendes psykiske lidelser efter sommeren 2013. en eventuel
forelæggelse bør ikke være begrænset til den del af hendes psykiske sygdom, som vedrører
tiden efter sommeren 2013, men bør omfatte hele perioden siden sygemeldingen den 30. juni
2011.
ankestyrelsen har supplerende anført bl.a., at sagen angår den tilpasningsreaktion, som a
pådrog sig i 2011, og det er en psykisk lidelse, som pr. definition hører op inden to år. efter
senest to år vil den pågældende derfor enten være rask eller have en anden diagnose. en til-
pasningsreaktion er således ikke en sygdom med varig nedsættelse af erhvervsevnen til følge.
det indebærer en risiko for udhuling af erhvervssygdomsbegrebet – i strid med intentionerne
med loven – hvis as tilpasningsreaktion anerkendes som en erhvervssygdom efter arbejds-
skadesikringslovens § 7. det skal ses i sammenhæng med såvel lidelsens karakter som den
manglende dokumentation for, at overarbejde i sig selv kan medføre en sygdom. hendes
overarbejde var i hvert fald ikke af en sådan ekstraordinær og belastende karakter, at det kan
begrunde en antagelse om, at arbejdets særlige art var årsagen til hendes psykiske lidelse.
i perioden fra den 17. august 2010 til den 16. december 2010 havde hun så meget merarbejde,
at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid oversteg 48 timer, men i hele 2011 frem til syge-
meldingen den 30 juni var hendes gennemsnitlige ugentlige arbejdstid mindre end 48 timer.
der kan ikke antages at være årsagssammenhæng mellem hendes overarbejde i 2010 og sy-
gemeldingen i juni 2011.
i det foreliggende tilfælde har retslægerådet i sin erklæring af 27. april 2017 udtalt, at diag-
nosen efter sommeren 2013 var ”anden belastningsreaktion (f43.8)”. det er en psykisk lidel-
se, som hverken myndighederne eller landsretten endnu har taget stilling til, og den kan derfor
heller ikke tages under pådømmelse af højesteret. det er årsagen til, at ankestyrelsen har
nedlagt påstand om afvisning, subsidiært frifindelse for tiden, over for as subsidiære påstand,
som er ny. hun må således afvente afgørelsen herom i den verserende sag, som efter ankesty-
relsens afgørelse af 31. maj 2017 beror på erhvervssygdomsudvalgets udtalelse.
                                              - 4 -
supplerende sagsfremstilling
overlæge, speciallæge i psykiatri claus refshammer har afgivet en psykiatrisk speciallæge-
erklæring den 12. maj 2015, hvoraf fremgår bl.a.:
     ”konklusion:
     a er en 47 årig kvinde, der igennem 28 år har været ansat som konstabel i forsvaret. a
     udviklede primært i 2011 tiltagende belastningssymptomer, forudgået af langvarig stor
     arbejdsbelastning. det beskrives, at a i 2013 udviklede en depressiv episode, hvor hun
     påbegyndte behandling med venlafaxin. a har modtaget psykologbehandling, som dog
     blev afbrudt grundet manglende økonomiske bevillinger.
     behandlingsmæssigt vil jeg anbefale, at den medicinske behandling videreføres, dog
     gerne vejledt af serum-bestemmelse af se-venlafaxin mhp. dosisoptimering. a må an-
     befales at opretholde motionsaktiviteter, evt. deltage i mindfulnesstræning og anvende
     andre stressreducerende teknikker. der kan være behov for fysioterapeutisk behandling
     i forhold til bevægeapparatslidelsen.
     a har som anført været udsat for et betydeligt arbejdspres igennem en flerårig periode.
     a har ikke været udsat for psykisk traumatiserende hændelser af katastrofeagtig karak-
     ter, og hun opfylder derfor ikke diagnostiske kriterier for tilstedeværelse af posttrauma-
     tisk belastningsreaktion, men forløbet har antaget kronisk karakter.
     a frembyder symptomer relateret til en kronisk belastnings/udbrændthedsreaktion, hvor
     a på baggrund af symptomernes omfang, varighed og karakter, har udviklet personlig-
     hedsmæssige ændringer med asteni, nedsat energi og interessefelt, kognitive forstyrrel-
     ser, samt generelt reduceret funktionsevne og belastningstærskel. a magter fortsat ikke
     fuldtidsbeskæftigelse, og jeg kan ikke pege på yderligere henvisnings- eller behand-
     lingsforslag, der realistisk set må kunne forventes at bedre a’s funktion/belastningsevne
     indenfor nogen overskuelig tidshorisont. der foreligger derfor betydelig sandsynlighed
     for, at a vil vise sig at have behov for varige skånehensyn, herunder skånehensyn om-
     kring reduceret arbejdstid. a magter ikke voldsomme fysisk belastende arbejdsopgaver,
     ligesom hun generelt har behov for placering i et trygt, struktureret og forudsigeligt mil-
     jø med klart afgrænsede og definerede arbejdsopgaver.
     diagnoser:
     df 43.8 vedvarende belastningsreaktion/df 62.8 personlighedsændring betinget af
     vedvarende belastningstilstand/psykisk lidelse/kronisk smertetilstand”
autoriseret psykolog peter søe larsen har til brug for sagen afgivet sålydende udtalelse af 30.
september 2016 på baggrund af samtaler med a:
     ”a startede samtalerne i maj måned 2016. samtalerne har haft og har fokus på arbejds-
     relateret stress. a kom med udtalte stress-symptomer, og vi har under behand-
     lingsforløbet arbejdet med i første omgang at minimere/fjerne stress-symptomerne for at
     bedre as psykiske og fysiske velbefindende samt endvidere det formål at fremme as
     evne til senere at kunne bedre sin arbejdsevne, som har været helt fraværende grundet
     stress og tidligere arbejdsbelastning.
                                               - 5 -
      da a i længere tid har været belastet af betydelige arbejdsmæssige stresspåvirkninger,
      og dermed har udviklet stress-symptomer i stort omfang, da hun startede behandlingen,
      har der ikke været nogen arbejdsevne til at starte med. under behandlingsforløbet har vi
      både arbejdet med at håndtere stress-symptomerne samt udvikle as indsigt i egen per-
      sonlighed, tænkemåde og adfærd for at forebygge lignende stresssituationer samt sikre
      as aktuelle velbefindende og trivsel.
      a har dog såvel psykisk som fysisk været så hårdt belastet i længere tid, at det ikke har
      været muligt at sikre as erhvervsdygtighed eller almindelige funktion i hverdagen. det
      er undertegnedes vurdering, at a for nuværende og i lang tid fremover kun vil have en
      absolut minimal erhvervsevne, og dermed ikke kan varetage et almindeligt arbejde
      grundet as psykiske sårbare tilstand med baggrund i tidligere langvarig arbejdsmæssige
      stressbelastninger.”
retslægerådet har i en erklæring af 27. april 2017 besvaret en række supplerende spørgsmål
således:
      ”spørgsmål 9:
      betyder det forhold, at a fortsat er beskrevet med psykiske gener, jf. egen læges jour-
      nalnotater i perioden december 2014 til august 2016 (bilag 31) og psykiatrisk special-
      lægeerklæring af 12. maj 2015 (bilag 32), at de symptomer, som hun havde de første to
      år – fra juni 2011 til juni 2013 – og som retslægerådet tidligere har rubriceret under
      diagnosen længerevarende depressiv tilpasningsreaktion f43.21, retrospektivt vurderet
      skal rubriceres under en anden diagnose(r) med tilpasningsreaktion undertype f43.21,
      og i givet fald under hvilken anden diagnose(r)?
      spørgsmål 10
      betyder det forhold, at a fortsat er beskrevet med psykiske gener, jf. egen læges jour-
      nalnotater i perioden december 2014 til august 2016 (bilag 31) og psykiatrisk special-
      lægeerklæring af 12. maj 2015 (bilag 32), at de symptomer, som hun havde de første to
      år – fra juni 2011 til juni 2013 – og som retslægerådet tidligere har rubriceret under
      diagnosen længerevarende depressiv tilpasningsreaktion f43.21, at hendes depressive
      tilpasningsreaktion må antages efterhånden at være gået over i en anden diagnose(r),
      og i givet fald hvilken anden diagnose(r)?
      ad spørgsmål 9 og 10:
      det fremgår af bilag 31 og 32, at sagsøger også ud over de to år, som er det tidsmæssige
      maksimum for diagnosen ”tilpasningsreaktion med længerevarende depressiv reaktion”
      (f 43.21), var lidende af psykiske symptomer. sagsøger klagede således ved den psy-
      kiatriske speciallægeundersøgelse (bilag 32) i maj 2015 over træthed, kognitive vanske-
      ligheder, søvnforstyrrelser, social isolation, støjoverfølsomhed og angst for at færdes i
      offentlige rum, og hun fremstod præget af nedsat energi, bekymring, kognitive vanske-
      ligheder og afmagt.
      på baggrund af sagsøgers tidligere upåfaldende psykiske tilstand, oplysningerne om de
      arbejdsmæssige belastninger i årene 2009-2011 og de vedvarende psykiske symptomer,
                                         - 6 -
der er karakteristiske for tilstande udløst af belastning, vil retslægerådet diagnosticere
tilstanden efter sommeren 2013 som ”anden belastningsreaktion” (f 43.8).
retslægerådet finder ikke anledning til retrospektivt at ændre den diagnose, der vedrø-
rende tilstanden i november 2011 blev angivet i besvarelsen af spørgsmål 1 og 2.
spørgsmål 11:
hvis spørgsmål 10 besvares bekræftende, bedes retslægerådet desuden oplyse, om den
anden diagnose(r), som as depressive tilpasningsreaktion efterhånden er gået over i,
må antages at være opstået uden nogen sammenhæng med den forudgående depressive
tilpasningsreaktion og de arbejdsmæssige belastninger, som a var udsat for forud sin
sygemelding i juni 2011?
retslægerådet vurderer, at der er sammenhæng mellem belastningerne forud for syge-
meldingen i 2011 og tilstanden ”anden belastningsreaktion”.
spørgsmål 12:
med henvisning til retslægerådets svar på spørgsmål 4 og 5 bedes rådet oplyse, hvilke
arbejdsmæssige belastninger rådet især har tillagt vægt ved besvarelsen?
oplysningerne om øget arbejdsmængde og om stort antal overarbejdstimer.
