text:
                             højesterets dom
                       afsagt mandag den 4. december 2017
sag 74/2017
(1. afdeling)
josefine breinholdt andersen
(advokat lars langkjær, beskikket)
mod
frederiksberg boligfond
(advokat anne louise husen)
i tidligere instanser er afsagt dom af boligretten på frederiksberg den 22. december 2015 og
af østre landsrets 21. afdeling den 22. december 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, jon stokholm, poul
dahl jensen, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, josefine breinholdt andersen, har gentaget sin påstand om, at indstævnte, fre-
deriksberg boligfond, skal anerkende, at årslejen for lejemålet camilla nielsens vej 24, st.
tv., 2000 frederiksberg, pr. 1. september 2012 andrager 42.238,56 kr. ekskl. forbrug, antenne
mv., samt tilbagebetale for meget betalt leje fra den 1. september 2012 med rente svarende til
8 % over nationalbankens udlånsrente fra forfaldsdagen for hver betalingstermin fra den 1.
september 2012.
frederiksberg boligfond har påstået stadfæstelse, subsidiært at lejen pr. 1. september 2012
fastsættes til 43.325,45 kr.
supplerende om retsgrundlaget
boligreguleringslovens § 5, stk. 1, 2, 9 og 10, er sålydende:
                                                   - 2 -
       ”§ 5. ved lejeaftalens indgåelse må lejen ikke fastsættes til et beløb, som overstiger det be-
       løb, der kan dække ejendommens nødvendige driftsudgifter, jf. § 8, og afkastningen af
       ejendommens værdi, jf. § 9. for lejemål, som er forbedret, kan der til lejen efter 1. pkt. læg-
       ges en beregnet forbedringsforhøjelse, jf. dog stk. 2.
       stk. 2. ved lejeaftalens indgåelse må lejen for lejemål, som er gennemgribende forbed-
       ret, ikke fastsættes til et beløb, der væsentligt overstiger det lejedes værdi efter § 47, stk.
       2, i lov om leje, jf. dog stk. 3 og 4 og § 73, stk. 3, i lov om leje. ved lejemål, som er
       forbedret gennemgribende, forstås lejemål, hvor forbedringer efter principperne i § 58 i
       lov om leje væsentligt har forøget det lejedes værdi, og hvor forbedringsudgiften enten
       overstiger 1.600 kr. pr. m² eller et samlet beløb på 183.000 kr. forbedringerne skal være
       gennemført inden for en periode på 2 år …
       stk. 9. ved lejeaftalens indgåelse kan der ikke aftales en leje eller lejevilkår, der efter en
       samlet bedømmelse er mere byrdefulde for lejeren end de vilkår, der gælder for andre lejere
       i ejendommen.
       stk. 10. reglen i stk. 9 er dog ikke til hinder for, at der i lejemål, som er forbedret, uden at
       der samtidig er gennemført en til forbedringen svarende lejeforhøjelse, ved genudlejning
       kan aftales en leje efter reglerne i stk. 1-8.”
som anført i landsrettens dom blev boligreguleringslovens § 5, stk. 1 og 2, indsat i loven ved lov
nr. 461 af 12. juni 1996. boligreguleringslovens § 5, stk. 2, blev ændret ved lov nr. 406 af 31. maj
2000. ændringsloven omfattede hele § 5, men dele af den tidligere § 5, herunder de bestemmel-
ser, der i dag findes i § 5, stk. 1 og 9, blev videreført uændret. under folketingets behandling af
det lovforslag (lovforslag nr. l 226), der ligger til grund for lovændringen i 2000, besvarede by-
og boligministeren den 28. april 2000 følgende spørgsmål fra folketingets boligudvalg såle-
des:
       ”spørgsmål 8:
       er lejere i gennemgribende forbedrede lejemål beskyttet mod skærpende lejevilkår i
       forhold til andre lejere i ejendommen?
       svar:
       jeg har forstået spørgsmålet sådan, at det ønskes oplyst, om de pågældende lejemål er
       omfattet af lighedsreglen i boligreguleringslovens § 5, stk. 4, hvorefter der ved lejeafta-
       lens indgåelse samlet set ikke kan aftales mere byrdefulde vilkår for lejeren end de vil-
       kår, som gælder for andre lejere i ejendommen.
       jeg kan hertil oplyse, at denne regel efter sin affattelse utvivlsomt også omfatter leje-
       mål, som er omfattet af § 5, stk. 2.
       det er i denne forbindelse væsentligt at påpege, at reglen ikke indebærer et forbud imod
       forskellige lejevilkår, men alene fastsætter, at lejevilkårene efter en samlet bedømmelse
                                                 - 3 -
       ikke må være mere byrdefulde for lejeren end de, som gælder for de andre lejere i ejen-
       dommen.
       reglen vil kunne finde anvendelse ved sammenligning af lejevilkår for lejemål, omfat-
       tet af § 5, stk. 2, sådan, at der ikke ved indgåelse af en lejeaftale efter § 5, stk. 2, kan af-
       tales vilkår, der samlet set er mere byrdefulde for en lejer end for andre lejere i ejen-
       dommen, der har indgået lejeaftaler i henhold til § 5, stk. 2.”
anbringender
parterne har gentaget deres anbringender.
frederiksberg boligfond har endvidere som et nyt anbringende gjort gældende, at boligregule-
ringslovens § 5, stk. 9, ikke finder anvendelse for lejemål, hvor lejen er fastsat i henhold til
boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
josefine breinholdt andersen har heroverfor anført, at boligreguleringslovens § 5, stk. 9, i
overensstemmelse med en langvarig landsretspraksis også finder anvendelse på lejemål, hvor
lejen er fastsat efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår fastsættelse af lejen for lejemålet camilla nielsens vej 24, st. tv., 2000 frede-
riksberg, som josefine breinholdt andersen overtog pr. 1. september 2012.
pr. 1. januar 2012 var den årlige leje for den tidligere lejer af lejligheden fastsat til 42.238,56
kr., ekskl. forbrug, antenne mv. lejen indeholdt bl.a. et månedligt tillæg på 1.259,90 kr. for en
modernisering af køkken og bad, der var gennemført i 2006-07.
i 2012 besluttede frederiksberg boligfond som udlejer, at lejefastsættelse i ejendommen ved
ny udlejning ikke længere skulle ske som omkostningsbestemt leje med et forbedringstillæg,
jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 1, men i stedet efter det lejedes værdi, jf. § 5, stk. 2. den
årlige leje, som josefine breinholdt andersen skulle betale, da hun overtog lejemålet pr. 1.
september 2012, blev herefter i lejeaftalen fastsat til 57.200 kr. svarende til 1.100 kr. pr. m2.
josefine breinholdt andersen har gjort gældende, at hun har krav på at få lejen nedsat i med-
før af boligreguleringslovens § 5, stk. 9, under henvisning til, at der ved lejeaftalens indgåelse
                                                - 4 -
i 2012 gjaldt en lavere husleje for andre lejemål i ejendommen, hvori der var udført de samme
gennemgribende forbedringer (modernisering af køkken og bad) som i hendes lejemål.
frederiksberg boligfond har heroverfor gjort gældende bl.a., at boligreguleringslovens § 5,
stk. 9, ikke finder anvendelse for lejemål, hvor lejen er fastsat i henhold til lovens § 5, stk. 2.
som anført i landsrettens dom blev bestemmelserne i boligreguleringslovens § 5, stk. 1, om
omkostningsbestemt leje og forbedringsforhøjelse samt § 5, stk. 2, om lejefastsættelse efter
det lejedes værdi for lejemål, der er gennemgribende forbedret, indsat i loven ved lov nr. 461
af 12. juni 1996. ved ændringsloven blev dagældende § 5, stk. 4 (nu stk. 9), hvorefter der ved
lejeaftalens indgåelse ikke kan aftales en leje eller lejevilkår, der efter en samlet bedømmelse
er mere byrdefulde end de vilkår, der gælder for andre lejere i ejendommen, videreført uæn-
dret. forarbejderne til ændringsloven fra 1996 indeholder ingen bemærkninger om forholdet
mellem den nye bestemmelse i § 5, stk. 2, og den videreførte bestemmelse i dagældende § 5,
stk. 4 (nu stk. 9).
højesteret finder, at den gældende bestemmelse i boligreguleringslovens § 5, stk. 9, efter sin
ordlyd og sammenhæng også gælder for lejemål, hvor lejen er fastsat i henhold til § 5, stk. 2.
denne forståelse støttes også af by- og boligmisterens besvarelse den 28. april 2000 af
spørgsmål nr. 8 fra folketingets boligudvalg vedrørende det lovforslag, der ligger til grund
for den ændring af boligreguleringslovens § 5, der skete ved lov nr. 406 af 31. maj 2000, og
som omfattede hele § 5.
boligfonden har endvidere anført, at fonden også er berettiget til en leje svarende til det leje-
des værdi efter § 5, stk. 2, fordi lighedsreglen i § 5, stk. 9, som følge af § 5, stk. 10, er frave-
get i en situation som den foreliggende.
i højesterets dom gengivet i ufr 1997.1037 er det fastslået, at § 5, stk. 10 (dengang stk. 5), er
en bestemmelse, der kan anvendes til lejeforhøjelse til dækning af udførte forbedringer i sær-
lige situationer, men ikke til at fastsætte en leje, der alene er begrænset af det lejedes værdi.
med henvisning hertil finder højesteret, at boligfonden ikke med hjemmel i undtagelsesbe-
stemmelsen i § 5, stk. 10, er berettiget til en leje, der alene er begrænset af det lejedes værdi,
jf. den nugældende bestemmelse i stk. 2.
                                                 - 5 -
boligreguleringslovens § 5, stk. 9, finder således anvendelse for josefine breinholdt ander-
sens lejemål. boligfonden har anført, at § 5, stk. 9, i så fald alene kan finde anvendelse i for-
hold til andre lejemål i ejendommen, hvor lejen – ligesom for josefine breinholdt andersens
lejemål – er fastsat i henhold til § 5, stk. 2. det er heroverfor josefine breinholdt andersens
synspunkt, at der ved bedømmelsen efter lovens § 5, stk. 9, skal ske sammenligning med le-
jemål i ejendommen, som er moderniseret på tilsvarende vis, uanset om lejefastsættelsen for
sådanne lejemål er sket i henhold til lovens § 5, stk. 1, eller § 5, stk. 2.
højesteret finder ligesom landsretten, at § 5, stk. 9, må anvendes således, at der ved indgåelse
af en lejeaftale efter § 5, stk. 2, ikke kan aftales en leje eller lejevilkår, der efter en samlet be-
dømmelse er mere byrdefulde for lejeren end for andre lejere i ejendommen, der har indgået
lejeaftaler i henhold til § 5, stk. 2. lejeren kan således ikke kræve, at der ved den sammenlig-
ning, der skal foretages efter stk. 9, skal inddrages lejemål i ejendommen, hvor lejen er fastsat
i henhold til § 5, stk. 1. dette gælder, uanset om der i sådanne lejemål måtte være gennemført
tilsvarende gennemgribende forbedringer.
højesteret lægger til grund, at josefine breinholdt andersens lejemål var det første eller
blandt de første i ejendommen, der blev genudlejet med leje fastsat efter § 5, stk. 2.
på den baggrund tiltræder højesteret, at josefine breinholdt andersen ikke med hjemmel i
boligreguleringslovens § 5, stk. 9, kan kræve lejen nedsat som påstået.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                        thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal josefine breinholdt andersen (tjenestemændenes
forsikring), subsidiært statskassen, betale 30.000 kr. til frederiksberg boligfond.
                                              - 6 -
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms
afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 1. februar 2016
sag 209/2015
rikke annette capaldi
(advokat jakob busse)
mod
i/s torvet
(advokat niels e. valdal)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af boligretten på frederiksberg den 27. oktober 2014
og dom af østre landsrets 13. afdeling den 11. marts 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jytte scharling, marianne højgaard pedersen og jens
peter christensen.
påstande
kærende, rikke annette capaldi, har nedlagt påstand om stadfæstelse af boligretten på fre-
deriksbergs kendelse.
indkærede, i/s torvet, har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
supplerende sagsfremstilling
udlejer, i/s torvet, besvarede ved sin advokat lejers krav om erstatning således i brev af 26.
maj 2014:
       ”som advokat for i/s torvet anerkender jeg modtagelsen af deres brev af 5. marts d.å.
       jeg noterer mig, at deres klient anerkender opsigelsen, og fraflytter lejemålet senest den
       31. august d.å.
