text:
                                             dom
afsagt den 1. november 2016 af østre landsrets 23. afdeling
(landsdommerne gunst andersen, steen mejer og morten juul nielsen (kst.)).
23. afd. nr. b-2960-15:
hk danmark som mandatar for
b
(advokat mette østergård)
mod
tandlæge a
(advokat michael nordtorp vestergaard)
svendborg rets dom af 10. december 2015 (bs r4-611/2014) er anket af hk danmark som
mandatar for b med påstand om, at indstævnte skal betale 190.883 kr. til appellanten samt
12.395 kr. til appellantens feriekonto, begge beløb med tillæg af procesrente fra den 2. august
2014.
indstævnte, tandlæge a, har påstået stadfæstelse.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af b og a.
b har forklaret blandt andet, at hun den 19. december 2013 mødte op i klinikken under en
frokostpause, og at hun derfor ikke kom ubelejligt. a virkede ligeglad med hendes fremmøde.
a sagde ikke noget om, at hun ikke var interesseret i, at hun arbejdede de 20 timer om ugen,
som hun ellers tilbød. hun talte derefter ikke med a, før hun kom tilbage den 3. februar 2014,
og hun fik derfor heller ikke uddybet, hvorfor a afviste at lade hende arbejde på deltid. hvis
a havde accepteret en 20-timers arbejdsuge, ville hun have været fleksibel med hensyn til
placeringen af arbejdstimerne.
g har ikke været på klinikken, mens b har været der.
                                                 - 2 -
a har forklaret blandt andet, at der er behov for to klinikassistenter, heraf en på kontoret. hun
har i dag to og en halv klinikassistent ansat. det er utænkeligt, at klinikken kan drives med
halvanden klinikassistent. der skulle tages særlige hensyn til d i arbejdsprøvningen, og denne
var ikke fleksibel i forhold til sit privatliv.
procedure
parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten og har procederet i
overensstemmelse hermed.
landsrettens begrundelse og resultat
efter funktionærloven § 5, stk. 2, er en opsigelse af en funktionær med et forkortet varsel
blandt andet betinget af, at funktionæren inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende
måneder har oppebåret løn under sygdom i 120 dage. en funktionær, som alene er delvist
uarbejdsdygtig som følge af sygdom, oppebærer dog kun løn under sygdom for den af syg-
dommen udløste fraværstid, da lønnen for den præsterede arbejdstid er løn for arbejde, jf.
herved især højesterets dom i ufr 2010, s.1922.
i denne sag havde b på opsigelsestidspunktet ubestridt oppebåret løn under sygdom i 122
dage inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder.
der er ikke grundlag for at fastslå, at der ved beregningen af bs sygdomsperiode i forhold til
funktionærlovens § 5, stk. 2, skal tages hensyn til, at hun forinden havde tilbudt indstævnte at
genoptage arbejdet på deltid. det af appellanten anførte om sygedagpengereglerne kan i den
forbindelse ikke føre til et andet resultat.
landsretten bemærker herved, at selvom en funktionær, som trods sygdom er i stand til
delvist at genoptage sit arbejde, er forpligtet til at stille sin arbejdskraft til rådighed for
arbejdsgiveren, er denne ikke tilsvarende forpligtet til at acceptere funktionærens tilbud om at
vende tilbage til arbejdet på deltid.
landsretten finder således også, at eftersom indstævnte ikke havde pligt til at acceptere bs
tilbud, er det uden betydning for sagen, i hvilket omfang indstævntes afslag på bs tilbud var
tilstrækkeligt begrundet i arbejdspladsens forhold eller hensyn til arbejdets tilrettelæggelse i
øvrigt.