spørgsmål 13:
med henvisning til retslægerådets svar på spørgsmål 5 bedes rådet oplyse, om svaret
med ordvalget ”det tidsmæssige forløb af de psykiske gener i den konkrete sag med
fravær af tidligere psykiske lidelser taler i høj grad for, at arbejdsmæssige belastninger
har årsagsbetydning” … sammenholdt med ordvalget ”en af opvæksten betinget særlig
sårbarhed” skal forstås sådan, at de arbejdsmæssige belastninger i den konkrete sag
må antages at have bidraget med mere end 50% til as udvikling af den beskrevne psyki-
ske tilstand med den sikkerhed det nu er muligt at foretage et sådant konkret lægefagligt
skøn?
spørgsmål 14:
ligeledes med henvisning til retslægerådets svar på spørgsmål 5 bedes rådet oplyse,
om svaret med ordvalget ”sagsøgers opvækstforhold, jævnfør bilag 4, kan herimod tale
for en af opvæksten betinget særlig sårbarhed”… skal forstås sådan, at andre forhold
end de arbejdsmæssige belastninger i den konkrete sag må antages – uafhængigt af de
arbejdsmæssige belastninger – at have bidraget med mere end 50% til as udvikling af
den beskrevne psykiske tilstand med den sikkerhed det nu er muligt at foretage et sådan
konkret lægefagligt skøn?
ad spørgsmål 13 og 14:
idet der henvises til besvarelsen af spørgsmål 5, skal retslægerådet udtale, at der er tale
om væsensforskellige årsagsfaktorer, hvorfor der ikke kan angives nogen form for pro-
centisk fordeling.
spørgsmål d:
a blev sygemeldt den 1. juli 2011, og retslægerådet har i svarene på spørgsmål 1, 2 og
a oplyst, at diagnosen på tidspunktet for udarbejdelsen af speciallægeerklæringen af
25. november 2011 (bilag 4) var bedst forenelig med f43.21.
                                         - 7 -
retslægerådet har i supplement hertil i svaret på spørgsmål b oplyst, at en psykolog i
april 2013 fandt mistanke om depression, som rådet vurderer, har været depressive
symptomer som led i tilpasningsreaktion.
a har imidlertid stadig gener og blev pr. 1. juli 2016 svaglighedspensioneret. as fortsat-
te gener er bl.a. beskrevet i bilag 31-32 i sagen, som rådet ikke havde til brug for sin
udtalelse af 21. januar 2016.
støttebilaget ”journaltilføjelser vedr. psykiske gener maj 2013 og frem” indeholder en
– efter de indstævntes opfattelse – oplistning af journaltilføjelser, der vedrører psykiske
gener efter april 2013.
retslægerådet bedes på baggrund af samtlige retssagens oplysninger (dvs. ikke kun
støttebilaget) om fortsatte gener efter april 2013 og genernes karakter, oplyse, om det,
der den 25. november 2011 og i april 2013 fremstod som en tilpasningsreaktion af læn-
gerevarende depressiv karakter (f43.21), i dag må erkendes at have været noget andet
og mere længerevarende?
spørgsmål e:
uanset om spørgsmål d besvares bekræftende eller benægtende, bedes retslægerådet
oplyse, hvilke(n) diagnose(r) as tilstand efter april 2013 til og med i dag efter rådets
opfattelse er bedst forenelig med.
ad spørgsmål d og e:
der henvises til besvarelsen af spørgsmål 9 og 10.
spørgsmål f:
er der lægefagligt grundlag for at konkludere, at as aktuelle psykiske gener, som senest
beskrevet i eksempelvis 31-32 er en følge af hendes arbejdstider/overarbejde i perioden
2008 ind til sygemeldingen den 1. juli 2011?
der henvises til besvarelsen af spørgsmål 11.
spørgsmål g:
retslægerådet bedes i tilknytning til spørgsmål f oplyse, om det har betydning for vur-
deringen af årsagen til as aktuelle psykiske gener, jf. spørgsmål f:
a) at der ad samtale 22/27 under datoen 26. november 2013 fra psykologhuset fokus
    aps (bilag 20) m.fl. journaltilføjelser er omtalt følelse af jobmæssig usikkerhed i for-
    bindelse med omlægninger i forsvaret, og/eller
b) at a senest i maj 2016 er begyndt i et samtaleforløb hos psykolog om fortsatte psyki-
    ske gener.
hvis forholdene har betydning, bedes retslægerådet oplyse, om forholdene taler for el-
ler imod en sammenhæng mellem de aktuelle psykiske gener og as ar-
bejdstider/overarbejde i perioden 2008 indtil sygemeldingen den 1. juli 2011?
retslægerådet har til grund for besvarelsen af spørgsmål 11 og f lagt en vurdering base-
ret på de samlede akter.
                                                - 8 -
       spørgsmål h:
       retslægerådet bedes i tilknytning til spørgsmål f og g oplyse, om vurderingen af årsa-
       gen til as aktuelle psykiske gener, jf. spørgsmål f og g, er en lægefaglig vurdering, som
       er forbundet med stor, lille, moderat eller ingen usikkerhed.
       der henvises til besvarelsen af spørgsmål 5.
       spørgsmål j:
       giver sagen i øvrigt retslægerådet anledning til bemærkninger?
       nej.”
efter modtagelsen af retslægerådets erklæring af 27. april 2017 har ankestyrelsen den 31.
maj 2017 fastholdt sin afgørelse af 4. oktober 2013 om ikke at anerkende as tilpasningsreak-
tion som en erhvervssygdom og truffet afgørelse om, at arbejdsmarkedets erhvervssikring
skal forelægge sagen for erhvervssygdomsudvalget, for så vidt angår diagnosen ”anden be-
lastningsreaktion (f43.8)” efter sommeren 2013. i begrundelsen for afgørelsen hedder det
bl.a.:
       ”begrundelsen for afgørelsen om afslag på at anerkende efter fortegnelsen
       …
       vi vurderer, at din tilstand efter sommeren 2013 er ”anden belastningsreaktion” (f43.8).
       du har således ikke en sygdom, der kan anerkendes efter fortegnelsen over erhvervs-
       sygdomme.
       …
       vi lægger vægt på, at retslægerådet har udtalt, din tilstand efter sommeren 2013 er
       ”anden belastningsreaktion” (f43.8). denne diagnose er ikke på fortegnelsen og kan
       derfor ikke anerkendes efter fortegnelsen.
       …
       sygdomme bliver optaget på en fortegnelse over erhvervssygdomme, hvis det er kendt,
       at en bestemt arbejdsmæssig belastning medfører en stor risiko for at udvikle sygdom-
       men. hvis man har en sygdom, som står på fortegnelsen, og hvis man har været udsat
       for den bestemte belastning i tilstrækkeligt omfang, vil sygdommen blive anerkendt
       som en erhvervssygdom.
       selv om din sygdom ikke kan anerkendes efter betingelserne i fortegnelsen, kan der væ-
       re mulighed for at få den anerkendt alligevel. hvis vi mener, at der er en mulighed for,
       at sygdommen vil kunne anerkendes, vil vi forelægge sagen for erhvervssygdomsud-
       valget.
       begrundelsen for afgørelsen om hjemvisning og forelæggelse for erhvervssygdomsud-
       valget
       …
                                              - 9 -
      vi vurderer, at der er mulighed for, at din sygdom ”anden belastningsreaktion” (f43.8)
      vil kunne anerkendes efter forelæggelse for erhvervssygdomsudvalget.
      …
      vi har lagt vægt på, at retslægerådet har vurderet, at der er sammenhæng mellem be-
      lastningerne forud for sygemeldingen tilbage i 2011, altså den erhvervsmæssige udsæt-
      telse, og tilstanden ”anden belastningsreaktion” (f43.8).
      …
      vi beder arbejdsmarkedets erhvervssikring om at forelægge sagen for erhvervssyg-
      domsudvalget, hvis vi skønner, at der er en mulighed for, at sygdommen vil kunne an-
      erkendes.
      sygdommen vil kunne anerkendes efter forelæggelse for erhvervssygdomsudvalget,
      hvis
        1.     der er generel lægelig viden om, at der er sammenhæng mellem de belast-
               ninger, et arbejde har medført, og udviklingen af en sygdom, eller
        2.     arbejdet har medført så særlige belastninger, at arbejdet er årsag til sygdommen
      generel lægelig viden betyder, at der skal være foretaget flere store lægelige undersø-
      gelser af mange personer. undersøgelserne skal vise, at en bestemt type arbejde ofte gi-
      ver en bestemt sygdom.
      særlige belastninger betyder, at der skal være noget helt særligt ved dit arbejde, som har
      været så belastende, at det har medført sygdommen.
      det er et krav, at sygdommen udelukkende eller i overvejende grad skyldes arbejdets
      særlige art og ikke andre forhold.
      det er også et krav, at der ikke er lægefaglig tvivl om, at sygdommen skyldes arbejdet.
      …
      bemærkninger til sagen
      vi bemærker, at vores afgørelse af 4. oktober 2013 om afslag på at anerkende ”tilpas-
      ningsreaktion” som en erhvervssygdom fortsat gælder. retslægerådet har ved udtalelse
      af den 21. januar 2016 udtalt, at i november 2011 kunne diagnosen ”tilpasningsreak-
      tion” (icd-10 betegnelse: f43.2, undertype f43.21 – depressiv reaktion vedvarende)
      stilles. herudover har de ved udtalelse af den 27. april 2017 udtalt, at der ikke er anled-
      ning til retrospektivt at ændre denne diagnose. vores nye afgørelse omhandler således
      alene diagnosen ”anden belastningsreaktion” (f43.8).”