                                                - 2 -
       jeg skal på vegne af mine klienter samtidig afvise det fremsatte erstatningskrav stort kr.
       1.785.000, idet kravet dels er udokumenteret, og dels har en urealistisk størrelse, idet
       det i øvrigt må betvivles, om deres klient overhovedet har krav på nogen erstatning al
       den tid, at deres klient har været bekendt med, at bygningen kunne kræves revet ned,
       hvorved fraflytning i sagens natur vil være påkrævet. deres klient har således i høj grad
       haft anledning til ikke at anvende betydelige omkostninger på indretning.
       jeg skal bede dem dokumentere, at tabt goodwill kan opgøres til kr. 400.000, ligesom
       de bedes dokumentere, at tabt kundekreds har en værdi stor kr. 500.000. det er i øvrigt
       min opfattelse, at goodwill og kundekreds dækker over samme forhold, hvorfor der un-
       der alle omstændigheder ikke ville kunne anerkendes erstatning for begge forhold. i øv-
       rigt vil en endelig opgørelse først kunne udarbejdes efter fraflytning, og etablering af en
       ny forretning.
       dernæst skal jeg bede dem dokumentere den hævdede værdi af driftsmæssige afskriv-
       ninger. jeg formoder deres klient er bekendt med, at en stor del af inventaret vil kunne
       genanvendes i en ny forretning, hvorfor der i sagens natur ikke kan kræves fuld erstat-
       ning.
       endelig skal jeg bede dem dokumentere, at deres klients driftstab kan opgøres til kr.
       225.000. også denne post vil først kunne opgøres efter fraflytning.
       de skønsmæssigt fastsatte omkostninger til sagkyndig bistand ses ikke at være i over-
       ensstemmelse med domstolenes retningslinjer. såfremt der tages udgangspunkt i en
       sagsgenstand stor kr. 1.785.000 – hvilket som nævnt bestrides – vil tilkendte sagsom-
       kostninger alene kunne udgøre mellem 55.000 og 115.000 ekskl. moms.
       på baggrund af ovenstående må det fremsatte erstatningskrav afvises i sin helhed.
       jeg imødeser deres snarlige tilbagevenden med et dokumenteret, og mere realistisk er-
       statningskrav, som jeg herefter vil drøfte med mine klienter i forhold til en eventuel
       mindelig løsning.”
anbringender
rikke annette capaldi har anført, at erhvervslejelovens § 67, stk. 2, jf. stk. 1, efter sin ordlyd
og tilblivelseshistorie forudsætter, at en lejer kun har pligt til at indbringe spørgsmål om er-
statning og godtgørelse, såfremt udlejeren har bestridt kravets eksistens og størrelse.
i denne sag gjorde rikke annette capaldis advokat ved brev af 5. marts 2014 et erstatnings-
og godtgørelseskrav gældende over for i/s torvet i anledning af i/s torvets opsigelse af leje-
aftalen. i/s torvet reagerede ikke på brevet og gav derfor ikke rikke annette capaldi anled-
ning til at antage, at i/s torvet var uenig i kravet. rikke annette capaldi måtte derfor gå ud
                                               - 3 -
fra, at i/s torvet trods behørig opfordring til at bestride kravet tog kravet til efterretning.
dette skal sammenholdes med, at erhvervslejelovens udgangspunkt er ubetinget erstatning og
godtgørelse.
den omstændighed, at rikke annette capaldi opfordrede i/s torvet til at besvare brevet og
acceptere dets indhold, skal ikke tillægges nogen betydning ved fortolkningen af erhvervsle-
jelovens § 67, stk. 2.
da i/s torvet ikke bestred kravet inden for fristen i erhvervslejelovens § 67, stk. 2, havde
rikke annette capaldi hverken pligt eller mulighed for at indbringe sagen, da et sagsanlæg
ville være blevet afvist som følge af, at der ikke var en tvist mellem parterne.
i/s torvet har anført, at rikke annette capaldis advokats brev af 5. marts 2014 med anmod-
ning om i/s torvets accept af erstatnings- og godtgørelseskravets størrelse skal betragtes som
et tilbud fra rikke annette capaldi til i/s torvet, idet det fremgår af brevet, at rikke annette
capaldi forventede et svar fra i/s torvet. efter brevets formulering må det derfor have stået
rikke annette capaldi klart, at i/s torvets manglende accept af tilbuddet havde den følge, at
der ikke var opnået enighed om forligsbeløbet, og at rikke annette capaldi derfor skulle
stævne i/s torvet i henhold til erhvervslejelovens § 67, stk. 2, for at fastholde kravet.
der er hverken i erhvervslejelovens § 67 eller lovgivningen i øvrigt grundlag for at antage, at
i/s torvets manglende reaktion på rikke annette capaldis brev med erstatningskravet skulle
medføre, at rikke annette capaldi opnår et retskrav på erstatning.
såfremt rikke annette capaldis fortolkning af aftaleretten følges, vil det medføre en meget
udvidet anvendelse af begrebet stiltiende accept, hvilket ikke har været tanken med erhvervs-
lejelovens bestemmelser om opnåelse af enighed, da der ikke er holdepunkter for dette i er-
hvervslejelovens ordlyd eller forarbejder.
rikke annette capaldi har i medfør af erhvervslejelovens § 67 en handlepligt, og denne
handlepligt kan ikke overføres til i/s torvet ved i/s torvets passivitet over for rikke annette
capaldis brev med erstatnings- og godtgørelseskravet.
                                                - 4 -
i/s torvets manglende accept af rikke annette capaldis krav på erstatning har i sig selv ka-
rakter af en afvisning, og derfor skulle rikke annette capaldi have anlagt sag inden for 6-
ugersfristen i erhvervslejelovens § 67. rikke annette capaldi har ikke anlagt sag inden for
fristen, og derfor skal sagen afvises.
retsgrundlag
erhvervslejelovens § 67, stk. 1 og stk. 2, er sålydende:
       ”vil lejeren godkende opsigelsen, men kræve erstatning og godtgørelse efter § 66, skal
       lejeren meddele udlejeren dette senest 6 uger efter, at opsigelsen er kommet frem til le-
       jeren. størrelsen og sammensætningen af lejerens krav skal fremgå af meddelelsen.
       stk. 2. ved uenighed om erstatningen og godtgørelsen efter § 66 skal lejeren anlægge
       sag ved boligretten senest 6 uger efter udløbet af den i stk. 1 nævnte frist.”
følgende fremgår bl.a. af de specielle bemærkninger til § 67, jf. folketingstidende 1999-
2000, tillæg a, lovforslag nr. l 33, s. 1015:
       ”bestemmelsens stk. 1 og 2 svarer til den gældende lejelovs § 90, dog således, at det
       skal fremgå af lejerens meddelelse til udlejeren, hvordan størrelsen og sammensætnin-
       gen af lejerens krav om erstatning og godtgørelse er. dette krav er ikke sanktioneret.
       endvidere præciseres det i stk. 2, at lejer alene skal anlægge sag ved boligretten ved
       uenighed om erstatningen og godtgørelsen efter § 66.
       …”
højesterets begrundelse og resultat
efter erhvervslejelovens § 67, stk. 2, skal lejer ved uenighed om erstatning og godtgørelse
anlægge sag ved boligretten inden for en frist af to gange 6 uger efter udlejers opsigelse.
i denne sag fremsatte lejer, rikke annette capaldi, rettidigt den 5. marts 2014 krav om erstat-
ning over for udlejer, i/s torvet. udlejer reagerede ikke på kravet inden udløbet af fristen i §
67, stk. 2, men svarede først den 26. maj 2014, hvilket var nogle dage efter fristens udløb.
spørgsmålet er, om lejer i en sådan situation har pligt til at anlægge sag.
efter lovbestemmelsens ordlyd og forarbejder har en lejer kun pligt til at anlægge sag, hvis
der er uenighed mellem lejer og udlejer. hvis uenigheden ikke er konstateret inden fristens
udløb, er pligten for lejer til at anlægge sag således ikke indtrådt. en sådan fortolkning må
også anses for bedst stemmende med reglens formål og begrundelse, nemlig at lejer nok har
                                                   - 5 -
pligt til at anlægge sag inden en vis frist, men at lejer omvendt ikke skal afholde unødvendige
udgifter til sagsanlæg, før det vides, i hvilket omfang parterne er uenige om erstatningskravet.
hvis uenigheden først konstateres efter fristens udløb, f.eks. fordi udlejer ikke inden da har
taget stilling til lejers krav, vil lejer have pligt til at anlægge sag uden ufornødent ophold, efter
at uenigheden er konstateret.
lejer anlagde sag den 25. juni 2014, hvilket var uden ufornødent ophold, efter at uenigheden
var konstateret. på den anførte baggrund stadfæstes boligrettens kendelse, hvorefter sagen
ikke afvises, men fremmes til realitetsbehandling.
                                           thi bestemmes:
boligrettens kendelse stadfæstes.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                           udskrift
                                                af
                            sø- & handelsrettens dombog
                                          ____________
                                             dom
afsagt den 9. november 2007 af sø‐ og handelsretten sammensat af retsformanden, vicepræsident mi‐
chael b. elmer, og de to sagkyndige medlemmer, grosserer otto raben og direktør willy goldby.
v 5/06                                sav‐danmark trading a/s
                                      (advokat andreas christensen)
                                      mod
                                      pettinaroli a/s, northern europe
                                      (advokat søren stenderup jensen)
indledning og påstande
sav‐danmark trading a/s (i det følgende: sav) har siden 2000 markedsført preskuglehaner,
dvs. kugleventiler, der forbindes med andre rør med rørender, der presses sammen over
hinanden i stedet for at blive skruet sammen med muffer og gevind. eta‐danmark a/s (i
det følgende: eta) godkendte den 25. januar 2001 savs kugleventiler til brug i forbindelse
med brugsvand i danmark (va‐godkendelse). sav var eneste leverandør af preskuglehaner
på det danske marked, indtil pettinaroli a/s, northern europe (i det følgende: pettinaroli) i
2005 påbegyndte markedsføring af preskuglehaner.
                                                     2
        under anbringende af, at pettinaroli i strid med markedsføringslovens § 3 har anvendt
urigtige eller vildledende angivelser, der er egnede til at påvirke efterspørgslen efter varer,
har sav nedlagt påstande om, at pettinaroli:
        1.    forbydes ved erhvervsmæssig brug, herunder ved markedsføring og salg, at anfø‐
             re, at pettinarolis preskuglehaner er en 13 828‐godkendte,
        2. påbydes at tilbagekalde alt markedsføringsmateriale, hvori det er anført, at pettina‐
             rolis preskuglehaner er en 13 828‐godkendte,
        3. for egen regning og i samme form, mængde og omfang skal berigtige udsagn om,
             at deres preskuglehaner er en 13 828‐godkendte,
        4. skal tilbagekalde alle preskuglehaner, der er påtrykt ”en 13 828”.