                                               - 3 -
med denne begrundelse tiltræder landsretten, at indstævnte den 21. marts 2014 var berettiget
til at opsige b med forkortet varsel, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2.
en sådan opsigelse må i almindelighed anses for rimeligt begrundet, og der foreligger ikke
oplysninger om sådanne ganske særlige omstændigheder, at der alligevel kan blive tale om at
tilkende b godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b.
landsretten stadfæster derfor byrettens dom.
efter de nedlagte påstande samt sagens forløb og udfald skal appellanten betale sagsom-
kostninger for landsretten til indstævnte med 30.000 kr. til dækning af udgifterne til advo-
katbistand.
                                   t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for landsretten skal hk danmark som mandatar for b
 betale 30.000 kr. til tandlæge a.
det idømte skal betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
retten i helsingør - skifteretten
std050036-s04-st88-k299.03-t2-l01-m14-\r19
dom
afsagt den 22. marts 2012 i sag nr. sks 477/2012:
ægtefælleskifte
a
x-vej 9
2960 rungsted kyst
mod
b
2960 rungsted kyst
sagens baggrund og parternes påstande
sagen, der er opstået under deling af parternes fællesbo, vedrører alene spørgsmålet om,
hvorvidt sagsøger a er berettiget til at udtage halvdelen af ejendommen x-vej 9, 2960
rungsted kyst som hendes særeje.
sagsøgeren a nedlagt påstand om, at sagsøgte b skal anerkende at den sagsøgeren tilhørende
ideelle halvdel af ejendommen x-vej 9, 2960 rungsted kyst, matr.nr. … vallerød by, rung-
sted, tilhører hende som hendes særeje og således ikke skal indgå i fællesbodelingen.
sagsøgte b har påstået frifindelse.
oplysningerne i sagen
parterne indgik ægteskab den 28. august 1999. den 30. januar 2008 blev parterne skilt ved
bevilling. as far afgik ved døden den 26. juni 2000. i henhold til testamente af 22. januar
1998 havde han bestemt, at al arv, der tilfaldt hans døtre skulle være fuldstændigt særeje. sag-
søger arvede i alt fra faderen godt 2.6 mio. kr. i kontanter og en aktiebeholdning på ca.
150.000 kr. ved endeligt skøde overtog ægtefællerne den 1. december 2001 for 2.840.000 kr.
ejendommen på x-vej. i 2003/2004 blev der foretaget en større ombygning af ejendommen.
ejendommen, der er vurderet til en værdi på 8.600.000 kr., er belånt med ca. 4.800.000 kr.
bevisførelse
udover de i sagen fremlagte bilag, har bevisførelsen alene bestået af parternes forklaringer.
a har forklaret, at hun mødte sagsøgte i marts 1994. de boede indtil de købte ejendommen på
x-vej i et socialt boligbyggeri. de havde tidligere solgt en ejendom med et provenu, men før
hun arvede, var kontoen tom. det var udelukkende hendes arv, der gjorde, at de kunne købe
x-vej 9. hun fik først udbetalt 800.000 kr. a conto. det var fordi, de skulle købe ejendommen.
faderens ejendom var ikke solgt på det tidspunkt. de 800.000 kr. blev brugt som udbetaling
og til at betale omkostninger i forbindelse med købet. huset blev købt, således, at de hver stod
for halvdelen. det talte de ikke om, ligesom der ikke blev nævnt noget om særejet, hverken
over for bank eller advokat. ombygningen startede i 2003 efter at hun havde fået restarven
udbetalt i 2002. ombygningen kostede samlet 1.8 mio. kr. arbejdet stod færdigt i starten af
2004. bilag 7 er "arvekontoen", hvor arven blev indsat. da de var færdige med ombygningen
stod der ca. 440.000 kr. på kontoen. det var b der stod for de økonomiske dispositioner. hun
ved ikke hvorfor, der blev ompriortieret flere gange. det var noget b og bankrådgiveren
                                                - 2 -
aftalte. den 15. oktober 2007 flyttede b endeligt. tidligere var han flyttet frem og tilbage.