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet supplerende forklaring af a, b og c.
a har forklaret bl.a., at afdelingerne g5, g7 og g9 blev slået sammen i 2011, hvorved medar-
bejderantallet blev reduceret. hun vidste forud for sammenlægningen, at dette ville ske. afde-
                                              - 10 -
lingerne havde forskellige opgaver, men der var også nogle overlap. hun fik at vide, at de var
to ansatte, som langt hen ad vejen sad med samme type opgaver, og at disse to stillinger skul-
le skæres ned til én. den anden medarbejder var kenneth brandborg fra g7, som var god til
edb, mens hun selv var god til det praktiske. hun vidste ikke, hvad man ville lægge vægt på i
forhold til, hvem der fik jobbet, og hun brugte meget tid på at tænke over, hvem af dem der
blev valgt. det endte med, at det var hende, der fik lov til at beholde jobbet.
når hun fik nye arbejdsopgaver, fik hun besked herom fra flere forskellige steder. ofte kom
de enkelte officerer direkte til hende med opgaver, som det automatisk forventedes, at hun
skulle lave. hun tror ikke, at b kendte til en del af disse opgaver. det skete også, at hun fik
besked om nye opgaver pr. mail eller på anden vis. hver onsdag blev der afholdt møder, hvor
b kom med en række opgaver, som skulle løses. der var ikke andre konstabler eller
overkonstabler til stede på disse ugentlige møder, og der var derfor en række af de opgaver,
som blev nævnt, som kun hun kunne byde ind på. hun mindes ikke, at hun på noget tidspunkt
har sagt, at hun ikke kunne nå at løse opgaverne eller lignende. hvis hun havde sagt fra over
for en opgave, ville b skulle have henvendt sig til en anden sektion for at finde en anden til at
løse opgaven. hun har ikke været ude at opsøge opgaver i andre sektioner, men har løst
opgaver i samarbejde med andre. hun har ikke taget andres opgaver.
der er ikke nogen, som i perioden op til bs mail af 23. juni 2011 har talt med hende om, at
man skulle afspadsere overarbejdstimer i stedet for at få dem udbetalt. der har ikke været
nogen samtale med b om det, og hun blev meget overrasket, da hun modtog hans mail. hun
havde en række opgaver og to vagter, som hun skulle bestride, selv om hun skulle afspadsere.
der har ikke været nogen indikation af, at hun skulle afspadsere, og hendes kalender var fyldt
i uge 27 og 31 på trods af afspadseringsordren. hun kunne også se, at hendes kalender var
fyldt op med aktiviteter resten af året ud, selv om hun fik at vide, at der ville være færre
arbejdsopgaver. det er ikke muligt at modsætte sig en ordre om afspadsering. efter at have
modtaget mailen gik hun ind og talte med b. hun nævnte mange af de opgaver, som hun
havde i de uger, hvor hun skulle afspadsere. det var bl.a. opgaver, som han selv havde givet
hende, og som kun kunne håndteres i uge 27, hvor hun var sat til at afspadsere. hun fik ikke
under samtalen nogen begrundelse for, hvorfor hun skulle afspadsere. det blev blot sagt, at nu
var det besluttet, og at sådan var det. han har ikke talt med hende om, at hun skulle arbejde
mindre for ikke at have overarbejdstimer.
                                               - 11 -
hun arbejdede i ca. en uges tid efter, at hun fik mailen. i denne uge forsøgte hun at nå de ting,
som kun kunne, inden hun gik på afspadsering. hun kunne ikke nå det hele og sendte derfor
en mail til b om, hvilke opgaver hun ikke havde nået. der var tale om 15 opgaver, som hun
konkret angav i mailen.
hun talte også med d, der stod for vagterne, om at få byttet vagter i uge 27 og 31. det kan
godt passe, at hun talte med ham den 21. juni 2011. hun havde selv fundet to kolleger, som
hun kunne bytte med, men fik en mail fra d om, at det ikke kunne lade sig gøre at bytte, da
det ikke var tjenstligt begrundet. vagterne var omgangstjeneste, som alle deltog i, bortset fra
to edb-folk. b burde have sagt til d, at hun skulle fritages fra vagterne, og han ville have haft
kompetence hertil. det er disse vagter, som omtales i mailen af 23. juni 2011.
b har forklaret bl.a., at der ugentligt blev afholdt møder, hvor det bl.a. blev kommunikeret,
hvad der skete på stabschefens møder. det var hele g5, g7 og g9, som deltog i møderne. de
var ca. 15-16 personer, herunder a. der var ikke andre konstabler eller overkonstabler med til
møderne. på møderne drøftede de arbejdsopgaverne, som normalt var planlagt inden for en
periode på et kalenderår. der var opfølgning en gang om måneden, hvor der blev lavet lister
over, hvem der havde lavet hvad. der var mange, som på de ugentlige møder kom med opga-
ver, der skulle løses. en af dem, der kom med opgaver, var c, som var chef for plancentret.
a stod for at lave en række praktiske ting i forbindelse med de aktiviteter, som skulle finde
sted. det kunne f.eks. være at sørge for kaffe, navneskilte, indkvartering, deltagerlister, regi-
strering m.v. de var rigtig glade for a, da hun var meget selvkørende og vidste, hvad der
skulle laves. på de ugentlige møder bød a ind på arbejdsopgaverne, da hun vidste, at det ville
medføre merarbejde. a var glad for merarbejde. der var ikke nogen, som sagde, at det skulle
være hende, der tog opgaverne. der var på møderne kun hende, som kunne byde ind, men der
var seks andre konstabler i de andre afdelinger, hvorfor det var muligt at få andre til at vareta-
ge opgaverne. når andre skulle udføre arbejdet, krævede det indføring, idet de måtte have
noget instruktion. det var derfor ofte nemmere, at a lavede det, da hun vidste, hvad der blev
forventet i forbindelse med de enkelte opgaver. i travle perioder kunne det være vanskeligt at
få tid til at instruere andre i tingene.
                                               - 12 -
det er ham, der har attesteret as lønudbetalinger, herunder vedrørende det merarbejde, som
hun har fået udbetalt løn for. udbetaling af løn for merarbejde havde ikke tidligere været no-
get problem, da a kendte opgaverne, og de var tilfredse med hendes arbejde, men i 2011 ske-
te der et skifte. skiftet skyldtes såvel generelle nedskæringer i forsvaret, som at der kom en ny
stabschef, torben lund, som gerne ville skære ned på udbetalingerne. det nemmeste niveau
at skære ned på var m100, der er det manuelle niveau som f.eks. konstabler og overkonstab-
ler. jo mindre specialiserede medarbejdere, desto nemmere er det at finde afløsere.
a har ligesom de andre ansatte fået besked om, at det ikke længere ville være muligt at få
udbetalt merarbejde. dette blev nævnt på de ugentlige møder i afdelingen, hvor det blev op-
lyst, at det var noget, som var blevet meldt ud på stabschefens møder. at det ikke længere
ville være muligt at få udbetalt løn for merarbejde var også oppe i relation til de drøftelser, der
var på møderne i relation til deltagelse i kommende opgaver og arbejdstidslister. han talte
talrige gange med a om, at hun skulle stoppe med at optjene merarbejde. som året skred
frem, kunne han se, at de var nødt til at gøre noget, da merarbejdet ikke kunne udbetales. ar-
bejdstiden var hele tiden et tema, også for andre personalegrupper. han følte ikke, at budska-
bet vedrørende merarbejde trængte igennem til a. det var hans indtryk, at a ikke ønskede at
bringe de opsparede merarbejdstimer ned, og at hun håbede på, at det alligevel var muligt at
udbetale timerne. han kunne se, at hun ikke afspadserede som aftalt, da hun var der på dage,
hvor de havde talt om, at hun skulle holde fri. de opgaver, som hun løste de dage, hvor hun
alligevel kom ind, kunne typisk være opgaver, som hun havde aftalt med andre, f.eks. c. hun
kunne godt få opgaver, som han ikke kendte til. der kom hele tiden noget i vejen for den
aftalte afspadsering. hun kunne blot have sagt, at hun ville holde fri, og det ville så være hans
og cs opgave at finde afløsning. det samme ville være tilfældet ved f.eks. sygdom. han måtte
på denne baggrund tage den chefbeslutning at sende a mailen af 23. juni 2011. på det
tidspunkt havde hun over 100 overarbejdstimer. det lå i mailen, at der så måtte findes nogle
andre til at løse opgaverne. det måtte komme som en ordre om afspadsering for at få proble-
met løst og for at frigøre a for det ansvar, som hun følte for opgaverne.
selv om a skulle afspadsere, skulle hun alligevel have to vagter, således som angivet i mailen
af 23. juni 2011. det var en anden under stabschefen, som stod for planlægningen af vagter.
vagterne var fordelt blandt de syv konstabler og overkonstabler. han havde planlagt det såle-
des, at a ville kunne nå at afvikle merarbejdet, selv om hun fortsat skulle have vagterne. han
                                               - 13 -
kan ikke give hende fri fra vagterne, men ville kunne være gået ind i en selvstændig forhand-
ling herom. hvis a havde bedt ham om det, ville han kunne have blandet sig, men det gjorde
han ikke, da der i forvejen havde været nogle drøftelser i relation til a og vagtplanlægning.
drøftelserne vedrørte, at a var mødt på arbejde dagen efter en vagt, selv om dette normalt
ikke må finde sted. der skal gå et vist antal timer, fra man afslutter en vagt, til man må arbej-
de, og der kan være noget i relation til beregning af merarbejde. det var mere praktisk for a
at møde på arbejde dagen efter en vagt, da hun så ikke skulle køre hjem til fredericia. de
havde forsøgt at afbalancere tingene i relation til vagterne.
c har forklaret bl.a., at torben lund indtrådte som ny stabschef i starten af 2011. den nye
stabschef gav pålæg om, at alle i m100-gruppen, dvs. konstabler og overkonstabler, skulle
afspadsere i stedet for at få udbetaling for merarbejde. det var udtryk for en arbitrær
holdningsmæssig beslutning om, at der ikke skulle betales for merarbejde for så vidt angik
dette medarbejderniveau, da disse medarbejdere blot kunne afspadsere. i deres afdeling var
der kun a i m100-gruppen, og beslutningen vedrørte således konkret kun hende. der skulle
fra gang til gang laves en vurdering af, om der skulle ske udbetaling for merarbejde. de
forsøgte at argumentere for, at der var behov for udbetaling af merarbejde, fordi der var behov
for arbejdskraften. de øvrige ansatte i afdelingen var på officersniveau. de øvrige ansatte var
også omfattet af instruksen om afspadseringen, men instruksen blev for så vidt angår dem
ikke fulgt til dørs. det er altid en individuel vurdering, hvem der er behov for, og det var efter
stabschefens opfattelse m100-gruppen, der ikke længere kunne udbetales til. han har ikke
nærmere kendskab til baggrunden for stabschefens beslutning. stabschefens beslutning er
ikke meddelt til en bred forsamling, men givet på chefniveau. han har ikke kendskab til,
hvorvidt beslutningen fra chefniveau er blevet kommunikeret til alle medarbejderne.
det er et ledelsesansvar, hvilke medarbejdere der skal arbejde med hvad, hvornår og hvor
meget. de fleste medarbejdere vil gerne løse opgaverne, selv om det måtte kræve merarbejde.
det må så vurderes, om dette merarbejde skal løses ved udbetaling af løn eller ved afspadse-
ring. det er ikke en vurdering, som er op til den enkelte medarbejder, der ikke kan sige nej til
afspadsering. afspadsering er den eneste mulighed, hvis der ikke er penge i systemet. de var
og er mange i afdelingen, som i en årrække – herunder i 2011 – har arbejdet rigtig meget, og
det var naturligt, at a fulgte teamet og også var der meget til at løse de administrative opga-
ver. der var ikke andre til at løse de opgaver, som hun varetog.