        5. skal betale sav kr. 518.512,00 kr. med tillæg af procesrente.
pettinaroli har påstået frifindelse.
en 13 828
en 13 828 er en europæisk standard. den er omsat til dansk standard ds/en 13 828 ”venti‐
ler til bygninger – manuelt betjente rustfrie kugleventiler af kobberlegeringer og rustfrit stål
til drikkevandsforsyning i bygninger – prøvningsmetoder og krav”. standarden indeholder
bl.a. krav til konstruktion og materialer for kugleventiler til brug for drikkevandsforsyning i
bygninger og fastsætter i pkt. 5.2 om end connections følgende:
        ”… valves with threaded connections shall have flats on the body which when used for
        fitting shall accommodate commercially available tools.
                other end connections are permitted provided they comply with an international
        standard. …”
va‐godkendelse
tillæg 10 til bygningsreglement 1995 indeholder regler om produkter, der har indflydelse på
kvaliteten af drikkevand. fabriksfremstillede produkter, der indgår i eller tilsluttes vandin‐
stallationer, skal efter disse regler være va‐godkendte eller forsynet med et ce‐mærke, der
                                               3
viser, at produkterne stemmer overens med en harmoniseret standard eller er omfattet af en
europæisk teknisk godkendelse med de for danmark relevante krav.
       erhvervs‐ og byggestyrelsen har udpeget eta til at stå for va‐godkendelser.
pettinarolis produkters overensstemmelse med en 13 828 og va‐godkendelse
pettinaroli markedsfører kuglehaner med gevind (eu‐serien) og preskuglehaner (p100‐
serien).
       den 4. maj 2005 ansøgte pettinaroli eta, der tidligere havde va‐godkendt kugleha‐
nerne med gevind, om va‐godkendelse også af preskuglehanerne.
       ved brev af 23. maj 2005 meddelte eta pettinaroli, at testrapporten for afprøvning af
afspærringsventiler var ok, men at der manglede en testrapport for fittings.
       den 1. juni 2006 meddelte eta pettinaroli va‐godkendelse af ”pettinaroli serie eu og
p100” i dimensionerne 15, 20 og 25 mm. det fremgik af godkendelsen, at denne var meddelt
på grundlag af pettinarolis ansøgning af 4. maj 2005, brochuremateriale og tegninger samt
prøvningsrapporter fra det tyske institut lga, nr. bmw 0320275‐01 af 5. juli 2004 og nr.
5351262‐01 af 13. april 2005.
       under sagen er fremlagt en yderligere testrapport, som lga den 29. maj 2006 under
nr. 5351387‐01 havde udfærdiget til pettinaroli. det fremgik heraf, at pettinarolis kugleventi‐
ler type 51 eu, dvs. med gevind, opfyldte en 13 828. der var testet forskellige dimensioner
og forskellige materialer. i rapportens indledning henvises alene til 51 eu under omtalen af
testede produkter, men det fremgik af rapportens øvrige indhold, at den også omfattede
produkter fra p100 serien, dvs. med presender. det fremgik af således af rapporten, at også
den legering, der anvendes til preskuglehanen, var testet (i overensstemmelse med en 13
828), ligesom rapporten fremhævede preskuglehanen p100 blandt omtalen af testede pro‐
dukter. rapporten omfattede endvidere en tegning af p100 med presender.
pettinarolis udsagn i forbindelse med markedsføring af preskuglehaner
i begyndelsen af februar 2005 anmodede pettinaroli rørforeningen, der driver en database
over produkter og komponenter, som leveres igennem foreningens medlemmer (vvsgros-
                                                          4
sisterne), om at få tildelt et vvs‐nummer for preskuglehaner. pettinaroli oplyste, at preskug‐
lehanerne var under indføjelse under va‐godkendelsesnummeret for pettinarolis standard‐
kuglehane, dvs. kuglehanen med gevind.
      pettinaroli fremstillede i februar 2005 en folder om preskuglehanerne. af folderen
fremgik, at preskuglehanen var lavet i korrosionsbestandigt messing, og at en særlig boring i
kuglen gør denne legionella‐ og frostsikret. det fremgik endvidere, at der ikke afgives sund‐
hedsskadelige metaller til drikkevandet, og at preskuglehanen var testet og godkendt efter
de strengeste europæiske krav en 13 828 samt va‐godkendt.
      pettinaroli beskrev endvidere preskuglehanerne i et nyhedsbrev dateret februar 2005.
det fremgik heraf, at preskuglehanerne har en minimal udledning af metaller og opfylder de
strengeste europæiske krav og standarder for udledning af metaller i drikkevand samt bak‐
teriedannelse mellem kugle og hus. af et skema i nyhedsbrevet fremgik det endvidere, at
preskuglehanen kan anvendes til koldt og varmt brugsvand.
      op mod en vvs‐messe i april/maj 2005 reklamerede pettinaroli for preskuglehanen fle‐
re steder. af annoncerne fremgik det bl.a., at preskuglen er frostsikker og bakteriefri, og at
den kan anvendes til koldt og varmt brugsvand sammen med forskellige rørtyper, ligesom
det er anført, at preskuglehanen ikke afgiver sundhedsskadelige metaller til drikkevandet.
      pettinarolis prislister for 2005/2006, henholdsvis 2006 indeholdt på de første sider en
oversigt over internationale godkendelsessymboler, herunder det danske symbol for va‐
godkendelse, men uden nærmere angivelse af, hvilke produkter, pettinaroli havde fået god‐
kendt i de enkelte lande. i prislisternes tekniske specifikationsblad for 51 eu‐hanen, der har
gevind, fremgik det af produktbladet, at denne var va‐godkendt. ved det tilsvarende tekni‐
ske specifikationsblad for p100‐hanen, der har presender, blev det derimod ikke angivet, at
denne var va‐godkendt. det fremgik af de tekniske specifikationsblade, at de to haners ven‐
tilhuse er lavet i forskelligt materiale og har forskellige o‐ringe. for så vidt angår preskugle‐
hanen var anført ”i henhold til en 1254/71 og en 13 828”, og at den borede kugle modvirker
legionelladannelse i kuglen.
1
  norm for kobber og kobberlegeringer – fittings ‐ del 7: pressfittings for metalrør
                                                  5
       solar, der er en stor vvsgrossist, beskrev pettinarolis preskuglehane i sit nyhedsbrev
for november/december 2005 med omtale af fire dimensioner. det angaves, at preskugleha‐
nen ikke afgiver sundhedsskadelige metaller til drikkevandet, at hanen er legionella‐ og
frostsikret, og at den er testet og godkendt efter de strengeste europæiske krav en 13 828.
       af pettinarolis hjemmeside for den 12. december 2005 fremgik det, at pettinarolis pres‐
kuglehaner kunne anvendes til koldt og varmt brugsvand, ligesom der stod på hjemmesi‐
den, at hanerne er tea‐overfladebehandlede til sikring af minimal udfældning af tungmetal‐
ler i drikkevandet. endvidere fremgik det af hjemmesiden, at den borede kugle og dermed
gennemstrømningen af hulrummet i ventilen modvirker stillestående vand og den deraf føl‐
gende opbygning af bakterier, herunder legionella, ligesom boringen frostsikrer hanen.
       af en udateret brochure fra den italienske producent fremgik, at preskuglehanen var
under godkendelse. i brochuren var et skema, der tillige omfattede andre dimensioner end
dem, der markedsføres i danmark, og hvor det var angivet, at preskuglehanen kan anvendes
til koldt og varmt brugsvand.
oplysninger om parternes omsætning mv.
ved brev af 8. december 2005 oplyste pettinarolis daværende advokat, at pettinaroli indtil da
samlet havde solgt 14.090 presfittingsventiler, hvoraf ca. 12.000 var leveret på det danske
marked, primært til grossister.
       savs revisor udarbejdede i januar 2006 en opgørelse med angivelse af det antal pres‐
kuglehaner, som sav havde solgt siden 2000 og fortjenesten herved. i 2005 var der en mar‐
kant stagnation i savs salg af preskugleventiler og dækningsbidrag. den gennemsnitlige
fortjeneste pr. preskugleventil i perioden 1. januar 2005 – 30. november 2005 var 36,80 kr.
forklaringer
svein nielsen har forklaret, at han har været ansat i sav siden 1975 og nu er administrerende
direktør. han har gennem årene haft kontakt til eta.
       sav sælger preskuglehaner fra den italienske producent giacomo cimberio. denne
preskuglehane er forskellig fra pettinarolis, bl.a. ved ventil og o‐ringe. savs hane er større
og dyrere at producere og sælges derfor også til en højere pris. pettinarolis ventiler sælges til
                                                6
ca. 30 % af prisen på savs tilsvarende produkter. begge producenters preskuglehaner an‐
vendes i væsentligt omfang til brugsvand. omkring 80 % af rør og fittings anvendes til
brugsvandsinstallationer, mens de resterende anvendes til varmeanlæg. sav markedsfører
bredt, og sælger til både rådgivende ingeniører, grossister og vvs‐installatører, som er slut‐
kunden. avancen ved salg til vvs‐installatører er naturligt større end ved salg til grossister.
sav var de første på det danske marked med preskuglehaner og var alene på markedet ind‐
til 2005. i slutningen af 2004/begyndelsen af 2005 hørte han, at der ville blive markedsført en
ventil fra en anden producent.
       sav har solgt preskuglehaner siden år 2000, selv om sav først fik sin første va‐
godkendelse fra eta i januar 2001. eta oplyste, at ventilerne skulle godkendes, selv om der
ikke fandtes en særlig standard for preskugleventiler. en 13 828 er en standard for andre ty‐
per af ventiler. de fik godkendt deres ventiler efter et tysk arbejdsblad og efter nkv, som er
nordiske regler for fysiske og kemiske forhold. man skal efter hans opfattelse have godken‐
delse for hele det sortiment, man vil markedsføre. de havde selv markedsført fire dimensio‐
ner og måtte søge om yderligere godkendelser, efterhånden som de ville markedsføre yder‐
ligere dimensioner.
       vvs‐nummeret svarer til et varenummer for hele vvs‐branchen. nummeret er ikke en
forudsætning for markedsføring, men det er sædvanligt at søge om vvs‐nummer, idet man
ellers ikke kan få produktet optaget i rørforeningens vvs‐katalog. for at få et vvs‐nummer er
det efter hans opfattelse nødvendigt at have en va‐godkendelse.
       de forskydninger, der har været i savs salg i 2004, er tilfældige. der var en ændring i
vvs‐grossisternes køb af produkter sidst på året 2004 og i begyndelsen af 2005, således at or‐
drerne blev væsentligt mindre. grossisterne købte ikke ind til lager. udviklingen har siden
været stabil på 2005‐niveau, men de havde forventet en væsentlig stigning, idet presfittings
generelt er blevet et stort område i vvs‐branchen.
       det varierer, hvor lang tid det tager at få en va‐godkendelse. sagsbehandlingstiden
afhænger blandt andet af, hvilket materiale eta ønsker at modtage. flere producenter væl‐
ger for at efterkomme kundernes ønsker frivilligt at søge om en va‐godkendelse på produk‐
ter, selvom en sådan godkendelse ikke kræves.
                                                   7
kim pedersen har forklaret, at han har arbejdet i pettinaroli siden 1994 og fra 2004 som admi‐
nistrerende direktør.
       pettinaroli begyndte at sælge produkter til det danske marked i 1976. pettinaroli sælger
kun til vvs‐grossisterne. der er syv grossist‐kæder i danmark. de fire af disse dækker 80‐90
% af markedet. for tiden er det alene pettinaroli og sav, der sælger preskuglehaner i dan‐
mark, men han har hørt, at et tredje firma er på vej til at søge godkendelse af sine produkter
for at komme ind på det danske marked.
       der er for nogle produkter i vvs‐kataloget en sondring mellem va‐ og ikke va‐
godkendte produkter, f.eks. ballofix. producenten er ansvarlig for va‐godkendelsen. rørfo‐
reningen administrerer alene en database, vvs‐kataloget, som anvendes af mellemproducen‐
ter, grossister og installatører. i vvs‐kataloget står der ikke noget om specifikke anvendelses‐
områder, herunder koldt og varmt brugsvand. produkterne er konstrueret til både varme‐ og
køleanlæg. det er kutyme i branchen, at man beder om et vvs‐nummer til sine produkter.
pettinaroli henviste til et eksisterende vvs‐nummer, som dækkede 12‐14 produkttyper.
       da pettinaroli ansøgte om et vvs‐nummer, havde de endnu ikke søgt eta om en va‐
godkendelse. det skyldtes, at de endnu ikke havde modtaget de nødvendige vareprøver fra
italien på dette tidspunkt. det er sædvanligt, at man søger om et vvs‐nummer, inden man får
en va‐godkendelse. det var vigtigt at få et vvs‐nummer allerede i februar 2005, idet der
skulle produceres materiale til en messe i april/maj 2005. de modtog først vareprøverne i
april 2005. de havde tidligere opnået va‐godkendelse på deres produkter uden problemer,
og derfor havde de også en forventning om, at preskuglehanen, der var produceret over
samme læst som de tidligere godkendte haner, også blev godkendt.