den 15. oktober 2007 havde han købt sin lejlighed. ved skilsmissen havde hun alene aktier
for ca. 300.000 kr. arvekontoen gik i nul ved udgangen af 2007. den 30. december 2004 blev
der overført 740.000 kr.til hendes arvekonto fra en omprioriteringskonto. disse penge er bl.a.
anvendt til udbetalingen på bs lejlighed. af det provenu, der er fremkommet fra
omprioriteringerne har hun alene modtaget de nævnte 740.000 kr. hun ved ikke, hvor resten
er blevet af. i starten af deres ægteskab var hendes løn på 22.- 23.000 kr. hun mener ikke, at
b da tjente lige så meget, men senere fik han en højere løn end hende. hun har lånt b 125.000
kr. af de 740.000 kr., som hun modtog fra omprioritertingskontoen. hun har ikke lånt ud til
andre. der er anvendt ca. 57.000 kr. fra arvekontoen til køb af møbler.
b har forklaret, at de havde et provenu på ca. 600.000 kr. fra salget af y-vej. han ved ikke om
der var noget tilbage, da de købte x-vej 9. han fik mellem 28.- og 30.000 kr. udbetalt i løn,
mens a fik 18.-20.000 kr. i 2000. der blev ikke talt om særeje, da de købte ejendommen. han
var klar over, at hendes arv var særeje. det er rigtigt, at as arv blev brugt til finansieringen af
ombygningen. der blev optaget kreditforeningslån til erstatning for dette indskud. han ved
ikke, hvor pengene er gået ind. de er ikke gået ind på hans konto. de 2.274.000 kr. blev om-
lagt i 2005 til et rentetilpasningslån. lånet på 816.000 kr. blev optaget i 2007. det var et
egentlig lån og ikke blot en omprioritering. provenuet gik ind på en fælleskonto. de penge,
som han brugte til køb af lejligheden, troede han var et lån, men det ser ud til, at de stammer
fra lånet på de 816.000 kr. de hævede beløb er gået til forbrug. han betalte i nogen tid halv-
delen af ydelserne, men ville ikke medvirke til en omprioritering, før der var opnået en for-
ligsmæssig løsning. a var også involveret i såvel låneomlægninger som optagelse af nye lån.
når der blev oprettet så mange konti (14-24) skyldtes det bankrådgiveren og de mange låne-
omlægninger.
alle omprioriteringskonti var med to ejere.
parternes synspunkter
a har gjort gældende, at hele udbetalingen til købet stammer fra hendes arv, idet ægtefællerne
på dette tidspunkt var uden andre midler. ligeledes er hele ombygningen finansieret med
hendes arv, der stort set var opbrugt, da ombygningen var tilendebragt. det er derfor godt-
gjort, at en tilstrækkelig stor del af udbetaling og betaling stammer fra as særeje, hvorfor det
er ubetænkeligt at lægge til grund, at hele hendes halvdel af ejendommen er særeje. de efter-
følgende omprioriteringer og låneoptagelser kan ikke føre til noget andet resultat, navnlig
ikke, da det er b, der har forestået disse, hvorfor den usikkerhed, der er forbundet hermed må
komme ham til skade.
b har gjort gældende, at det er kreditforeningen og ikke as særejemidler, der har finansieret
handelen. ingen ved, hvad pengene er brugt til og det må komme hende til skade. der er ikke
i forløbet talt om særejet, der ikke er noteret på ejendommen..
rettens begrundelse og afgørelse
det må anses for godtgjort, at samtlige midler til finansiering af købet og ombygningen
stammer fra as særeje. betingelserne for at anses hele hendes halvdel som særeje er derfor
opfyldt. at der ikke er noteret noget herom, kan, da der er tale om tredjemandsbestemt særeje,
ikke tillægges betydning parterne imellem. skifteretten finder ikke, at de mange efterfølgende
omprioriteringer og låneoptagelser, der i det væsentlige er forestået af sagsøgte, kan føre til
noget andet resultat. skifteretten tager derfor sagsøgers påstand til følge.