                                             - 14 -
han ved ikke, om det forud for den 23. juni 2011 er blevet sagt til a, at hun skulle afspadsere,
da det ikke er noget, som han har været inde i. han har ikke hørt om, at der skulle have fundet
sådanne samtaler sted. ham bekendt er der ikke forud for den 23. juni 2011 blevet lavet en
plan for afspadsering for a. han mener, at han ville have fået kendskab til en sådan plan, da
a i mere end halvdelen af tiden arbejdede for ham. det ville være underligt, hvis der var lavet
en plan uden hans kendskab, og han ikke havde fået lov til at godkende den. han har ikke
kendskab til alle de ordrer, som a har fået af b. der skal laves en plan, hvis der skal
afspadseres, og ledelsen har efter hans opfattelse svigtet på dette punkt i og med, at a blot
modtog besked om afspadsering ved mailen af 23. juni 2011. der er altid generelle drøftelser
om, at der skal ske en begrænsning af arbejdstiden, men arbejdet skal også løses. løses
opgaverne ikke, er der noget, som de ikke gør rigtigt.
han er ikke bekendt med, at a skulle være blevet bedt om at holde fri i nogle dage inden den
23. juni 2011, hvor hun ikke har gjort det. hvis man bliver bedt om at blive væk, så bliver
man væk, og han har ikke kendskab til situationer, hvor det skulle være anderledes.
han havde en drøftelse med b umiddelbart forud for, at b sendte mailen af 23. juni 2011. de
var begge stærkt utilfredse med stabschefens beslutning, da de ikke kunne undvære a. han
lagde pres på b, som igen lagde pres på stabschefen, da der ikke var andre til at løse de
opgaver, som a bestred, og som der var behov for at få løst. de var ikke interesserede i, at a
skulle afspadsere, men ville gerne have, at hun var der. under mødet gav han over for b
meget stærkt udtryk for, at det ville være et væsentligt ledelsessvigt, hvis a fik meddelelse
om afspadsering i en mail. en sådan meddelelse bør ikke gives i en mail, således at en
medarbejder, som har arbejdet hårdt og inderligt på opgaverne, pludselig får at vide, at
vedkommende er undværlig. han bad b tage en samtale med a for at sige, at man ikke var
utilfreds med hende, men at man var blevet tvunget ud i noget, som man ikke selv ønskede.
han modtog cc mailen af 23. juni 2011. efter at have modtaget mailen kom a grædende ind
til ham og sagde, at hun ikke vidste, hvad det var, der skete. hun var lidt i chok over, at hun
havde fået besked på, at hun blot kunne tage hjem og blive væk de næste tre måneder. han
var stærkt utilfreds med den måde, som a havde fået beskeden på. det var ikke hans indtryk,
at a havde fået anden begrundelse end den, som fremgik af mailen, herunder ved han ikke,
om hun havde fået at vide, at beslutningen kom fra stabschefen, og at det ikke skyldtes
                                              - 15 -
utilfredshed med hendes arbejde. han er kritisk over for bs mail, da de netop havde talt om,
hvordan det skulle håndteres. han ville selv have holdt en personlig samtale med a. det er en
rent teoretisk situation, at en medarbejder ikke skulle følge en ordre om afspadsering, og det
er b, som har stået for at godkende merarbejdet for a hver måned. hvis en mundtlig ordre
ikke var blevet fulgt, ville han have fulgt den op af en skriftlig ordre. han er ikke i tvivl om,
at der ikke havde været behov for at sende en mail, hvis a havde fået forklaret baggrunden for
beslutningen om, at hun skulle afspadsere.
afdelingerne er skruet således sammen, at hver afdeling har et vist antal administrative med-
hjælpere. der er to i hver afdeling; en m100-medarbejder på konstabelniveau og en m200-
medarbejder, som er en administrationsbefalingsmand. der var således også to stillinger i de-
res afdeling, hvoraf den ene var a, og den anden var en administrationsbefalingsmand, der
var udsendt på det omhandlede tidspunkt. a og den udsendte medarbejders opgaver bestod i
f.eks. kopiering, opsætning af kort og tavler, klargøring af lokaler, bestilling af værelser, klar-
gøring og bestilling af mad til konferencer samt almindeligt administrativt arbejde. de andre
konstabler kunne også lave dette arbejde, men alle afdelingerne var pressede på arbejdskraft.
man kunne låne ansatte mellem alle afdelingerne, men der var reelt kun tre afdelinger at låne
fra. lån af medarbejdere gav altid ballade, da disse medarbejdere også havde deres egne op-
gaver at løse. de lånte derfor normalt kun medarbejdere ved større opgaver og ikke i det dag-
lige, da det krævede for megen tid til instruktion. hvis der i en afdeling ikke er en medhjæl-
per, er der opgaver, som ikke bliver løst. det lå ikke umiddelbart i kortene, at der kunne lånes
en medhjælp fra en anden afdeling i den periode, hvor a skulle afspadsere. de fik senere til-
delt en medhjælp et andet sted fra, da de fandt ud af, at a ikke kom tilbage. denne medhjælp
var ikke til megen nytte, da vedkommende ikke kendte til opgaverne. de måtte bruge en uge
til at sætte medhjælperen ind i tingene, hvorefter vedkommende efter et par uger blev erstattet
af en anden, således at de kunne gå i gang med en ny oplæring. officererne måtte derfor selv
løse mange af opgaverne. omkring september 2011 kom den administrationsbefalingsmand,
som havde været udsendt, hjem til afdelingen. først efter et år kom der en ny fastansat i as
stilling.
det er ikke den enkelte medarbejder, der beslutter, hvor meget vedkommende ønsker at arbej-
de. man skal normalt have tilladelse til at lave merarbejde af b eller af ham. b godkendte
merarbejde hver eneste måned, og det var b, som bestemte, hvor meget de hver især kunne
                                                 - 16 -
arbejde. der lå ordre på, at man ikke som medarbejder måtte påtage sig merarbejde, som ikke
var godkendt. i situationer, hvor en aktivitet var programsat ud over almindelig arbejdstid,
vidste man, at der heri lå en forhåndsgodkendelse af merarbejde. i princippet var der en
løbende daglig dialog om, hvorvidt merarbejde kunne godkendes. de sidder i afdelingen tæt
sammen på samme gang, og det er derfor muligt at se, hvor meget medarbejderne er på
arbejde. mange medarbejdere fik udbetalt deres merarbejde for den pågældende periode i
2011. selv fik han udbetalt alle merarbejdstimer, da han havde en funktion, hvor han ikke
kunne afspadsere. mange andre ansatte fik også udbetalt alt merarbejde.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
sagen angår prøvelse af ankestyrelsens afgørelse af 4. oktober 2013. ankestyrelsen fandt, at
a havde en tilpasningsreaktion, men vurderede, at der ikke var tale om en erhvervssygdom.
de psykiske gener, som a havde pådraget sig, ville efter ankestyrelsens vurdering svinde
med tiden, og det var ikke godtgjort, at generne havde medført en sådan midlertidig eller va-
rig svækkelse af hendes helbredstilstand, at der var grundlag for at anerkende hendes psykiske
gener som en erhvervssygdom. ankestyrelsen vurderede, at der var årsagssammenhæng mel-
lem hendes tilpasningsreaktion og det arbejde, hun havde udført. hendes psykiske gener var
imidlertid af forbigående karakter, og hendes arbejde havde ikke været af en særlig art. anke-
styrelsen fandt ikke grundlag for at forelægge sagen for erhvervssygdomsudvalget.
spørgsmålet for højesteret er efter as påstande, om hendes psykiske lidelse skal anerkendes
som en erhvervssygdom i henhold til arbejdsskadesikringslovens § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led, eller
om sagen eventuelt skal hjemvises til arbejdsmarkedets erhvervssikring med henblik på fore-
læggelse for erhvervssygdomsudvalget, jf. lovens § 7, stk. 3.
anerkendelse af erhvervssygdom
efter arbejdsskadesikringslovens § 5 forstås ved arbejdsskade bl.a. en erhvervssygdom, der er
en følge af arbejdet eller de forhold, det er foregået under. erhvervssygdomsbegrebet er fast-
lagt i lovens § 7, og efter § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led, er der tale om en erhvervssygdom, hvis det
godtgøres, at sygdommen ”udelukkende eller i overvejende grad” må anses for at være forår-
saget af ”arbejdets særlige art”.
                                              - 17 -
det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen (folketingstidende 2002-03, tillæg a, lov-
forslag nr. l 216, s. 6617), at der vil være mulighed for at anerkende sygdomme, der ikke er
optaget på fortegnelsen over erhvervssygdomme, hvis der konkret er stor sandsynlighed for,
at den anmeldte sygdom skyldes arbejdet. bestemmelsen må efter forarbejderne (folketings-
tidende 1975-76, tillæg a, sp. 3400) ikke administreres på en måde, som indebærer en ud-
huling af erhvervssygdomsbegrebet.
sygdomme, der er omfattet af § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led, kan kun anerkendes efter forelæggelse
for erhvervssygdomsudvalget, og forelæggelse skal ske, når arbejdsmarkedets erhvervssik-
ring skønner, at der er mulighed for, at sygdommen vil kunne anerkendes, jf. § 7, stk. 3. det
fremgår af forarbejderne (folketingstidende 1975-76, tillæg a, sp. 3397), at udvalget gennem
sine vejledende udtalelser er tillagt væsentlig indflydelse på den praksis, der skal udformes
med hensyn til erstatning for sygdomme, der ikke er medtaget på fortegnelsen over erhvervs-
sygdomme.
den konkrete vurdering
det fremgår af retslægerådets svar af 27. april 2017 på spørgsmål 9 og 10, at as psykiske
lidelse i november 2011 kunne diagnosticeres som ”tilpasningsreaktion” (icd-10 betegnelse:
f43.2, undertype f43.21 – depressiv reaktion længerevarende). efter sommeren 2013 kunne
lidelsen diagnosticeres som ”anden belastningsreaktion” (f43.8).
det må efter de lægelige oplysninger lægges til grund, at as psykiske lidelse endnu ikke er
ophørt, og at den i øvrigt også var behandlingskrævende i perioden før ankestyrelsens afgø-
relse af 4. oktober 2013.
a havde inden sygemeldingen den 30. juni 2011 i en længere periode været udsat for en ar-
bejdsmæssig belastning med merarbejde af betydeligt omfang. efter en kollegas udstatione-
ring i 2010 og en omstrukturering i begyndelsen af 2011 havde hun ud over sit sædvanlige
arbejde udført arbejdsopgaver, som tidligere var blevet udført af andre. dette medførte et øget
pres på hende både med hensyn til arbejdstempoet og arbejdsdagenes længde.