       pettinarolis preskuglehaner er konstrueret efter en 13 828 standarden, så de må an‐
vendes til drikkevand. det var ikke ulovligt at sælge preskuglehaner forud for va‐
godkendelsen, men ulovligt at installere dem på drikkevandsanlæg. når pettinaroli blev
spurgt om va‐godkendelse, oplyste pettinaroli, at den endnu ikke forelå.
       pettinaroli lavede en markedsundersøgelse i forhold til grossisterne ved at forevise
grossisterne folderen. folderen lå på deres intranet, men de opfattede den ikke som mar‐
kedsføringsmateriale. folderen blev ikke omdelt til andre end grossisterne. de ønskede at få
at vide fra grossisterne, om der var behov for yderligere varianter, eller omvendt nogle, der
burde udgå. i folderen refererede pettinaroli til serie 51 eu, som ligger til grund for udvik‐
                                               8
lingen af preskuglehanen. huset på pettinarolis preskuglehane er således identisk med huset
på serie 51 eu, og derfor havde pettinaroli en forventning om, at preskuglehanen ville blive
godkendt meget hurtigt.
      i tiden omkring vvs‐messen i april/maj 2005 begyndte pettinaroli at annoncere med
preskuglehaneserien. de anførte, at preskuglehanerne er sikre mod frostsprængning og bak‐
teriedannelse, idet hulrummet bliver gennemskyllet ved normal brug af hanen. i slutningen
af april 2005 begyndte de at markedsføre mere bredt. de kunne levere enkelte dimensioner
lige op mod messen, men ellers kom de hen mod sommeren, før end de kunne levere andre
dimensioner. der kom ingen ordrer ind på dette tidspunkt. pettinaroli havde en testversion
med på messen i april.
      den 3. maj 2005 søgte pettinaroli om va‐godkendelse af preskuglehanen og vedlagde
serieproduktionsenheder, ikke prototyper, som de netop havde modtaget. eta svarede, at
konstruktionen var i orden, idet den var i overensstemmelse med serie 51 eu, som tidligere
var godkendt på grundlag af to tyske tests udført på selve preskuglehanen og ikke på fit‐
tings, men at der manglede en testrapport for presfittings. ved pettinarolis henvendelse til
eta, kunne eta imidlertid hverken henvise til arbejdsblade eller andre standarder, der
krævedes dokumenteret.
      i mellemtiden kom en ny standard, en 13 828, som de på et tysk laboratorium fik testet
preskuglehanen i henhold til. de drøftede med eta, om eta ville have disse testresultater
og anvende dem i forbindelse med godkendelse. til deres store overraskelse endte det med,
at eta anvendte den gamle danske standard og godkendte pettinarolis haner på grundlag af
det materiale, som pettinaroli havde indleveret allerede i maj 2005.
      det er helt unormalt med en godkendelsesprocedure på over et år. normalt går der 1‐2
måneder, undertiden kun 14 dage. pettinaroli havde forventning om godkendelse umiddel‐
bart efter indleveringen af ansøgningen i maj 2005, idet pettinaroli anså godkendelsen som
en formsag.
      forskellen på legeringen i serie 51 eu og p100‐serien er, at 51 eu‐serien med gevind er
lavet af standard‐messing, mens p100‐serien med presender er lavet af afzinkningsfri mes‐
sing og derfor er mere sikker mod deformering end almindelig messing. de har flere pro‐
dukter, som er godkendt med den afzinkningsfri messing. i norge, sverige og finland er det
et lovkrav, at man bruger afzinkningsfri messing til drikkevandsprodukter.
                                                  9
      overfladebehandlingen tea er baseret på et tinprodukt som er mere sej end fornikling
og forkromning og ikke krakelerer ikke som anden belægning, og da der ikke så let kommer
mikrorevner, er tea en bedre overfladebehandling til preshaner. på presenderne er messin‐
gen forarbejdet, men materialet er det samme som i kuglehuset. om man bearbejder en‐
destykket på den ene eller anden måde, har ikke betydning for udfældning i drikkevandet.
      va‐godkendelsen vedrører 15, 20 og 25 mm. de tre dimensioner giver mulighed for at
lave fire forskellige produkter, idet 15 og 18 mm har samme hus. godkendelsen specificerer
alene husets dimension, ikke tilslutningen af rør. det er derfor ikke nødvendigt med særskil‐
te va‐godkendelser på forskellige dimensioner. pettinaroli har va‐godkendelse på hele eu‐
og p100‐serien, der er identiske for så vidt angår huset. serie eu dækker 40‐45 kuglehaner.
p100 er pettinarolis generelle betegnelse for preskuglehaner. samtlige varianter er va‐
godkendt nu, også 28, 35, 42 og 54 mm.
      teksten i solars nyhedsbrev for november/december 2005 er ikke skrevet af pettinaroli,
men stammer fra materiale, som solar har fået adgang til fra pettinaroli i forbindelse med
vvs‐messen i april/maj 2005.
salgsdirektør i pettinaroli, arne clausen, har forklaret, at han blandt andet har ansvar for pet‐
tinarolis va‐godkendelser, og at det typisk tager en måneds tid at få et produkt va‐
godkendt.
      i praksis har pettinaroli sendt ansøgning om godkendelse til eta sammen med kon‐
struktionstegninger og materialeoplysninger, hvorefter der kom en godkendelse. svaret på
ansøgningen af 4. maj 2005 var, at kuglehovedet var ok, men man ønskede indsendt en test
af presenden. pettinaroli spurgte eta, hvilke krav der skulle opfyldes, idet der ikke fandtes
normer for presender. normalt testes konstruktionen på fabrikken, og det var denne også
blevet. han talte jævnligt med eta, men eta kunne ikke oplyse, hvilket yderligere materia‐
le der var brug for. på et tidspunkt fik pettinaroli resultatet af en tysk test, som blev sendt til
eta. pettinaroli fik herefter va‐godkendelse, men på baggrund af det tidligere indsendte
materiale.
      pettinaroli begyndte at sælge hanerne på samme tidspunkt, som de ansøgte om va‐
godkendelse. pettinaroli fortalte grossisterne, at hanerne var under va‐godkendelse. de
kunne godt sælge preskuglehanerne til drikkevandsanlæg, men hanerne måtte ikke installe‐
                                                   10
res forud for godkendelsen. han husker ikke, at han selv har udleveret folderen. de var syv
sælgere i alt. sælgerne kunne besøge vvs‐installatørerne for at yde rådgivning, men ikke for
at sælge. pettinaroli solgte alene til grossister.
       konstruktionen af huset i 51eu‐ og p100‐serien er ens, ligesom det materiale, der er i
direkte kontakt med vandet, er det samme. kuglehanen var oprindeligt testet efter den tyske
norm, din 3334, som er strengere end den europæiske norm. preskuglehanen er ikke testet
efter denne norm, men kuglehanen som sådan er testet. en testrapport fra et akkrediteret in‐
stitut i tyskland er tilstrækkelig for godkendelse i danmark.
       pettinaroli har udarbejdet noget af sit markedsføringsmateriale på baggrund af materi‐
ale fra den italienske producent. pettinaroli har kun godkendelse på 15, 20 og 25 mm, men
der er ansøgt om va‐godkendelse på 54 mm. til drikkevandsinstallationer sælger pettinaroli
kun de godkendte dimensioner. vvs‐installatørerne kan se på etas hjemmeside se, hvilke
dimensioner der er godkendt. af pettinarolis datablade følger ligeledes, hvilke produkter
der er va‐godkendte, og hvilke der ikke er.
peter fritzel har forklaret, at han arbejder i eta danmark, der er et aktieselskab udpeget af
boligministeriet til at udstede europæiske godkendelser og guidelines, herunder va‐
godkendelser. eta danmark a/s ejes af dansk standard, der er en selvejende institution.
       han står bl.a. for at udstede va‐godkendelser. han gennemgår dokumentation og
vurderer produktet i forhold til de gældende krav. det var hans forgænger, helge schmidt
nielsen, der udstedte va‐godkendelsen til pettinaroli.
       etas va‐godkendelser vedrører både den tekniske konstruktion og sundhedshensyn,
herunder drikkevandets kvalitet. godkendelserne bunder i bygningsreglementet. en 13828
indgår i deres vurdering.
       standarden en 13 828 kan omfatte andre koblingsender end gevind, forudsat at de ef‐
terlever ækvivalente internationale standarder. den test fra lga, der henvises til, indeholder
ikke noget om koblingsenderne. 51 eu‐serien har gevind.
       et sted i eta’s sagsakter ligger der tidligere tests af presender. ved godkendelse af
preskuglehaneserien fandt helge schmidt nielsen dette tidligere materiale frem og anvendte
det ved godkendelsen. det er ikke nødvendigt at påføre ansøgeren udgift til yderligere tests,
hvis eta allerede har tilstrækkelig, forholdsvis ny dokumentation. eta har ikke frafaldet
                                                  11
kravet om trækstyrketest, men han går ud fra, at det fremfundne materiale omhandlede
trækstyrken. eta har ikke været i nogen vildfarelse om, at presenderne er limet på ventilen.
       der foretages selvstændig sagsbehandling, også i forhold til modificerede produkter
og forskellige dimensioner. hver variation kræver ikke en selvstændig va‐godkendelse,
men for at man kan nævne samtlige dimensioner som værende godkendte, skal der foreligge
godkendelse for hver af dem. godkendelsen omfatter alene de varianter og dimensioner, der
udtrykkeligt er nævnt.
       eta modtager også ansøgninger om va‐godkendelse på produkter, hvortil sådan
godkendelse ikke kræves, idet va‐godkendelse er velkendt og en god dokumentation for
forhandlerne.
parternes synspunkter
savs advokat har gjort gældende, at pettinaroli har handlet i strid med markedsføringslovens
§ 3 ved urigtigt at angive, at pettinarolis preskuglehaner kan anvendes til drikkevand, hvil‐
ket kræver en va‐godkendelse, og ved at vildlede kunderne til at tro, at preskuglehaner fra
pettinaroli er godkendte i henhold til en 13 828 ved at henvise til denne standard i forbin‐
delse med markedsføringen af preskuglehanerne samt ved at påtrykke en 13 828 på visse
modellers håndtag. denne markedsføring har været egnet til at påvirke efterspørgslen på va‐
rer. pettinaroli er derfor forpligtet til for egen regning at berigtige disse urigtige og vildle‐
dende angivelser.
       en 13 828 omfatter ikke kuglehaner med presender, jf. standardens pkt. 5.2, hvoraf til‐
lige fremgår, at andre ender er tilladte, såfremt de er i overensstemmelse med andre interna‐
tionale standarder. der er imidlertid ikke fremlagt dokumentation for, at pettinarolis pres‐
kuglehaner overholder andre internationale standarder.
       af eta’s brev af 25. august 2005 og peter fritzels forklaring fremgår det, at en 13 828
angiver mekanismerne ved huset, men ikke det karakteristiske ved en preskuglehane, som
er, at den har presender, hvorfor standarden er irrelevant i denne sammenhæng. arne clau‐
sen var efter sin forklaring fuldt bekendt hermed.