                                              - 3 -
vedrørende sagsomkostninger bestemmes, at b til a skal betale sagsomkostninger med
63.300 kr., hvoraf 18.300 kr. udgør retsafgift, mens resten vedrører udgift til advokatbistand.
der er ved omkostningsafgørelsen taget hensyn til, at sagsøger ikke er momsregistreret.
thi kendes for ret:
sagsøgte, b tilpligtes at anerkende, at den sagsøgeren tilhørende ideelle halvdel af ejendom-
men x-vej 9, 2960 rungsted kyst, matr.nr. … vallerød by, rungsted, tilhører hende som
hendes særeje og således ikke skal indgå i fællesbodelingen.
inden 14 dage betaler sagsøgte i sagsomkostninger til sagsøger 63.300,00 kr.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 28. september 2012
sag 374/2010
(2. afdeling)
learn2lead a/s
(advokat bent ramskov)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat david auken)
biintervenient til støtte for learn2lead a/s: dansk erhverv
(advokat tom kári kristjánsson)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 4. afdeling den 15. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, jytte scharling, marianne højgaard
pedersen, hanne schmidt og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, learn2lead a/s, har gentaget sine påstande bortset fra den subsidiære påstand
om hjemvisning.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, men tager bekræftende til genmæle
over for learn2leads betalingspåstand (påstand 2), såfremt learn2lead får medhold i aner-
kendelsespåstanden (påstand 1).
                                              - 2 -
anbringender
learn2lead a/s har supplerende anført, at momslovens § 42, stk. 3, er ugyldig, idet den stri-
der mod stand-still klausulen i 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 6, sådan som denne bestem-
melse er fortolket af eu-domstolen. der er tale om en både formelt og materielt ny regel,
som ikke eksisterede og blev anvendt af skattemyndighederne før den 1. januar 1979, hvor 6.
momsdirektiv trådte i kraft i danmark, og eu-domstolens strenge krav om identitet mellem
den tidligere og den nye regel er ikke opfyldt.
den tidligere gældende fradragsbegrænsningsregel i momslovens § 16, stk. 3, vedrørte såle-
des alene tilfælde, hvor virksomheden selv var forbruger og dermed slutbruger af den pågæl-
dende leverance, mens § 42, stk. 3, vedrører tilfælde, hvor kursusvirksomheden anvender de
indkøbte ydelser til momspligtigt videresalg. den nye bestemmelse hviler således på et helt
andet princip. endvidere er bestemmelserne forskellige med hensyn til, hvilke udgifter der er
omfattet af fradragsbegrænsningen. bestemmelserne har også forskelligt formål, idet § 42,
stk. 3, efter skattemyndighedernes opfattelse har til formål indirekte at begrænse kursuskun-
dernes fradragsret for moms på indkøb m.v., der vedrører overnatning og bespisning i forbin-
delse med medarbejderes deltagelse i kurser i de tilfælde, hvor overnatnings- og bespisnings-
ydelsen købes separat hos kursusvirksomheden.
der må også lægges vægt på, at anvendelsen af momslovens § 42, stk. 3, medfører en dobbelt
fradragsbegrænsning, når kursuskunden bliver specificeret faktureret for ophold, og at skat-
teministeriet ikke har godtgjort, at myndighederne følger en praksis, som sikrer, at der ikke
opstår en sådan dobbelt begrænsning. endvidere medfører myndighedernes praksis vedrø-
rende anvendelsen af § 42, stk. 3, at der opstår konkurrenceforvridning, idet kursusvirksom-
hederne opnår et relativt større samlet momsfradrag ved salg til helt eller delvist momsfri-
tagne kunder end ved salg til fuldt momspligtige kunder. disse forhold er i strid med eu-
momsreglernes neutralitetsprincip.
learn2lead har ikke for højesteret gjort gældende, at selskabet har krav på momsfradrag som
følge af et lighedsprincip.