                                                - 18 -
højesteret finder, at de nævnte arbejdsmæssige belastninger må anses for at høre til arbejdets
særlige art efter arbejdsskadesikringslovens § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led. spørgsmålet er herefter,
om der er den fornødne sammenhæng mellem as psykiske lidelse og disse arbejdsmæssige
belastninger.
det fremgår af retslægerådets svar af 21. januar 2016 på spørgsmål 4, at der er en sammen-
hæng mellem de arbejdsmæssige belastninger og as psykiske lidelse, der i november 2011
som ovenfor nævnt kunne diagnosticeres som tilpasningsreaktion. i svaret på spørgsmål 5 har
retslægerådet anført, at den psykiske lidelse kan skyldes en eller flere årsager: arvelig dispo-
sition og/eller belastninger af fysisk, psykisk eller social art, der kan have gjort sig gældende
på forskellige tidspunkter i den belastedes tilværelse. det tidsmæssige forløb af de psykiske
gener i den konkrete sag med fravær af tidligere psykiske lidelser taler ifølge retslægerådet i
høj grad for, at arbejdsmæssige belastninger har årsagsbetydning. beskrivelsen af as op-
vækstforhold kan herimod tale for en af opvæksten betinget særlig sårbarhed.
af retslægerådets svar af 27. april 2017 på bl.a. spørgsmål 11 og 12 fremgår, at rådet vurde-
rer, at der er en sammenhæng mellem belastningerne i form af øget arbejdsmængde og stort
antal overarbejdstimer forud for sygemeldingen i 2011 og tilstanden anden belastningsreak-
tion. i svaret på spørgsmål 13 og 14 har retslægerådet udtalt, at der er tale om væsensforskel-
lige årsagsfaktorer, hvorfor der ikke kan angives nogen form for ”procentisk fordeling”.
ankestyrelsen har i sin nye afgørelse af 31. maj 2017 – for så vidt angår as psykiske lidelse
efter sommeren 2013, som efter retslægerådets forannævnte svar kan diagnosticeres som
anden belastningsreaktion – anmodet arbejdsmarkedets erhvervssikring om at forelægge syg-
dommen for erhvervssygdomsudvalget. det fremgår af afgørelsen, at der er mulighed for, at
denne sygdom vil kunne anerkendes efter forelæggelse for erhvervssygdomsudvalget, og at
ankestyrelsen herved har lagt vægt på, at retslægerådet har vurderet, at der er sammenhæng
mellem belastningerne forud for sygemeldingen i 2011 og tilstanden anden belast-
ningsreaktion.
højesteret lægger efter de foran nævnte svar fra retslægerådet til grund, at der også er mulig-
hed for, at as psykiske lidelse forud for sommeren 2013 vil kunne anerkendes som en ar-
bejdsskade efter § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led. sagen burde derfor have været forelagt for er-
                                              - 19 -
hvervssygdomsudvalget i henhold til § 7, stk. 3, inden ankestyrelsen traf afgørelse i oktober
2013.
erhvervssygdomsudvalget er som nævnt foran tillagt væsentlig indflydelse på den praksis, der
skal anlægges med hensyn til erstatning for sygdomme, der ikke er medtaget på fortegnelsen
over erhvervssygdomme. for så vidt angår as psykiske lidelse efter sommeren 2013 har an-
kestyrelsen som nævnt truffet afgørelse om forelæggelse for erhvervssygdomsudvalget. un-
der hensyn til det anførte finder højesteret, at der ikke på det foreliggende grundlag bør tages
stilling til, om as psykiske lidelse skal anerkendes som en arbejdsskade, således som hun
principalt og subsidiært har påstået. i stedet bør forelæggelsen for erhvervssygdomsudvalget
udvides til også at omfatte hendes psykiske lidelse forud for sommeren 2013.
højesteret tager herefter as mere subsidiære påstand til følge.
efter sagens principielle karakter og udfald skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for
landsret eller højesteret til den anden part eller til statskassen.
                                      thi kendes for ret:
sagen hjemvises til arbejdsmarkedets erhvervssikring med henblik på forelæggelse for er-
hvervssygdomsudvalget.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part
eller til statskassen.


text:
                          østre landsret
                                  kendelse
                          afsagt den 7. december 2018
sag bs-34302/2018-olr
(14. afdeling)
orion corporation
(advokat nicolaj josua kleist)
mod
lægemiddelstyrelsen
(advokat rass markert holdgaard)
landsdommerne rosenløv, benedikte holberg og johann herzog (kst.) har del-
taget i sagens afgørelse.
indledning
denne kendelse vedrører spørgsmålet, om betingelserne i retsplejelovens § 226,
stk. 1, for at henvise en sag til behandling ved landsret er opfyldt.
sagen angår, om lægemiddelstyrelsens udstedelse af markedsføringstilladelse
nr. 56858 af 1. februar 2017 til dexmedetomidine ”teva” er i strid med læge-
middelloven, direktiv 2001/83/ef (lægemiddeldirektivet) og forordning (ef)
726/2004.
markedsføringstilladelsen er udstedt til teva b.v., holland.
dexmedetomidine ”teva” er et generisk lægemiddel baseret på det aktive stof
dexmedetomidinehydrochlorid. stoffet er udviklet af orion corporation, der
markedsfører det i eu som et lægemiddel under navnet dexdor. europa-kom-
missionen har den 16. september 2011 udstedt fællesmarkedsføringstilladelse til
dexdor. stoffet er i nogle lande – herunder tjekkiet – tidligere markedsført af
abbott laboratories på baggrund af en eksklusiv licens fra orion corporation
under navnet precedex.
                                            2
ansøgningen for dexmedetomidine ”teva” blev indgivet til lægemiddelstyrel-
sen i henhold til den decentrale procedure i lægemiddeldirektivets art. 28 og
den forkortede procedure i art. 10, der under visse betingelser giver ansøgeren
mulighed for at henvise til dokumentation, som er udviklet og danner grundlag
for et allerede godkendt lægemiddel, hvis ansøgerens produkt er en generisk
udgave af det originale produkt.
i ansøgningen er danmark angivet som berørt medlemsstat, mens tjekkiet er
angivet som den medlemsstat, hvor referencelægemidlet precedex var eller
havde været godkendt. af ansøgningen fremgår videre, at markedsføringstilla-
delsen til referencelægemidlet blev godkendt den 21. november 2002, før tjek-
kiet blev medlem af eu, men at markedsføringstilladelsen fra den 1. maj 2004,
der var tidspunktet for tjekkiets indtræden i eu, var i overensstemmelse med
eu-retten. det er videre anført, at den regulatoriske databeskyttelse skal bereg-
nes fra den 1. maj 2004.
tjekkiet udarbejdede som referenceland udkast til de påkrævede dokumenter,
jf. lægemiddeldirektivets art. 28, stk. 3, herunder evalueringsrapport, produkt-
resumé m.m.
lægemiddelstyrelsen modtog den 5. januar 2017 den danske oversættelse af do-
kumenterne og udstedte den 1. februar 2017 den danske markedsføringstilla-
delse.
ved stævning af 15. december 2017 har orion corporation anlagt sag ved kø-
benhavns byret, der ved kendelse af 13. september 2018 (bs-6241/2017-kbh)
har henvist sagen til østre landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
byretten har begrundet henvisningen således:
      ”retten lægger vægt på, at sagen drejer sig om såvel de nationale
      regler som eu-regler og praksis for udstedelse af markedsføringstila-
      delse til et lægemiddel, herunder fra hvilket tidspunkt den regulato-
      riske databeskyttelsesperiode skal regnes, samt i hvilket omfang læ-
      gemiddelstyrelsen skal foretage en selvstændig vurdering/prøvelse,
      samt om de danske domstoles adgang til at efterprøve lægemid-
      delstyrelsens sagsbehandling
      endvidere verserer der lignende sager i en række eu-lande.
      under disse omstændigheder finder retten, at sagen er af principiel
      karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudvik-
      lingen samt væsentlig samfundsmæssig karakter, hvorfor betingel-
                                             3
       serne i retsplejelovens § 226, stk. 1 for at henvise sagen til behandling
       ved landsret er opfyldt.”
parternes påstande og anbringender i sagen
orion corporation har nedlagt følgende påstand:
       ”principalt:
       lægemiddelstyrelsens markedsføringstilladelse nr. 56858 (d.sp.nr.
       30027) af 1. februar 2017 til lægemidlet dexmedetomidine ”teva” er
       ugyldig.
       subsidiært:
       lægemiddelstyrelsens afgørelse om udstedelse af markedsføringstil-
       ladelse nr. 56858 (d.sp.nr. 30027) af 1. februar 2017 til lægemidlet de-
       xmedetomidine ”teva” ophæves og hjemvises til fornyet behand-
       ling.”
til støtte for påstanden er det gjort gældende bl.a., at den danske markedsfø-
ringstilladelse til dexmedetomidine ”teva” er udstedt i strid med databeskyt-
telsen af orion corporations dokumentation for dexdor og derfor er ugyldig.
lægemiddelstyrelsen har uberettiget lagt til grund, at den tjekkiske markedsfø-
ringstilladelse til precedex kan bruges som referencelægemiddel ved beregnin-
gen af databeskyttelsesperioden for dexdor.
det gøres herunder gældende, at der ikke er hjemmel i dansk ret til at udstede
en national markedsføringstilladelse i henhold til den forkortede procedure i
bekendtgørelse nr. 1239 af 12. december 2005 om markedsføringstilladelse til
lægemidler m.m. (markedsføringsbekendtgørelsen) § 9, medmindre databeskyt-
telsesperioden for referencelægemidlet er udløbet. det er i den forbindelse en
ufravigelig betingelse, at der i ansøgningen er henvist til et referencelægemid-
del i lægemiddellovens forstand, som har været godkendt i mindst 8 år i eu. en
dansk markedsføringstilladelse, der er udstedt, uden at denne betingelse er op-
fyldt, savner hjemmel og er ugyldig.
lægemiddelstyrelsen er under den decentraliserede procedure forpligtet til at
påse, at der henvises til et referencelægemiddel som defineret i eu-retten, og at
databeskyttelsesperioden er udløbet. det gøres i den forbindelse gældende, at
betingelsen om referencelægemiddel også gælder og skal iagttages af styrelsen
ved ansøgninger indgivet efter den decentrale procedure med et andet land end
danmark som referenceland. i denne sag er der tale om en ansøgning efter den
forkortede procedure i henhold til direktivets art. 10, som er implementeret i
dansk ret ved markedsføringsbekendtgørelsens § 9. hverken bekendtgørelsens
§ 9 eller § 45 giver mulighed for at gøre undtagelse fra kravene til et reference-
                                            4
lægemiddel i den decentraliserede procedure. at en berørt medlemsstat både
kan og skal sikre overholdelse af kravene for referencelægemidler, fremgår ty-
deligt af vejledningen til reglerne.