                                                12
      lga‐testen er ikke en godkendelse, men alene en test. endvidere vedrørte testen alene
serie 51 eu med gevind, som blev testet i forhold til en 13 828, men testen forholder sig in‐
tetsteds til presenderne.
      sav har ikke nedlagt påstand om berigtigelse i forhold til va‐godkendelsen. va‐
godkendelsen har således alene betydning for erstatningspåstanden. i henhold til bygnings‐
reglementet må kuglehaner og andre vvs‐artikler kun lovligt anvendes og sælges til brugs‐
vand, hvis de er va‐godkendte. pettinarolis haner blev introduceret på det danske marked i
begyndelsen januar/februar 2005. først den 4. maj 2005 ansøgte pettinaroli om va‐
godkendelse, og først den 1. juni 2006 opnåede pettinaroli delvis va‐godkendelse. indtil da
har pettinaroli således markedsført sine preskuglehaner uden va‐godkendelse. godkendel‐
sen omfattede endvidere alene variationen p100 og kun dimensionerne 15, 20 og 25 mm.,
men preskuglehanerne markedsføres også i dimensionerne 18, 22, 28, 35, 42 og 54 mm.
      ifølge pettinaroli er huset i 51 eu‐serien og p100‐serien ens, men da der er tale om et
andet materialevalg, kan man ikke tale om identitet. det er ikke tilstrækkeligt at henvise til
51 eu‐serien, idet eta efter bygningsreglementet skal påse sundhedsmæssige hensyn, og
idet ændringer af sammensætningen kan have betydning for drikkevandets kvalitet, ligesom
drikkevandets kvalitet kan blive påvirket, hvis der ikke er fornøden trækstyrke. det følger af
både eta’s brev af 12. juli 2006 og af peter fritzels forklaring, at man skal have en ny va‐
godkendelse, når man ændrer på konstruktionen. man kan ikke nøjes med at tale om en vi‐
dereudvikling. eta har ikke frafaldet kravet om trækstyrketest. forløbet omkring godken‐
delsen viser tydeligt, at en ny godkendelse ikke blot er en formalitet.
      pettinarolis salgsdirektør har erkendt, at man ikke havde va‐godkendelsen på plads,
da man begyndte at markedsføre preskuglehanerne, ligesom han har erkendt, at man på nu‐
værende tidspunkt alene har va‐godkendelse for så vidt angår variationerne 15, 20 og 25
mm. også pettinarolis første advokat var klar over, at preskuglehanerne ikke var va‐
godkendt, hvilket følger af svarskriftet i sagen.
      der er tale om forskellige grader af overtrædelse af markedsføringsloven. de groveste
tilfælde er, hvor pettinaroli i sit markedsføringsmateriale skriver, at preskuglehanen er va‐
godkendt eller godkendt i henhold til en 13 828. men også udsagnene om, at der er legionel‐
la/bakterie‐ og frostsikring, og at der ikke udfældes metaller i drikkevandet, er grove over‐
trædelser. når man henviser til en 13 828 eller påtrykker en 13 828 på produkterne, vil vvs‐
                                                13
installatørerne naturligt konkludere, at produktet er godkendt i henhold til den europæiske
standard. på grund af disse vildledende udtalelser skal pettinaroli tilpligtes at tilbagekalde
sit markedsføringsmateriale og berigtige sine udtalelser.
       sav var først på markedet med preskuglehaner. det var ikke nemt at introducere et
helt nyt produkt, hvorfor markedsføringen var omfattende. pettinaroli har snyltet på savs
markedsføring. havde pettinaroli ventet med at markedsføre sine produkter på det danske
marked, indtil de havde de fornødne godkendelser, havde sav haft sin lukrative position i
et meget længere tidsrum, og sav ville i givet fald have kunnet opretholde sin position på
markedet. pettinaroli havde solgt ca. 14.000 preskuglehaner, da sagen begyndte i slutningen
af 2005. sav beregnede på denne baggrund en fortjeneste på 36,80 kr. pr. stk., hvorefter er‐
statningskravet er fremsat. pettinaroli har ikke fremlagt sine salgstal, hvorfor savs skøns‐
mæssige opgørelse bør lægges til grund. kravet vedrører alene tiden frem til slutningen af
2005, men pettinaroli er fortsat med at sælge dimensioner, der ikke er godkendt, så i realite‐
ten er tabet meget større. vvs‐installatørerne anvender ventilerne til flere slags anlæg, ikke
kun til vand. vvs‐installatørerne kan naturligvis ikke medbringe mange forskellige slags,
hvorfor de anvender va‐godkendte ventiler til det hele.
pettinarolis advokat har gjort gældende, at pettinaroli ikke har foretaget markedsføring over
for forbrugere. pettinaroli har alene syv kunder, nemlig de danske grossistkæder. derimod
sælger sav også til vvs‐installatører, ligesom sav har oplyst, at de rådgivende ingeniører er
en vigtig kundegruppe, idet denne gruppe skal specificere produkterne i forbindelse med
f.eks. nybyggeri. køberne har således en særlig fagkundskab og må forudsættes at have en
viden om va‐godkendelsessystemet. endvidere må man forudsætte, at en rådgivende inge‐
niør snarere vil slå op i producentens varekatalog end i kulørte annoncer rettet mod grossi‐
sterne.
       den va‐godkendelse, som pettinaroli har fået fra eta, omfatter ikke blot p100‐serien,
men også eu‐serien. ordet ”serie” lægger sig til både eu og p100. det er den samme formu‐
lering, der går igen i skemaet. tidligere specificerede man godkendelser som type med angi‐
velse af numre, men nu, hvor der er mange forskellige typer, godkender man hele serier. pe‐
ter fritzel forklarede, at man har godkendt det, der står på papiret, det vil sige hele 51 eu‐ og
hele p100‐serien. det vil have formodningen i mod sig, såfremt man antog, at godkendelsen
                                                 14
alene vedrørte en enkelt type, ligesom det ville være i strid med tankerne om etas rationali‐
sering.
       ansøgningen om va‐godkendelse blev først sendt til eta i maj 2005, idet pettinaroli
først på dette tidspunkt modtog de fysiske produkter.
       savs påstande 1‐4 vedrører en 13 828 og medfører, der skal tages stilling til, om pres‐
kuglehanen er konstrueret i overensstemmelse med denne norm, og om det er forkert at sige,
den er ”en 13 828 godkendt”. det, som skaber tvivl, er alene pkt. 5.2 i normen, som imidler‐
tid ikke kan forstås således, at kuglehaner med presender falder uden for standarden. den
tyske test viser endvidere, at man har haft kugleventiler med presender til test op mod en 13
828 normen. både kuglehaner med gevind og med presender er omfattet af en 13 828. der‐
for er der heller ikke tale om vildledende oplysninger, og pettinaroli har haft ret til at påføre
en 13 828 på håndtaget.
       ordet ”godkendelse” efter en 13 828 er ikke velvalgt, for normen danner ikke bag‐
grund for va‐godkendelsen. i stedet burde man have skrevet ”testet” efter en 13 828. på
engelsk anvendes også formuleringen ”en 13828 approval”. det er således ikke decideret
urigtigt at anføre, at der foreligger en godkendelse, og det er bestemt ikke vildledende at an‐
føre det. udsagnene om frost‐ og bakteriefri ventiler er ikke omfattet af savs påstande.
       på baggrund heraf bør der frifindes for påstand 1‐4 vedrørende en 13 828 godkendel‐
sen.
       pettinaroli burde i februar 2005 have oplyst, at pettinaroli forventede at indgive ansøg‐
ning om va‐godkendelse. ansøgning om et vvs‐nummer kan dog ikke sidestilles med mar‐
kedsføring, ligesom der ikke er nogen, der er blevet vildledt herved. pettinaroli sendte sin
ansøgning til eta, så snart pettinaroli modtog serieproducerede eksemplarer. også da sav
sav selv begyndte at markedsføre sit produkt, før va‐godkendelsen forelå. sav begyndte
således ifølge svein nielsens forklaring at markedsføre sit produkt i år 2000, men modtog
først va‐godkendelsen i januar 2001. pettinaroli havde al mulig grund til at forvente en god‐
kendelse inden for en måneds tid. i så fald ville der have været tale om et forløb svarende til
sav’s godkendelseforløb i 2000‐2001.
       preskuglehanerne kan også anvendes til meget andet end vandinstallationer. pettinaro‐
li skriver ikke i sit katalog, at de enkelte produkter har va‐godkendelse, og oversigten over
internationale godkendelser kan ikke tages som udtryk for, at samtlige produkter i hele kata‐
                                                 15
loget har va‐godkendelse, endsige de øvrige nationale godkendelser. hvis man vil vide me‐
re om et enkelt produkt, skal man slå op på konkrete produktblad, der netop viser, at der ik‐
ke forelå nogen va‐godkendelse af p100‐serien. produktbladet er det sted, hvor en professi‐
onel tjekker det enkelte produkt.
       eta ønskede oprindelig en testrapport for presfittings. godkendelsen, der vedrører
hele eu‐ og p100‐serien, viser imidlertid, at eta har godkendt på grundlag af allerede fore‐
liggende materiale, idet pettinaroli ikke har indsendt yderligere materiale. peter fritzel un‐
derskrev ikke godkendelsen i sin tid, og hans viden er derfor andenhåndsviden. hvad der er
baggrunden for, at godkendelsen er givet uden yderligere testrapporter, vides ikke. pettina‐
roli har ikke haft andre presendeprodukter, så det er ikke andre rapporter vedrørende petti‐
narolis produkter, der er lagt til grund for godkendelsen.
       da pettinaroli ikke har handlet uagtsomt, er der ikke noget ansvarsgrundlag, og savs
påstand 5 bør derfor ikke tages til følge.
       såfremt det retten måtte finde, at der er et ansvarsgrundlag, er der tale om et meget
højt opgjort erstatningskrav. der er ingen dokumentation for tabet. preskuglehanerne tager
omsætning fra de traditionelle kuglehaner. i vidt omfang har det været prisen på presse‐
værktøjet, det har været afgørende for efterspørgslen. for slutbrugeren er prisniveauet det
samme for pettinaroli og savs produkter. det bestrides ikke, at der er adækvans, såfremt
der måtte være lidt et tab.
sø‐ og handelsrettens afgørelse
retten skal efter sav’s påstand 1‐3 tage stilling til, om pettinaroli skal have forbud mod at
markedsføre sine preskuglehaner under angivelse af, at de ”er en 13 828 godkendte”, og i
givet fald at tilbagekalde og berigtige markedsføringsmateriale og udsagn herom. retten
skal endvidere efter påstand 4 særskilt tage stilling til, om det skal pålægges pettinaroli at til‐
bagekalde allerede solgte preskuglehaner med påtrykket: en 13 828. påstand 5 om erstatning
er efter anbringenderne til dels ligeledes knyttet til en vurdering af spørgsmålet om beretti‐
gelsen af angivelsen af, at de pågældende preskuglehaner ”er en 13 828 godkendte”, men er
ligeledes knyttet til en vurdering af berettigelsen af angivelser vedrørende anvendelsen af de
pågældende haner til brugsvand, herunder angivelsen af, at de er va‐godkendte.
                                                  16
      det lægges til grund, at pettinaroli ved udformningen af sine preskuglehaner selv har
udformet dem med henblik på, at de opfylder den europæiske standard en 13 828. det læg‐
ges endvidere til grund, at pettinaroli den 4. maj 2005 indsendte ansøgning om va‐
godkendelse til eta, at eta ved brev af 23. maj 2005 svarede, at testrapporten for afprøv‐
ning af afspærringsventiler var ok, men at der manglede testrapport for presfittings, og at
eta den 1. juni 2006 udfærdigede va‐godkendelse af de pågældende haner på grundlag af
det samme materiale, som eta var i besiddelse af ved brevet af 23. maj 2005, herunder som
forklaret af vidnet peter fritzel dokumentation fra pettinaroli for afprøvning af presender,
som eta havde modtaget i forbindelse med en tidligere sag. det lægges endvidere til grund,
at grundlaget for udtalelsen i brevet af 23. maj 2005 om, at afprøvningen af afspærringsventi‐
ler var i orden, var den ene eller begge de prøvningsrapporter fra lga, som er dateret den 5.
juli 2004, henholdsvis den 13. april 2005, og som der er henvist til i brevet om va‐
godkendelse af 1. juni 2006. det lægges i den forbindelse endvidere til grund, at det tidsrum,
som hengik mellem indgivelsen af ansøgningen den 4. maj 2005 og va‐godkendelsen den 1.
juni 2006, var usædvanlig langt, og at dette skyldtes ressourcemæssige forhold hos eta.
lga har endvidere i en rapport af 29. maj 2006 konstateret, at fire forskellige dimensioner af
pettinarolis kuglehaner opfylder den tyske standard din en 13 828, der svarer til den euro‐
pæiske standard en 13 828, i hvilken forbindelse det ét sted angives, at endestykkerne, som
blev testet, var med indergevind, jf. pkt. 5.2., men et andet sted (rapportens første side) at der
både var presender og gevind blandt prøverne, ligesom den tegning af preskuglehanen p100,
som var vedlagt lga’s rapport, havde presender.