selv i de tilfælde, hvor referencelandet har vurderet, at databeskyttelsesperio-
den for referencelægemidlet er udløbet, er de danske myndigheder forpligtet til
at påse, at dette faktisk er tilfældet. lægemiddelstyrelsen kan således ikke blot
forlade sig på tjekkiets vurdering. styrelsen har en selvstændig forpligtelse til
at påse, at betingelserne i bekendtgørelsens § 9 er opfyldt, da udstedelsen af
markedsføringstilladelsen ikke er juridisk gyldig, medmindre betingelserne for
referencelægemidlet er opfyldt. heller ikke principperne om gensidig anerken-
delse og gensidig tillid i henhold til eu-retten kræver, at lægemiddelstyrelsen
uden videre accepterer vurderingen fra tjekkiet af den tjekkiske markedsfø-
ringstilladelse, jf. herved østre landsrets dom i b-294-15. princippet indebærer
dermed en formodning om overholdelse af eu-retten, der dog kan tilsidesættes.
lægemidlet precedex opfylder ikke betingelserne for at udgøre et referencelæ-
gemiddel, idet det ikke var godkendt i overensstemmelse med eu-retten.
dexdor og precedex er ikke omfattet af samme globale markedsføringstilladel-
se. markedsføringstilladelsen til dexmedetomidine ”teva” er uberettiget base-
ret på data for dexdor. da databeskyttelsesperioden for dexdor ikke er udløbet,
er det i strid med lægemiddelloven, direktiv 2001/83/ef og forordning (ef)
726/2004 at bruge data for dexdor som grundlag.
lægemiddelstyrelsen har nedlagt påstand om frifindelse.
til støtte herfor har styrelsen gjort gældende bl.a., at den udstedte markedsfø-
ringstilladelse er lovlig og gyldig. sagsøgeren har således ikke godtgjort, at der
er grundlag for at tilsidesætte lægemiddelstyrelsens vurdering.
det gøres i den forbindelse gældende, at styrelsen både har ret og pligt til at
lægge den tjekkiske lægemiddelmyndigheds (súkl) oplysninger til grund, og
at styrelsen derfor hverken skal eller kan foretage en nærmere selvstændig ef-
terprøvelse af lovligheden og virkningerne af den tjekkiske markedsføringstilla-
delse af 21. november 2002 til lægemidlet precedex. fristen i lægemiddeldirekti-
vets art. 10 begyndte herefter at løbe den 1. maj 2004, da tjekkiet indtrådte i eu
og var bundet af det dagældende lægemiddeldirektiv.
lægemiddelstyrelsen skal som et led i behandlingen af en ansøgning om mar-
kedsføringstilladelse, hvor danmark er nævnt som berørt medlemsstat, kontrol-
lere, at ansøgningen er ledsaget af de påkrævede oplysninger, og – i et tilfælde
som det foreliggende – verificere, om der til et oplyst referencelægemiddel fak-
                                             5
tisk er meddelt en markedsføringstilladelse i overensstemmelse med lægemid-
deldirektivet, jf. herved direktivets art. 19, stk. 1, nr. 1.
lægemiddelstyrelsen hverken kan eller skal imidlertid efterprøve indholdet el-
ler rækkevidden af en markedsføringstilladelse, som en anden medlemsstat har
udstedt. derfor skal lægemiddelstyrelsen heller ikke forholde sig til, om den
markedsføringstilladelse, der blev udstedt den 21. november 2002 i henhold til
dagældende tjekkisk ret, faktisk var i overensstemmelse med eu-retten på tids-
punktet for tjekkiets indtræden i eu den 1. maj 2004. i et tilfælde som det fore-
liggende er lægemiddelstyrelsen derfor både berettiget og forpligtet til at læg-
ge den tjekkiske lægemiddelmyndigheds oplysninger om markedsføringstilla-
delsen til referencelægemidlet og dens gyldighed til grund. dette understøttes
af bl.a. eu-domstolens praksis, jf. herved c-452/06 og c-5/94. der er således in-
tet belæg for sagsøgerens synspunkt om, at styrelsen skal foretage en nærmere
undersøgelse af rækkevidden af den tjekkiske afgørelse, herunder ved inddra-
gelse af tjekkisk ret.
de stridigheder, der måtte være imellem sagsøgeren og súkl, skal ikke afgøres
af danske domstole i en retssag mellem sagsøgeren og lægemiddelstyrelsen.
selv hvis lægemiddelstyrelsen var forpligtet til at foretage en vis efterprøvelse
af den tjekkiske lægemiddelmyndigheds oplysninger, er der ikke grundlag for
at tilsidesætte styrelsens vurdering. sagsøgeren har således ikke godtgjort, at
der var grundlag for at anse den tjekkiske lægemiddelmyndigheds opfattelse
for åbenbart fejlagtigt, jf. østre landsrets dom af 1. september 2016 i sag b-294-
15. det bestrides således, at den tjekkiske markedsføringstilladelse fra novem-
ber 2002 ikke var i overensstemmelse med eu-retten på tidspunktet for tjekki-
ets indtræden i eu den 1. maj 2004.
den regulatoriske databeskyttelsesperiode er således udløbet, da dexdor og
precedex er omfattet af den samme globale markedsføringstilladelse.
parternes bemærkninger til spørgsmålet om henvisning
orion corporation har anmodet om, at sagen henvises til behandling ved lands-
ret i 1. instans og har til støtte herfor anført, at sagen rejser principielle spørgs-
mål om lægemiddelstyrelsens behandling af ansøgninger efter den decentrale
procedure, herunder om styrelsens adgang og pligt efter dansk ret og eu-retten
til at foretage en selvstændig vurdering af, om betingelserne for udstedelse af
en dansk markedsføringstilladelse er opfyldt.
sagen rejser videre spørgsmål om lægemiddelstyrelsens adgang til at tilside-
sætte vurderinger foretaget af den kompetente myndighed i referencemedlems-
staten, og kompetence til at prøve, om en markedsføringstilladelse udstedt i et
                                           6
andet land, inden dette er indtrådt i eu, er udstedt i overensstemmelse med læ-
gemiddeldirektivet.
sagen rejser desuden spørgsmål om danske domstoles adgang til at efterprøve
lægemiddelstyrelsens sagsbehandling og de materielle betingelser for udste-
delse af markedsføringstilladelse.
der er tale om spørgsmål, hvis besvarelse rækker ud over den foreliggende sag,
og som vil få betydning for lægemiddelstyrelsens fremtidige behandling af an-
søgninger efter den decentrale procedure samt for de retsmidler, som indehave-
re af markedsføringstilladelse til referencelægemidler har til rådighed.
selvom eu-domstolens dom i c-557/16, astellas pharma gmbh, besvarer visse
spørgsmål i forhold til de nationale myndigheders og domstoles kompetence i
forbindelse med decentrale procedurer, efterlader den en række principielle
spørgsmål af relevans for denne sag ubesvarede. det er bl.a. uklart, om og i
hvilket omfang dommen påvirker østre landsrets dom af 1. september 2016 i
sag b-294-15. det følger af dommen, at lægemiddelstyrelsen ikke kan godken-
de en ansøgning om markedsføringstilladelse, der er baseret på et referencelæ-
gemiddel, hvis markedsføringstilladelse er behæftet med åbenbare fejl. østre
landsret bør selv have adgang til at tage stilling til, om eu-domstolens astellas
pharma-dom påvirker dette synspunkt.
eu-domstolens dom tager også kun stilling til et tilfælde, hvor referencelæge-
midlet var udstedt i et medlemsland på et tidspunkt, hvor dette var medlem af
eu. dommen tager ikke stilling til et tilfælde som det foreliggende, hvor der
henvises til et referencelægemiddel, som har opnået markedsføringstilladelse i
et land, der på udstedelsestidspunktet ikke var medlem af eu. dommen kan
enten forstås således, at de nationale domstole ikke er hindret i at prøve en så-
dan markedsføringstilladelse (ud fra en modsætningsslutning), eller således at
den ikke forholder sig til spørgsmålet. der er imidlertid intet grundlag for at be-
grænse de nationale domstoles kompetence i større grad, end der udtrykkeligt
følger af dommen.
lægemiddelstyrelsens udlægning af astellas pharma-dommen, hvorefter de
danske domstole er helt afskåret fra at prøve et afgørende element i lægemid-
delstyrelsens afgørelse, rejser endvidere spørgsmål om forholdet til grund-
lovens § 63.
der verserer identiske tvister i andre eu-lande, der som danmark var berørte
medlemsstater i tilladelsesproceduren, og afgørelsen i denne sag kan få betyd-
ning for udfaldet af disse sager.
                                           7
endelig har lægemiddelstyrelsen den 26. oktober 2017 udstedt en markedsfø-
ringstilladelse til et dexmedetomidin-produkt til den østrigske virksomhed
ever valinject gmbh på grundlag af samme referencelægemiddel som i nær-
værende sag. udfaldet af nærværende sag vil derfor også få betydning for
ever valinject gmbh og eventuelle andre generiske producenter, der har til
hensigt at basere en ansøgning om markedsføringstilladelse på dexdor/prece-
dex.
lægemiddelstyrelsen har udtalt sig mod sagens henvisning og har i den forbin-
delse anført, at de retlige spørgsmål, som sagen rejser, allerede er tilstrækkelig
afklaret i eu-retspraksis, hvorfor sagen således hverken har principiel eller ge-
nerel betydning ud over den konkrete sag. navnlig afklarer eu-domstolens ny-
lige dom i c-557/16, astellas pharma gmbh, de spørgsmål om nationale myn-
digheders og domstoles kompetence i sager efter den forkortede, decentrale
procedure, der har betydning for denne sag.
dommen fastslår for det første, at en national myndighed i en berørt medlems-
stat ikke har en selvstændig beføjelse til at undersøge, hvornår en databeskyttel-
sesperiode begynder at løbe, når der skal træffes afgørelse om udstedelse af
markedsføringstilladelse til et generisk produkt.
det er herefter ikke et principielt spørgsmål, om lægemiddelstyrelsen med ret-
te har lagt vurderingen fra de tjekkiske myndigheder om, at databeskyttelsespe-
rioden for precedex/dexdor var udløbet, til grund. det er derimod et konkret
subsumptionsspørgsmål, der kan afgøres af byretten på grundlag af gældende
eu-retspraksis, og som ikke kræver henvisning til landsretten.
dommen fastslår for det andet hvilken kompetence, nationale retter har i så-
danne sager om prøvelse af markedsføringstilladelser til generiske lægemidler.
det følger således af dommen, at de nationale domstole ikke har adgang til at
prøve, om den oprindelige markedsføringstilladelse for precedex, der blev ud-
stedt af den tjekkiske lægemiddelmyndighed súkl den 21. november 2002,
blev meddelt i overensstemmelse med lægemiddeldirektivet.
det er således klart, hvad der er rammerne for byrettens prøvelse. der er der-
med ikke tale om et principielt spørgsmål, der kan begrunde sagens henvisning
til landsretten. det forhold, at østre landsret i sag b-294-15 – forud for afsigel-
sen af astellas pharma-dommen – valgte at holde det åbent, om de nationale
myndigheder var forpligtet til påse, om der var grundlag for at anse referen-
celandets lægemiddelmyndigheds udtalelser for ”åbenbart fejlagtige”, indebæ-
rer ikke, at betingelserne i retsplejelovens § 226, stk. 1, er opfyldt i denne sag,
der skal afgøres efter, at eu-domstolens dom i astellas pharma-sagen har tyde-
liggjort retsstillingen på området.
                                            8
det er rigtigt, at eu-dommen ikke direkte tager stilling til et tilfælde som det fo-
religgende, hvor der henvises til et referencelægemiddel, som har opnået mar-
kedsføringstilladelse i et land, der på udstedelsestidspunktet ikke var medlem
af eu. når astellas pharma-dommens konklusioner sammenholdes med eu-
domstolens øvrige praksis, herunder c-350/08, er det dog klart, at dommens
begrundelse også omfatter en sådan situation, dvs. at lægemiddelstyrelsen på
samme måde kan og skal lægge de tjekkiske myndigheders vurdering til grund
i denne sag. der foreligger ikke nogen principielle spørgsmål i den henseende,
der kræver afklaring.
retsgrundlaget
muligheden for henvisning af en sag til landsret til behandling i 1. instans blev
ved lov nr. 538 af 8. juni 2006 om ændring af retsplejeloven og forskellige andre
love (politi- og domstolsreformen) indskrænket til sager af principiel karakter
og sager, der efter indhentet udtalelse fra landsretten findes mest hensigtsmæs-
sigt at kunne behandles i forbindelse med en anden sag, der verserer ved lands-
retten.
af forarbejderne til loven, jf. de almindelige bemærkninger pkt. 3.2.1 i lovfor-
slag l 168 af 1. marts 2006 (folketingstidende 2005-06, tillæg a) fremgår bl.a.:
      ”om højesterets rolle i instansordningen anfører retsplejerådet, at
      højesterets centrale opgaver er at sikre retsenheden i landet og at
      træffe afgørelse i sager, som rejser spørgsmål af generel betydning
      for retsanvendelsen og retsudviklingen eller i øvrigt er af væsentlig
      samfundsmæssig rækkevidde. derimod bør den øverste domstols
      ressourcer efter retsplejerådets opfattelse som udgangspunkt ikke
      benyttes til at behandle sager, hvis udfald i det væsentlige afhænger
      af bevismæssige vurderinger, eller som angår retsanvendelse på om-
      råder, hvor de principielle retsspørgsmål allerede er afklaret...”
justitsministeriet tilsluttede sig retsplejerådets synspunkter.
retsplejelovens § 226, stk. 1, blev ændret ved lov nr. 84 af 28. januar 2014 om
ændring af retsplejeloven m.v. (sagstilgangen til højesteret m.v.), og det frem-
går nu, at byretten efter anmodning fra en part kan henvise en sag til behand-
ling ved landsret,
      “hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for
      retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig
      rækkevidde i øvrigt.”
                                              9
af de specielle bemærkninger til bestemmelsen, jf. lovforslag l 96 af 11. decem-
ber 2013 (folketingstidende 2013-14, tillæg a, lovforslagets § 1, nr. 8 (§ 226, stk.
1)) fremgår:
      ”for at skabe større sikkerhed for, at de sager, der indbringes for hø-
      jesteret, er egnede til at sikre, at domstolsreformens mål vedrørende
      højesterets rolle kan nås, foreslås det, at betingelserne for, at en sag
      kan henvises fra byretten til behandling i landsretten i 1. instans – og
      dermed indbringes direkte for højesteret som 2. instans – tydeliggø-
      res ved at indskrive betingelserne i selve loven.
      det foreslås nærmere, at en sag kan henvises fra byretten til landsret-
      ten til behandling i 1. instans, hvis sagen er af principiel karakter og
      har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller
      væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt.
      vurderingen af, om en sag har “principiel karakter”, forudsættes at
      være den samme som hidtil. det drejer sig således navnlig om sager,
      der vedrører lovfortolkning, eller som i øvrigt angår et principielt
      retligt spørgsmål. uden for kategorien af sager af principiel karakter
      falder således fortsat f.eks. sager, hvis afgørelse hovedsagelig beror
      på en konkret bevismæssig vurdering eller på en skønsmæssig afvej-
      ning af en række momenter, hvor denne afvejning er uden vide-
      rerækkende betydning.
      henvisning kan kun ske, hvis sagen ud over sin principielle karakter
      også har en generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklin-
      gen eller en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. der vil
      efter omstændighederne være tale om en skønspræget vurdering,
      hvor det navnlig må indgå, om sagen efter sin karakter er egnet til at
      sikre, at domstolsreformens mål vedrørende højesterets rolle kan
      sikres, og derfor bør kunne indbringes for højesteret som 2. instans
      uden særlig tilladelse.”
landsretten påser af egen drift, at betingelserne for henvisning er opfyldt, jf.
retsplejelovens § 226, stk. 5.
landsrettens begrundelse og resultat
hovedspørgsmålet i sagen er, om lægemiddelstyrelsen som led i sin behand-
ling af ansøgningen om udstedelse af markedsføringstilladelse til dexmedeto-
midine ”teva” var forpligtet til at foretage en selvstændig prøvelse og vurde-
ring af, om tjekkiet havde godkendt referencelægemidlet precedex i overens-
stemmelse med eu-retten.
                                           10
ansøgningen blev indgivet til lægemiddelstyrelsen med danmark som berørt
medlemsstat efter den forkortede, decentrale procedure i markedsføringsbe-
kendtgørelsens § 9 og § 45, der implementerer lægemiddeldirektivets art. 10 og
28.
eu-domstolen har i dom af 14. marts 2018 (c-557/16, astellas pharma gmbh)
taget stilling til de nationale myndigheders og domstoles kompetence i sager
om ansøgning om markedsføringstilladelse, der indgives og behandles i medfør
af de nævnte bestemmelser i lægemiddeldirektivet.
rammerne for rettens bedømmelse af sagen må på denne baggrund anses for
afklaret, og landsretten finder, at sagen ikke i forhold hertil rejser spørgsmål af
principiel karakter.
landsretten finder endvidere ikke, at de øvrige omstændigheder, som orion
corporation har påberåbt sig til støtte for anmodningen om henvisning af sagen
til behandling ved landsret i 1. instans, medfører, at sagen er af en sådan karak-
ter, at betingelserne i retsplejelovens § 226, stk. 1, er opfyldt.
sagen sendes herefter tilbage til byretten til fortsat behandling.
det bemærkes, at landsretten i sag bs-42107/2018-olr, der vedrører de samme
parter, ved samtidig kendelse har truffet afgørelse om, at sagen sendes tilbage
til byretten.
                                  thi bestemmes:
landsretten afviser at behandle sagen i 1. instans og sender sagen til byretten til
fortsat behandling.
 publiceret til portalen d. 07-12-2018 kl. 09:27
modtagere: advokat (l) martin dræbye gantzhorn, advokat (l) nicolaj
josua kleist, advokat (h) rass markert holdgaard

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt tirsdag den 15. september 2015
sag 92/2014
(1. afdeling)
jordemoderforeningen som mandatar for a
(advokat finn schwarz)
mod
b
og
c
(advokat carlo siebert for begge)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 5. oktober 2009 og af østre
landsrets 16. afdeling den 4. december 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, poul dahl jensen, michael
rekling, oliver talevski og jan schans christensen.
påstande
appellanten, jordemoderforeningen som mandatar for a, har nedlagt følgende påstande:
1.     indstævnte b idømmes straf efter straffelovens § 268, subsidiært § 267, og indstævnte c
       idømmes straf efter straffelovens § 267, for at være ansvarlige for
a)     at b i ”avisen” den 23. juli 2008 fremsatte følgende udtalelse og sigtelse:
       ”a, den jordemor, der i september sidste år sendte en ung kvinde og hendes ufødte barn
       i døden…”
                                             - 2 -
b)   at b i ”avisen” den 25. juli 2008 fremsatte følgende udtalelse og sigtelse:
     ”de ansvarlige for morfin-drabet på en gravid kvinde på x sygehus slipper i værste
     fald med en bøde. det vurderer … han har netop sigtet jordemor a og …”
     ”den højgravide … og hendes ufødte barn døde i september, efter at jordemor a fejl-
     agtigt havde givet hende …”
2.
a)   følgende udtalelse fremsat i ”avisen” den 24. oktober 2007 under overskriften:
     ”jordemor kan gå fri”
     ”det såkaldte morfin-drab på en højgravid kvinde på x sygehus ender næppe nogen-
     sinde med en straffesag.”
     kendes ubeføjet og mortificeres.
b)   følgende udtalelse fremsat i ”avisen” den 23. juli 2008:
     ”a, den jordemor, der i september sidste år sendte en ung kvinde og hendes ufødte barn
     i døden…”
     kendes ubeføjet og mortificeres.
c)   følgende udtalelse fremsat i ”avisen” den 25. juli 2008:
     ”de ansvarlige for morfin-drabet på en gravid kvinde på x sygehus slipper i værste
     fald med en bøde. det vurderer … han har netop sigtet jordemor a og …”
     den højgravide … og hendes ufødte barn døde i september, efter at jordemor a fejlag-
     tigt havde givet hende …”
     kendes ubeføjet og mortificeres.