      retten bemærker i den forbindelse, at det fremgår af pkt. 5.2 i den engelske udgave af
den europæiske standard en 13 828, som er fremlagt under sagen, at denne standard i tabel
3 alene giver eksempler på endestykker, og at endestykker, der ikke har gevind, er tilladt,
forudsat de opfylder kravene i en international standard, at parterne ikke har forelagt retten
nærmere oplysninger om sådanne standarder, herunder en 1254‐7, men at retten i lyset af
den va‐godkendelse, som eta har givet den 1. juni 2006, og i lyset af lgas rapport af 29.
maj 2006, lægger til grund, at pettinarolis preskuglehaner opfylder internationale standarder
for presender.
      idet det ikke er oplyst, at der er sket væsentlige konstruktionsmæssige eller udførel‐
sesmæssige ændringer i de omhandlede preskuglehaner, lægges det endvidere til grund, at
                                                  17
hanerne også på tidspunktet for de første påtalte udsagn i februar 2005 opfyldte de pågæl‐
dende krav i standarderne, navnlig en 13 828, og de krav, som stilles for va‐godkendelse i
danmark.
       efter rettens opfattelse var det vel ikke ganske dækkende, når pettinaroli i mail af 3. fe‐
bruar 2005 til rørforeningen i forbindelse med anmodningen om at få vvs‐numre på de for‐
skellige haner skrev, at preskuglehanerne i p100‐serien var under indføjelse under pettinaro‐
lis allerede bestående va‐godkendelsesnummer. således ansøgte pettinaroli først tre måne‐
der senere om va‐godkendelse på de pågældende produkter. det må dog samtidig tages i
betragtning, at pettinaroli i den pågældende mail samtidig ganske i overensstemmelse med
sandheden anførte, at ”selve kuglehanen er vores standard kuglehane med pres‐ender”, og
at pettinaroli på dette tidspunkt efter det oplyste havde forberedt at indgive ansøgning her‐
om, som blot afventede tilsendelse af produktionseksemplarer af hanerne.
       pettinarolis nyhedsbrev af februar 2005 og folderen af februar‐maj 2005 indeholder ud‐
sagn om, at pettinarolis preskuglehaner ”opfylder … de strengeste europæiske krav og stan‐
darder for udledning af metaller i drikkevand samt bakteriedannelse mellem kugle og hus”,
hvilket ubestridt er faktuelt korrekt og bekræftet ved lgas rapporter og de senere va‐
godkendelser og konstateringer i henhold til din en 13 828. det er ligeledes korrekt, når det
angives (i folderen), at hanerne er ”testet efter … en 13 828”, hvorimod det i hvert fald på
dette tidspunkt var mindre rammende at sige, at de var ”godkendt … efter en 13 828”, idet
der ikke forelå nogen va‐godkendelse, og idet prøvningsrapporterne fra lga ikke indebar
nogen godkendelse, men alene en konstatering af, at kravene i den nævnte norm var opfyldt.
endvidere var det i strid med sandheden at angive (i folderen), at produkterne var va‐
godkendt, idet der på dette tidspunkt endnu ikke var ansøgt om va‐godkendelse. på tilsva‐
rende måde, om end mindre groft, fordi der intet stod om, at der forelå va‐godkendelse,
kunne det give anledning til misforståelse, når pettinaroli i nyhedsbrevet angav ”anvendel‐
sesområder: brugsvand koldt – brugsvand varmt”, idet produkterne endnu ikke var va‐
godkendt, og der på dette tidspunkt end ikke var ansøgt om sådan godkendelse. det anførte
gælder også med hensyn til pettinarolis danske salgsprojekt fra april 2005, med hensyn til
det italienske salgsprospekt af april 2005, hvor pettinaroli i øvrigt mere korrekt anførte ”ap‐
proval pending”, med hensyn til reklamebladet af november/december 2005 fra solar og
med hensyn til udskriften fra pettinarolis hjemmeside.
                                                 18
      retten finder, at formålet med folderen på det tidspunkt, da den blev præsenteret for
pettinarolis (begrænsede) kundekreds, ikke blot var at præsentere et nyt produkt og fortælle
om dettes egenskaber, men tillige samtidig at undersøge markedets interesse for produktet i
dets forskellige varianter. retten forstår udsagnene i folderen som udsagn om, hvilke egen‐
skaber produktet ville have ved levering til de pågældende aftagere, og dette leveringstids‐
punkt måtte naturligt ligge et stykke ude i fremtiden.
      efter de oplysninger, retten har fået forelagt om savs egen markedsføring af preskug‐
lehaner som godkendte et halvt års tid forud for den formelle godkendelse heraf, må det
lægges til grund, at det ikke er usædvanligt, at man i vvs‐branchen foretager markedsføring
under angivelse af, at der foreligger va‐godkendelse, på et tidspunkt, som ligger kortere tid
forud for den formelle godkendelse. herefter, og idet pettinaroli efter det anførte allerede i
februar 2005 havde forberedt ansøgning om va‐godkendelse, som blev indsendt, så snart
der i maj 2005 forelå produktionseksemplarer af pettinarolis haner, finder retten, også under
hensyn til den usædvanligt lange tid, som eta anvendte til behandlingen af denne godken‐
delsessag, og til, at eta endelig i juni 2006 godkendte pettinarolis haner på grundlag af det
materiale, som forelå for eta allerede i maj 2005, at sav ikke har tilstrækkeligt grundlag for
at påtale de nævnte udsagn.
      retten bemærker dog, at den finder det uheldigt og kritisabelt, at det efter det oplyste i
en branche som den foreliggende, som producerer og leverer bygningsdele, som skal opfylde
bestemte krav, ikke er ualmindeligt, at det i markedsføringsmateriale angives, at produkter
er godkendte, når de endnu ikke faktisk har opnået sådan godkendelse, idet den tvivl om
produkternes kvalitet, som herved kan opstå, i givet fald kan medføre skadevirkninger for
hele branchen.
      annoncerne, som blev udsendt op mod messen i april/maj 2005, indeholdt alene kor‐
rekte oplysninger, idet det er ubestridt, at der ikke er stillestående vand i kuglen, og at bo‐
ringen i kuglen gør hanen frostsikker og bakteriefri, og kan derfor ikke påtales.
      i pettinarolis prisliste 2005/2006 anføres det ikke ud for p100‐serien, at der foreligger en
va‐godkendelse, således som det er tilfældet med 51 eu‐serien, der angives va‐godkendt.
retten lægger ved bedømmelsen vægt på, at pettinaroli, hvis eta havde overholdt sin sæd‐
vanlige sagsbehandlingstid, i hvert fald ville have haft godkendelsen i november/december
                                                   19
2005, hvor prislisten blev udsendt, og at udsagnene under disse omstændigheder ikke kan
kritiseres.
       pettinaroli burde næppe have solgt produkterne i danmark med angivelsen ”en 13
828” på produkternes håndtag, før va‐godkendelsen forelå. som påstandene er formuleret,
skal retten imidlertid alene tage stilling til, om det skal pålægges pettinaroli at tilbagekalde
alle solgte preskuglehaner med sådan angivelse på håndtaget. et sådant påbud vil efter ret‐
tens opfattelse under alle omstændigheder være alt for vidtgående.
       på baggrund heraf frifindes pettinaroli.
       sav nedlagde oprindelig 11 påstande, som senere er blevet indskrænket til de fem på‐
stande, som har foreligget ved domsforhandlingen. sav kunne ved sagsanlægget ikke vide,
at eta under sagens forløb ville give pettinaroli va‐godkendelse, hvorfor der i sin tid var
rimelig grund til at anlægge sag. ved omkostningsafgørelsen må retten også lægge vægt på,
at pettinaroli har reklameret med at have va‐ og en 13 828 godkendelse, inden godkendel‐
sen faktisk forelå, og at pettinaroli således også på dette punkt har givet anledning til, at sav
anlagde sagen. retten finder derfor, at hver part uanset tvistens endelige udfald bør afholde
sine egne sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 313.
                                thi kendes for ret
pettinaroli a/s, northern division frifindes. hver part bærer sine egne sagsomkostninger.
       otto raben                     michael b. elmer                   willy goldby
                                         (retsformand)
                                                (sign.)
                                             ___ ___ ___
                                  udskriftens rigtighed bekræftes
                                  p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                        afsagt torsdag den 11. oktober 2012
sag 63/2011
(2. afdeling)
susanne varberg kristiansen
(advokat birger hagstrøm, beskikket)
mod
olga og vagn lønborg
(advokat lars ulrich, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i holbæk den 18. marts 2010 og af østre lands-
rets 9. afdeling den 23. november 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, jytte scharling, marianne højgaard
pedersen, henrik waaben og hanne schmidt.
påstande
appellanten, susanne varberg kristiansen, har påstået frifindelse, subsidiært frifindelse mod
betaling af et mindre beløb.
de indstævnte, olga og vagn lønborg, har påstået stadfæstelse.
anbringender
susanne varberg kristiansen har navnlig anført, at købernes eventuelle krav på forholdsmæs-
sigt afslag er bortfaldet på grund af manglende reklamation og passivitet. ved fastsættelsen af
et forholdsmæssigt afslag skal der tages udgangspunkt i, hvordan parterne ville have handlet,
hvis de havde kendt problemet på handelstidspunktet. det er helt urealistisk at antage, at pri-
sen ville være blevet sænket med ca. 56 % af købesummen, fordi der var sætninger i en til-
bygning til ejendommen. den eneste mangelbeføjelse, køberne under disse omstændigheder
                                                - 2 -
har, er at hæve handlen, men det har køberne ikke valgt. et afslag bør i hvert fald ikke sættes
højere end til 25-30 % af købesummen.
olga og vagn lønborg har navnlig gjort gældende, at de har reklameret rettidigt og ikke har
udvist passivitet. ejendommen led ved overtagelsen af en mangel, og de har derfor krav på et
forholdsmæssigt afslag i købesummen. der er tale om en alvorlig sætningsskade, og afslaget
må derfor fastsættes til det, som skønsmanden har vurderet, at det koster at udbedre manglen.
supplerende sagsfremstilling
af købsaftalen fra september 2000 mellem susanne varberg kristiansen og olga og vagn
lønborg fremgår bl.a., at ejendommen må benyttes til fritidshus. den offentlige ejendoms-
værdi var på 420.000 kr., heraf grundværdi 51.200 kr. grundarealet udgjorde 1.361 m2 og
boligarealet 107 m2.
det er oplyst, at det oprindelige hus på 65 m2 er bygget i 1985. tilbygningen fra 1992 inde-
holder 3 værelser og en mellemgang og er på 42 m2.
højesterets begrundelse og resultat
reklamation og passivitet
olga og vagn lønborg blev allerede fra 2003 eller 2004 opmærksomme på revner i huset,
som det var nødvendigt at udbedre. højesteret finder det imidlertid ikke godtgjort, at revnerne
før i sommeren 2007 og særligt ved de indvendige skader i 2008 havde udviklet sig til at være
så foruroligende, at det måtte give anledning til at foretage mere indgribende foranstaltninger
for at finde årsagen hertil. højesteret finder derfor, at olga og vagn lønborg, der reklamerede
i oktober 2008 over for susanne varberg kristiansen, ikke har fortabt deres krav ved for sen
reklamation eller passivitet.
forholdsmæssigt afslag
som anført i højesterets dom af 23. april 2004 (ufr 2004.1873) må der ved afgørelsen af, om
en køber i en mangelsituation har krav på afslag i købesummen, tages udgangspunkt i, om
kendskab til forholdet ville have ført til, at købesummen var blevet lavere. vurderingen heraf
må ske under hensyn til størrelsen af udbedringsomkostningerne på handelstidspunktet – ab-
                                              - 3 -
solut og i forhold til købesummen – samt det påberåbte forholds beskaffenhed, f.eks. på den
ene side en væsentlig og aktuel ulovlighed over for på den anden side et forhold, der ikke in-
den for en overskuelig periode vil forringe ejendommens anvendelighed.
susanne varberg kristiansen solgte fritidshuset til olga og vagn lønborg for 465.000 kr. i
2000. efter nogle år begyndte der at vise sig revner i en tilbygning, der i 1992 var opført af
den daværende ejer, kenneth ronny rasmussen. tilbygningens areal udgør 42 m2 ud af hu-
sets samlede areal på 107 m2, og tilbygningen indeholder tre værelser og en mellemgang. i
2008 reklamerede olga og vagn lønborg over for susanne varberg kristiansen over, at til-
bygningen var sunket. efter skønserklæringen kan det lægges til grund, at de konstaterede
sætninger skyldes en fejlfundering ved opførelsen af tilbygningen, og udbedringsudgifterne
på handelstidspunktet i 2000 er opgjort til 268.750 kr. udbedringsomkostningerne er således
meget betydelige i forhold til købesummen.
under skønsforretningen i 2009 kunne det konstateres, at tilbygningen var sunket. gulvet i
tilbygningen faldt over en længde på godt 6 m med knap 10 cm, vægge var gået fra hinanden i
hjørner og havde bevæget sig i forhold til lofter og gulve, og der var flere revner i sokkel un-
der terasseopbygningen. ejendommen led således af en mangel, og højesteret finder, at olga
og vagn lønborg som følge heraf kan kræve et forholdsmæssigt afslag i købesummen.
højesteret lægger til grund, at den oprindelige bygning på ejendommen og haven har kunnet
anvendes uanset manglerne ved tilbygningen, og tilbygningen kunne efter det oplyste anven-
des uden væsentlige problemer i en årrække efter købet i 2000. det er ikke oplyst, om tilbyg-
ningen vil sætte sig yderligere. endelig foreligger der ingen oplysninger om, hvilken virkning
det ville have haft på handelsprisen, hvis forholdet om den utilstrækkelige fundering af til-
bygningen havde været oplyst. højesteret finder, at dette bevismæssigt må komme olga og
vagn lønborg til skade.
på den anførte baggrund fastsætter højesteret skønsmæssigt afslaget til 125.000 kr. og tager
susanne varberg kristiansens subsidiære påstand til følge med dette beløb.
efter sagens udfald skal susanne varberg kristiansen betale delvise sagsomkostninger til
olga og vagn lønborg, da det var nødvendigt for dem at anlægge sag. højesteret finder, at
                                               - 4 -
beløbet kan udmåles som sket ved byrettens afgørelse. ved anken til landsret og højesteret
har hver af parterne for en del tabt og for en del vundet sagen. højesteret finder herefter, at
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part eller til statskassen for
landsret eller højesteret.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom ændres således, at det beløb, susanne varberg kristiansen skal betale til
olga og vagn lønborg, nedsættes til 125.000 kr.
byrettens afgørelse om sagsomkostninger stadfæstes.
for landsret og højesteret skal hverken susanne varberg kristiansen eller olga og vagn
lønborg betale sagsomkostninger til den anden part eller til statskassen.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. sagsom-
kostningsbeløbet for byretten forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 21. august 2018
sag 21/2018
f
(advokat søren dybdahl andersen, beskikket)
mod
jyske finans a/s
(advokat michael gregersen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i holbæk den 18. september 2017 og af
østre landsrets 20. afdeling den 9. november 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jens peter christensen, hanne
schmidt, lars apostoli og kristian korfits nielsen.
påstande
kærende, f, har nedlagt påstand om stadfæstelse af fogedrettens kendelse, subsidiært at
udlægssagen udsættes på, at bilen sælges og restfordringen opgøres.
indkærede, jyske finans a/s, har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
anbringender
f har anført navnlig, at kreditaftalelovens § 42, stk. 2, ikke omfatter opbevaring af bilen hos
politiet som følge af beslaglæggelse eller konfiskation. han har ikke handlet ulovligt i forhold
til jyske finans. bilen befandt sig lovligt hos politiet, hvilket jyske finans vidste, ligesom
jyske finans vidste, at de med et gyldigt ejendomsforbehold kunne kræve bilen udleveret.
situationen kan bedst sidestilles med lovforarbejdernes omtale af, at bilen lovligt befinder sig
et andet sted i landet, og ikke med den situation, hvor en forbruger har videresolgt en bil til
                                                 - 2 -
tredjemand i strid med kreditgivers ejendomsforbehold. formålet med § 42, stk. 2, må antages
at være at give kreditgiveren en alternativ sikkerhed i de tilfælde, hvor kreditgiverens
sikkerhed udsættes for en utilregnelig værdiforringelse. det har der ikke været tale om i denne
sag. der foreligger således ikke reale hensyn, der taler for at fremme udlægssagen.
dobbeltdækning i form af både bil og restgæld er ikke et beskyttelsesværdigt hensyn. den
forbruger, der har overholdt sine løbende afdrags- og forsikringsforpligtelser, men som
grundet overtrædelse af færdselslovens regler får sin bil beslaglagt eller konfiskeret, skal ikke
stilles dårligere i forhold til kreditgiveren end den forbruger, som har misligholdt sine
betalings- og forsikringsforpligtelser. alle forfaldne ydelser, forsikringsydelser, grønne
afgifter mv. er blevet betalt, ligesom bilen er blevet opbevaret under trygge forhold hos politi-
et. han har været i kontakt med jyske finans og loyalt oplyst, hvad der skete i sagen. han har
på intet tidspunkt modsat sig eller modarbejdet, at jyske finans kunne blive indsat i besiddel-
se af bilen. jyske finans kunne inden fogedretsmødets afholdelse have kontaktet politiet an-
gående udlevering af bilen eller kunne have rettet den tilbagetagelsesanmodning, som blev
indgivet til fogedretten, mod såvel politiet som ham.
jyske finans har anført navnlig, at betingelserne i kreditaftalelovens § 42, stk. 2, er opfyldt,
idet f som følge af konfiskationen ikke havde adgang til at råde over køretøjet, hverken retligt
eller faktisk. han var dermed ikke i stand til at tilbagelevere bilen på tidspunktet for sagens
foretagelse i fogedretten. § 42, stk. 2, er – i modsætning til § 41 – en objektiv bestemmelse,
hvorefter det alene er afgørende, om det solgte findes hos forbrugeren under
tilbagetagelsesforretningen, og der kan ikke indfortolkes subjektive krav i bestemmelsen. selv
hvis der skal lægges vægt på fs subjektive forhold, har jyske finans ret til at foretage udlæg
for sit tilgodehavende. der foreligger således under alle omstændigheder forhold, der kan
bebrejdes f, og som han er nærmest til at bære risikoen for. der er ikke grundlag for at
sidestille konfiskationssituationen med, at en bil befinder sig et andet sted i landet, hvor der er
fri adgang til bilen. konfiskationssituationen må derimod sidestilles med, at bilen er gået til
grunde, er blevet stjålet eller ulovligt videresolgt. det forhold, at bilen er tilbageleveret til
jyske finans, er ikke afgørende for anvendelsen af kreditaftalelovens § 42, stk. 2. kreditgiver
har efter fast landsretspraksis ret til at foretage udlæg for sit tilgodehavende i forbrugerens
øvrige aktiver, hvis det solgte konfiskeres. f har misligholdt sine forpligtelser over for jyske
finans, og denne misligholdelse er på grund af sin ulovlige karakter og udtrykkelige
fremhævelse i købekontrakten væsentlig. fraværet af økonomisk misligholdelse er uden
                                                 - 3 -
betydning for, om udlægssagen skal fremmes efter § 42, stk. 2. det har heller ikke betydning
for anvendelsen af § 42, stk. 2, om jyske finans ved at rette henvendelse til politiet forud for
fogedforretningens gennemførelse eller ved inddragelse af politiet som part i fogedsagen
kunne have opnået en udlevering af bilen på fogedretsmødet den 17. juli 2017. hvis jyske
finans gives adgang til at foretage udlæg, vil der ikke blive tale om, at jyske finans får
dobbeltdækning for sit tilgodehavende i henhold til købekontrakten, idet tilgodehavendet skal
reduceres med bilens værdi.
retsgrundlag
kreditaftalelovens §§ 35, 41 og 42 lyder:
       ”§ 35. kreditgiveren skal søge sig fyldestgjort for sit tilgodehavende ved tilbagetagelse
       af det solgte, jf. dog § 36, stk. 3. kreditgiveren kan kun i de tilfælde, der er nævnt i §§
       41-42, foretage udlæg i forbrugerens øvrige aktiver. udlæg kan foretages på grundlag af
       fogedrettens opgørelse af kravet.
       § 41. er det solgtes værdi mindre end kreditgiverens tilgodehavende efter § 38, har kre-
       ditgiveren kun krav på betaling af det overskydende beløb, i det omfang særlige om-
       stændigheder taler derfor, navnlig hvis forbrugeren har udvist forsømmelighed ved bru-
       gen eller opbevaringen af det købte eller har lagt hindringer i vejen for tilbagetagelses-
       forretningen.
       § 42. hvis § 36, stk. 3, hindrer tilbagetagelse af det solgte, kan kreditgiveren kun, hvis
       der foreligger særlige omstændigheder som nævnt i § 41, foretage udlæg for et beløb,
       der overstiger det solgtes værdi på tidspunktet for tilbagetagelsesforretningen.
       stk. 2. hvis det solgte ikke findes hos forbrugeren under tilbagetagelsesforretningen,
       kan kreditgiveren foretage udlæg hos forbrugeren for sit tilgodehavende efter § 38, så-
       ledes som dette opgøres af fogedretten.”
det fremgår af bemærkningerne til forslaget til kreditaftalelov, at bestemmelserne i lovens §§
35, 41 og 42 er en videreførelse af de tilsvarende bestemmelser i den dagældende kreditkøbs-
lov, jf. folketingstidende 1989-90, tillæg a, lovforslag nr. l 78, sp. 2076-77.
kreditkøbslovens § 22 og § 27 havde følgende ordlyd:
       ”§ 22. i forbrugerkøb med ejendomsforbehold skal kreditor søge sig fyldestgjort for sit
       tilgodehavende ved tilbagetagelse af det solgte, jfr. dog § 24. han kan kun foretage ud-
       læg i køberens øvrige aktiver i de i § 27, stk. 3, nævnte tilfælde.
       § 27. er det solgtes værdi mindre end kreditors tilgodehavende efter § 19, har kreditor
       krav på betaling af det overskydende beløb.
                                                - 4 -
     stk. 2. i forbrugerkøb gælder dette dog kun, i det omfang særlige omstændigheder taler
     derfor, navnlig hvis køberen har udvist forsømmelighed ved brugen eller opbevaringen
     af det købte eller har lagt hindringer i vejen for tilbagetagelsesforretningen.
     stk. 3. for sit krav efter stk. 1-2 kan kreditor foretage udlæg hos køberen på grundlag af
     fogedrettens opgørelse af kravet. hvis det solgte ikke findes hos køberen under tilbage-
     tagelsesforretningen, kan kreditor ligeledes foretage udlæg hos køberen for sit tilgode-
     havende efter § 19, således som dette opgøres af fogedretten. det samme gælder, hvis §
     24 hindrer tilbagetagelse af det solgte. i forbrugerkøb kan der dog i dette tilfælde kun,
     hvis der foreligger særlige omstændigheder som nævnt i stk. 2, foretages udlæg for et
     beløb, der efter fogedrettens skøn overstiger det solgtes værdi på tidspunktet for tilba-
     getagelsesforretningen.”
i bemærkningerne til forslaget til kreditkøbslov er anført, at lovforslaget er udarbejdet på
grundlag af kreditkøbsudvalgets lovudkast, jf. folketingstidende 1981-82, 2. samling, tillæg
a, lovforslag nr. l 87, sp. 1664.
i kreditkøbsudvalgets betænkning (betænkning nr. 839/1978 om køb på kredit) s. 42 er an-
ført bl.a.:
     ”som det er nærmere omtalt nedenfor…, finder et flertal i udvalget endelig, at salg med
     ejendomsforbehold kun bør ske af genstande, der, efter at de er taget i brug af forbruge-
     ren, bevarer deres værdi i et sådant omfang, at sælgerens fordring, når der i øvrigt er
     præsteret en rimelig udbetaling og aftalt en passende afvikling af kontrakten, kan fyl-
     destgøres fuldt ud i det solgte. har det solgte en sådan karakter, at sælgeren ikke kan
     være interesseret i at tage det tilbage, indebærer ejendomsforbeholdet først og fremmest
     en diskutabel pressionsmulighed over for forbrugeren. for så vidt angår forbrugerkøb
     foreslås det derfor i lovudkastets §§ 23 og 28, at kreditor i tilfælde af misligholdelse
     skal søge sig fyldestgjort gennem tilbagetagelse af det solgte. bliver kreditor ikke fuldt
     ud fyldestgjort gennem tilbagetagelsen, kan han herefter som altovervejende hovedregel
     ikke gøre nogen restfordring gældende mod køberen, jfr. herved nedenfor…”.
af de specielle bemærkninger til § 23 i kreditkøbsudvalgets lovudkast, der blev vedtaget
som § 22 i kreditkøbsloven, fremgår bl.a. følgende (betænkningen s. 92 ff.):
     ”til § 23.