3.   b og c skal solidarisk betale a en godtgørelse for tort på 100.000 kr., subsidiært et min-
     dre beløb.
b og c har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
retslægerådet har i erklæring af 11. februar 2013, udover det, der fremgår af landsrettens
dom, bl.a. besvaret følgende spørgsmål således:
                                         - 3 -
”spørgsmål 5:
retslægerådet bedes oplyse om behandlingen og den efterfølgende indgivelse af modgift
og observationen af k i den periode, hvor indstævnte havde vagt, efter injektion af 200
mg morfin var sufficient.
såfremt retslægerådet finder at behandlingen og observationen af k i det angivne tids-
rum ikke var sufficient, anmodes retslægerådet om at oplyse om en anden behandling
og observation af patienten ville have været sufficient, om en sådan behandling efter de
foreliggende journaloplysninger mv. med rimelighed kunne antages at have været
iværksat og i bekræftende fald om en anden behandling end den der fandt sted var indi-
ceret på baggrund af de foreliggende lægelige oplysninger og journalmateriale mv.
såfremt retslægerådet finder, at behandlingen og observationen af k i det angivne tids-
rum ikke var sufficient, anmodes retslægerådet om at oplyse, om der findes lægefaglige
regler, sædvaner mv. angående, hvem der havde ansvaret for, at den sufficiente be-
handling og observation blev gennemført (den ordinerende lægelige forvagt og/eller
den tilstedeværende jordemoder), og – i givet fald – hvem der ifølge de anførte læge-
faglige regler, sædvaner mv., havde ansvaret for, at den sufficiente behandling og ob-
servation blev gennemført (den ordinerende lægelige forvagt og/eller den tilstedevæ-
rende jordemoder).
sidste journalnotat ved a er fra 09.09.07 kl. 6.30. næste notat er fra kl. 08.00 ved anden
jordemoder. retslægerådet antager derfor, at as vagt ophørte imellem disse to klokke-
slæt. retslægerådet finder, at behandlingen med naloxon 10-15 minutter efter indgift af
200 mg morfin var sufficient. retslægerådet finder derimod ikke, at observationen af
afdøde i den efterfølgende periode frem til kl. 10.45, da det konstateres, at hun ikke kan
vækkes, var sufficient.
det alvorligste symptom på morfinforgiftning er sædvanligvis svækkelse af vejrtræk-
ningen. retslægerådet finder derfor, at afdøde burde være overvåget mere intensivt med
henblik på dette. en sådan overvågning vil sædvanligvis ikke kunne finde sted på en fø-
degang, hvor personalet ikke er uddannet hertil, og hvor man ikke har de nødvendige
ressourcer og det nødvendige apparatur. da afdøde tilmed var meget vanskelig at over-
våge på grund af sin ekstreme overvægt og fordi hun sov tungt, finder retslægerådet, at
hun burde være overført til intensivafdeling eller anden afdeling, hvor overvågningen
kunne gennemføres sufficient.
retslægerådet finder, at da der ikke var tale om håndtering af en problemstilling, der
falder under jordemoderens ansvarsområde, hvilket som udgangspunkt vil sige normal
graviditet og fødsel, var ansvaret for håndtering af afdøde efter indgift af 200 mg morfin
lægelig. en jordemoder ville kunne bidrage til den efterfølgende observation, men hun
vil ikke kunne tillægges ansvaret for planlægningen af denne endsige for tolkningen af
observationerne.
spørgsmål 6:
retslægerådet bedes oplyse, om observationen af det ufødte barn er eller har været suf-
ficient, herunder med hensyn til tidspunktet for undersøgelse af hjertelyd etc. i forhold
til injektionstidspunktet og den efterfølgende indgivelse af modgift.
                                         - 4 -
såfremt retslægerådet ikke finder at observation af det ufødte barn var sufficient an-
modes retslægerådet om at oplyse, hvilken observation der ville have været sufficient.
såfremt retslægerådet ikke finder, at observationen af det ufødte barn var sufficient,
anmodes retslægerådet om at oplyse, om der findes lægefaglige regler, sædvaner mv.
angående, hvem der havde ansvaret for, at observationen var blevet gennemført suffici-
ent (den ordinerende lægelige forvagt og/eller den tilstedeværende jordemoder), og – i
givet fald – hvem der ifølge de anførte lægefaglige regler, sædvaner mv., havde ansva-
ret for, at observationen var blevet gennemført sufficient (den ordinerende lægelige for-
vagt og/eller den tilstedeværende jordemoder).
retslægerådet finder, at observationen af det ufødte barn var sufficient efter indgiften af
200 mg morfin til afdøde. baggrunden for denne vurdering er, at det var meget vanske-
ligt at observere det ufødte barn på grund af afdødes vægt, og at der ikke var betydelig
risiko for skade på barnet, blot afdødes almene tilstand sikrede god vejrtrækning og
dermed god iltning af hendes blod.
spørgsmål 7:
retslægerådet bedes oplyse, om k og det ufødte barn henholdsvis morfinpåvirkningen
af det ufødte barn er blevet observeret og behandlet sufficient, herunder behandlet suf-
ficient med naloxon (dosis og antal behandlinger) i den periode, hvor indstævnte havde
vagt, efter moderen, k, fik injektion med 200 mg morfin.
såfremt retslægerådet ikke mener at behandlingen og observationen af k og det ufødte
barn var sufficient, anmodes retslægerådet om at oplyse, hvilken behandling og obser-
vation der ville have været sufficient.
såfremt retslægerådet ikke mener, at behandlingen og observationen af k og det ufødte
barn i det angivne tidsrum var sufficient, anmodes retslægerådet om at oplyse, om der
findes lægefaglige regler, sædvaner mv. angående, hvem der havde ansvaret for, at ob-
servationen var blevet gennemført sufficient (den ordinerende lægelige forvagt og/eller
den tilstedeværende jordemoder) og – i givet fald – hvem der ifølge de anførte læge-
faglige regler, sædvaner mv., havde ansvaret for, at observationen var blevet gennem-
ført sufficient (den ordinerende lægelige forvagt og/eller den tilstedeværende jordemo-
der).
retslægerådet vurderer, at den umiddelbare behandling af afdøde med naloxon efter
indgift af 200 mg morfin var sufficient, idet afdøde på dette tidspunkt havde normal
vejrtrækning. retslægerådet finder ikke den efterfølgende observation af afdøde suffici-
ent (se besvarelsen af spørgsmål 5). retslægerådet finder den efterfølgende observation
af fosteret sufficient (se besvarelsen af spørgsmål 6). da der ikke foreligger beskrivelse
af sufficiente observationer af afdøde frem til kl. 08.00 kan retslægerådet ikke vurdere,
om der i denne periode burde være givet yderligere behandling.
retslægerådet henviser til besvarelse af spørgsmål 5 med hensyn til hvilken observation
retslægerådet finder burde være iværksat og ansvaret for iværksættelsen af denne ob-
servation.
…
                                             - 5 -
     spørgsmål 11a:
     i en obduktionserklæring af 14. september 2007 angives dødsårsagen for moderen til at
     være den påviste svære betændelse i galdeblæren med perforation til bughulen og bug-
     hindebetændelse med heraf udløst choktilstand.
     kan retslægerådet tilslutte sig denne dødsårsag, eller er dødsfaldet forårsaget af andre
     forhold – i givet fald hvilke?
     retslægerådet finder, at dødsårsagen var den påviste svære betændelse i galdeblæren
     med perforation til bughulen.
     spørgsmål 11b:
     såfremt retslægerådet kan angive dødsårsagen til svær betændelse i galdeblæren med
     perforation til bughulen og bughindebetændelse med heraf udløst choktilstand, anmo-
     des rådet om – hvis muligt – at angive, på hvilket tidspunkt i behandlingsforløbet der er
     opstået 1) perforation til bughulen og 2) bughindebetændelse med heraf udløst choktil-
     stand.
     retslægerådet finder det ikke muligt at skønne over tidspunktet for perforationen af
     galdeblæren, idet det kliniske billede er præget af både grundsygdommen og morfin-
     overdoseringen. retslægerådet finder det dog mest sandsynligt, at den har fundet sted i
     perioden efter afdødes ankomst til x sygehus 09.09 kl. 01.30, men før overflytningen til
     rigshospitalet samme dags eftermiddag.
     retslægerådet vurderer, at bughindebetændelsen begynder umiddelbart efter perforatio-
     nen og gradvist udvikler choktilstand.
     spørgsmål 11c:
     hvis retslægerådet kan angive tidspunktet for 1) perforation til bughulen og 2) bughin-
     debetændelse med heraf udløst choktilstand, bedes rådet angive, om muligheden for di-
     agnosticering af de under 1) og 2) nævnte tilstande konkret var reduceret i den periode,
     hvor indstævnte havde vagt, som følge af injektion af 200 mg morfin og indgivelse af
     modgift.
     retslægerådet finder det sandsynligt, at injektionen af 200 mg morfin har reduceret mu-
     ligheden for at diagnosticere perforationen af galdeblæren og den efterfølgende bughin-
     debetændelse.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om b og c har overtrådt straffelovens § 267 – og for bs vedkommende tillige §
268 – i forbindelse med udsagn, som b fremsatte i artikler i ”avisen” den 23. og 25. juli
2008. sagen angår endvidere, om disse udsagn samt udsagn i en artikel i ”avisen” den 24.
oktober 2007 kan kræves mortificeret og danne grundlag for krav om godtgørelse.
                                                - 6 -
når det skal fastlægges, hvordan udsagnene skal forstås, skal der som anført af landsretten
lægges vægt på, hvordan en almindelig læser vil opfatte udsagnene ud fra deres indhold og
kontekst.
af de grunde, som landsrettens flertal har anført, tiltræder højesteret, at de pågældende ud-
sagn bedømt ud fra deres indhold og sammenhæng bibringer en almindelig læser den opfat-
telse, at a som led i sit arbejde havde begået en alvorlig faglig fejl ved indgivelse af morfin
og derved havde været medvirkende til, at patienten og dennes ufødte barn døde. højesteret
finder således ligesom landsrettens flertal, at det under de foreliggende omstændigheder, hvor
der er tale om korte, overskuelige og letlæselige artikler, ikke kan føre til en anden forståelse,
at der i de pågældende udsagn, som er anbragt i begyndelsen af artiklerne, indgår visse sprog-
lige stramninger og forenklinger f.eks. i form af udtrykket ”morfin-drab”.
beskyldningerne om alvorlige faglige fejl ved indgivelse af morfin og om medvirken til, at
patienten og dennes ufødte barn døde, er omfattet af straffelovens § 267 som en sigtelse, der
er egnet til at nedsætte a i medborgeres agtelse. højesteret tiltræder af de grunde, som lands-
rettens flertal har anført, at udsagnene er straffri efter straffelovens § 269, stk. 1, 1. led.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal jordemoderforeningen som mandatar for a betale i alt
60.000 kr. til b og c.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.