     … det er utvivlsomt, at det gennemgående er i købernes interesse, at det solgte tages
     tilbage, frem for at der gøres udlæg. dette skyldes navnlig de særlige regler om opgø-
     relse af parternes økonomiske mellemværende, der findes i afbetalingsloven, og som
     indgår i det foreliggende lovudkast. det økonomiske opgør mellem parterne fører i
     praksis ofte til, at kreditor har en restfordring. efter udkastets § 28 afskæres kreditor i
     forbrugerkøb imidlertid som alt overvejende hovedregel fra at gøre en restfordring gæl-
     dende. det er klart, at køberens interesse i en regel om, at kreditor skal tage det solgte
                                                - 5 -
      tilbage, er særlig stor, hvis den kombineres med en regel, der afskærer kreditors restfor-
      dring. der er således en nær sammenhæng mellem §§ 23 og 28, hvorfor der henvises til
      bemærkningerne til § 28. udvalget finder endvidere, at det i hvert fald ved salg til for-
      brugere er det naturligste og mest hensigtsmæssige, at en kreditor, der har betinget sig
      ejendomsforbehold, i tilfælde af misligholdelse søger sig fyldestgjort gennem det solg-
      tes tilbagetagelse. er en kreditor ikke villig til i givet fald at tage det solgte tilbage, bør
      han ikke sælge det med ejendomsforbehold. i praksis er kreditorerne da som regel også
      indstillede på at tage det solgte tilbage. der foreligger formentlig også hos køberne en
      forventning om, at misligholdelse fra deres side i et køb med ejendomsforbehold fører
      til, at de mister det købte, hvorimod der næppe er mange almindelige forbrugere, der fo-
      restiller sig, at misligholdelse kan føre til søgsmål og udlæg i deres øvrige formue med
      de deraf følgende konsekvenser…
      …
      foreligger den solgte ting af den ene eller anden grund ikke hos køberen, er der ikke
      noget at tage tilbage, og kreditor kan i så fald foretage udlæg, jfr. § 28, stk. 3. dette
      gælder, selv om det solgte evt. kan vindiceres fra tredjemand.”
i udvalgets betænkning hedder det om kreditkøbslovens § 27 (§ 28 i udvalgets lovudkast) bl.a.
(betænkningen s. 97 ff.):
      ”til § 28.
      bestemmelsen fastsætter, i hvilket omfang kreditor, efter at det solgte er taget tilbage,
      kan gøre en restfordring gældende mod køberen, og på hvilken måde dette i givet fald
      kan ske. bestemmelsen har nøje sammenhæng med § 23 og § 24 om, hvorvidt en kredi-
      tor skal søge sig fyldestgjort gennem tilbagetagelse af det solgte. der henvises derfor til
      bemærkningerne til disse bestemmelser.
      …
      til stk. 3. bestemmelsen er ny i forhold til afbetalingsloven og omfatter alle køb med
      ejendomsforbehold.
      …
      det viser sig ikke så sjældent under tilbagetagelsesforretninger, at køberen ikke er i be-
      siddelse af det solgte, f.eks. fordi dette er gået til grunde, er blevet stjålet eller ulovligt
      videresolgt. også i disse tilfælde bestemmes det, at kreditor kan foretage udlæg for sit
      tilgodehavende efter § 20, som dette er opgjort af fogedretten. køberen, der har besid-
      delsen af det solgte, har således i overensstemmelse med dansk rets almindelige regler
      risikoen for dette. den byrde, dette indebærer, kan køberen frigøre sig for gennem for-
      sikring af det solgte. hvis det solgte er forsikret, og forsikringsbegivenheden indtræder,
      tilfalder forsikringssummen kreditor i det omfang, dette er nødvendigt til fyldestgørelse
      af hans fordring, jfr. forsikringsaftalelovens § 54, hvorefter kreditor må betragtes som
      sikret ved forsikringen.
                                                - 6 -
       foreligger der underforsikring, må dette komme køberen til skade – hvis kreditor ikke
       direkte har godkendt forsikringen – således at der ikke efter en analogi af § 28, stk. 2,
       kan blive tale om at afskære den restfordring, kreditor har efter at have modtaget forsik-
       ringssummen. generelt er det sådan, at køberen, hvis det solgte ikke forefindes hos
       ham, mister muligheden for at få kreditors tilgodehavende nedsat i kraft af § 28, stk. 2.
       har køberen ulovligt videresolgt det købte til tredjemand, kan der foretages udlæg hos
       køberen, selv om det er muligt for kreditor at vindicere det købte hos tredjemand. vin-
       diceres det købte senere fra tredjemand, må kreditors tilgodehavende reduceres med det
       købtes værdi ved vindikationen. tillader man ikke kreditor at gøre udlæg hos køberen,
       når han kan vindicere, fører dette blot til, at kreditor er tvunget til at vindicere, hvilket
       afføder et krav (vanhjemmelskrav) fra tredjemand mod køberen. under alle omstændig-
       heder er det således givet, at der bliver rettet krav mod køberen. det er blot et spørgsmål
       om, hvornår dette kan ske, og da køberen har handlet ulovligt, er der ingen grund til af
       hensyn til ham at give regler, der rummer en udsættelse for ham.
       som regel opklares det først under tilbagetagelsesforretningen, at det solgte ikke fore-
       findes hos køberen. befinder det sig i forhold til kreditor lovligt et andet sted i landet,
       f.eks. i køberens sommerhus eller hos tredjemand på grundlag af aftale om f.eks. lån,
       reparation eller forvaring, må det solgte dog i den her omhandlede relation betragtes,
       som om det forefindes hos køberen, men det er i så fald nødvendigt at udsætte forret-
       ningen og/eller kontinuere denne, hvor det solgte befinder sig.
       i enkelte tilfælde kan det tænkes, at kreditor, inden han henvender sig til fogedretten,
       ved, at det solgte ikke befinder sig hos køberen. bestemmelsen udelukker ikke, at han
       også i denne situation begærer en ”tilbagetagelsesforretning” med det formål at få det
       solgtes manglende tilstedeværelse hos køberen konstateret indenretligt og få sit tilgode-
       havende efter § 20 opgjort i fogedretten for derved at få mulighed for straks at gøre ud-
       læg hos køberen.”
højesterets begrundelse og resultat
f købte i november 2014 en bil på kredit. købet blev finansieret af jyske finans a/s, der fik
tinglyst ejendomsforbehold i bilen. som følge af spirituskørsel blev bilen beslaglagt og
herefter ved dom af 9. maj 2017 konfiskeret i medfør af færdselslovens § 133 a, stk. 2. jyske
finans indgav den 18. maj 2017 anmodning til fogedretten om tilbagetagelse af bilen og
udlæg for selskabets fulde tilgodehavende, jf. kreditaftalelovens § 42, stk. 2. under
fogedretsmøde den 17. juli 2017 tog f bekræftende til genmæle over for jyske finans’
anmodning om tilbagetagelse. bilen blev efter det oplyste den 4. september 2017 udleveret af
politiet til jyske finans.
sagen angår, om jyske finans alene kan søge sig fyldestgjort ved tilbagetagelse af bilen, jf.
kreditaftalelovens § 35, eller om jyske finans som følge af den skete konfiskation har ret til at
                                                - 7 -
få foretaget udlæg for sit tilgodehavende vedrørende bilen i fs øvrige aktiver, jf.
kreditaftalelovens § 42, stk. 2.
kreditaftalelovens regler om køb med ejendomsforbehold er en videreførelse af de tilsvarende
regler i kreditkøbsloven, der var baseret på betænkning nr. 839/1978 om køb på kredit. det er
med denne regulering af køb med ejendomsforbehold udtrykkeligt tilsigtet at begrænse områ-
det for salg med ejendomsforbehold til ”genstande, der, efter at de er taget i brug af forbruge-
ren, bevarer deres værdi i et sådant omfang, at sælgerens fordring, når der i øvrigt er præsteret
en rimelig udbetaling og aftalt en passende afvikling af kontrakten, kan fyldestgøres fuldt ud i
det solgte”, jf. betænkningen s. 42.
kreditaftaleloven er på denne baggrund udformet således, jf. § 35, at kreditgiver i tilfælde af
misligholdelse skal søge sig fyldestgjort for sit tilgodehavende ved tilbagetagelse af det solg-
te, og at kreditor herefter – som anført i betænkningen samme sted – ”som altovervejende
hovedregel ikke [kan] gøre nogen restfordring gældende mod køberen”. kreditgiveren kan
kun i nærmere angivne tilfælde gøre krav på betaling af et beløb i tillæg til eller i stedet for
tilbagetagelse, jf. §§ 41-42.
det fremgår af § 42, stk. 2, at kreditgiveren kan foretage udlæg hos forbrugeren for sit tilgo-
dehavende, hvis det solgte ikke findes hos forbrugeren under tilbagetagelsesforretningen.
det forhold, at det solgte ikke findes hos forbrugeren under tilbagetagelsesforretningen, er
ikke i ethvert tilfælde ensbetydende med, at kreditgiver efter § 42, stk. 2, kan foretage udlæg
for sit tilgodehavende i forbrugerens øvrige aktiver, jf. betænkningen s. 94 og s. 100 f. og hø-
jesterets kendelse af 19. januar 2010 (ufr 2010.1131). det fremgår de anførte steder i be-
tænkningen, at ”foreligger den solgte ting af den ene eller anden grund ikke hos køberen, er
der ikke noget at tage tilbage, og kreditor kan i så fald foretage udlæg, jfr. § 28, stk. 3”, og at
den tidligere kreditkøbslovs § 28, stk. 3 (nu kreditaftalelovens § 42, stk. 2), sigter til tilfælde,
hvor ”køberen ikke er i besiddelse af det solgte, f.eks. fordi dette er gået til grunde, er blevet
stjålet eller ulovligt videresolgt”. den foreliggende situation adskiller sig fra disse eksempler.
tilbagetagelse af bilen, der var solgt med gyldigt ejendomsforbehold, har ikke været forhin-
dret ved konfiskationen, jf. straffelovens § 76, stk. 3, og tilbagetagelse har således kunnet ske
– og er også sket – ved politiets udlevering af bilen til jyske finans. f vil ikke kunne mødes
                                              - 8 -
med noget økonomisk krav fra politiet som følge af udleveringen af bilen til jyske finans, og
der foreligger således ikke en situation, som kan sidestilles med ulovligt videresalg til
tredjemand, jf. betænkningen s. 100 f.
højesteret finder på den anførte baggrund, at jyske finans ikke som følge af den skete konfi-
skation kan foretage udlæg for sit tilgodehavende i fs øvrige aktiver, jf. kreditaftalelovens §
42, stk. 2, og at jyske finans således alene kan søge sig fyldestgjort ved tilbagetagelse af
bilen.
højesteret tager herefter fs principale påstand om stadfæstelse af fogedrettens kendelse til
følge.
under hensyn til sagens principielle karakter finder højesteret, at ingen af parterne skal betale
sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part eller til statskassen.
                                       thi bestemmes:
fogedrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part
eller til statskassen.
kæreafgiften for højesteret tilbagebetales til f.