                                                - 3 -
det bør overvejes at stille præjudicielle spørgsmål til eu-domstolen vedrørende kravet om
identitet og neutralitet.
biintervenienten, dansk erhverv, har tilsluttet sig learn2leads anbringender og har anført, at
det er ukorrekt, når landsretten anser kravet om neutralitet for opfyldt alene ved, at kursus-
virksomhederne tidligere slet ikke havde nogen fradragsret, og ved, at den hidtil gældende
fradragsbegrænsning for kursuskunderne er flyttet til det forudgående led i omsætningskæden.
identitets- og neutralitetskravet er ikke opfyldt, når fradragsbegrænsningen er blevet ændret
fra at påhvile kunden til at påhvile kursusleverandøren, hvilket også er noget enestående i
momssystemet, hvor fradragsbegrænsninger ellers altid sker hos køberen af en ydelse.
identitets- og neutralitetskravet er heller ikke opfyldt, når lovgiver ved kursusvirksomhed har
ændret genstanden for fradragsbegrænsningen fra at omfatte kost til indehavere og medarbej-
dere og repræsentation til generelt at omfatte bespisning af kursusdeltagere. dette bryder med
det hidtidige princip om, at fradragsbegrænsningen vedrørende bespisning var funktionelt
afgrænset af, hvad kursuskunden skulle anvende bespisningen til.
endvidere forudsætter repræsentation begrebsmæssigt, at kursusdeltagerne ikke har et aftale-
mæssigt krav på bespisning. hvis et kursus som forudsat i momslovens § 42, stk. 3, er aftalt
til at omfatte bespisning, således at vederlaget for kurset omfatter bespisningen, kan der såle-
des ikke foreligge repræsentation. skattemyndighederne havde i afgørelsen i tfs 2001.857
anset en fodboldklubs bespisning af sponsorer med restaurantydelser i forbindelse med
hjemmekampe for at udgøre repræsentationsudgifter, således at klubben ikke havde skatte-
mæssig fradragsret for udgifterne hertil som driftsudgifter. men for domstolene anerkendte
skat, at der ikke var tale om repræsentation, idet repræsentation er noget frivilligt, mens
sponsorerne i sagen havde krav på bespisningen.
fradragsbegrænsningen efter § 42, stk. 1, for hotelophold forudsætter ligeledes grundlæg-
gende, at kursusleverandøren ikke sælger hotelopholdet videre. da det netop er den situation,
som § 42, stk. 3, omfatter, er der heller ikke identitet i forhold til fradragsbegrænsningen for
overnatningsydelser. der er således ingen eksempler på, at hotelydelser med henblik på vide-
resalg har været omfattet af fradragsbegrænsningen i den tidligere § 16, stk. 3, litra f, i
momsloven, nu § 42, stk. 1, nr. 6.
                                                 - 4 -
skatteministeriet har supplerende anført, at momslovens § 42, stk. 3, ikke er i strid med stand-
still klausulen, idet den ikke indebærer en udvidelse af fradragsbegrænsningen i forhold til
den retstilstand, som var gældende forud for, at 6. momsdirektiv trådte i kraft i danmark.
lovgiver lagde til grund, at fradragsbegrænsningen for udgifter til repræsentation, jf. moms-
lovens § 42, stk. 1, nr. 5 (tidligere § 16, stk. 3, litra e), i forhold til kursusvirksomhederne vi-
dereførtes som en fradragsbegrænsning for bespisning af kursusdeltagere, mens fradragsbe-
grænsningen for hotelophold i § 42, stk. 1, nr. 6 (tidligere § 16, stk. 3, litra f), videreførtes i
fradragsbegrænsningen for udgifter til overnatning for kursusdeltagere. opfattelsen var, at
overnatnings- og bespisningsydelserne måtte anses for accessoriske til kursusydelsen, og det
var tilsyneladende et formål med bestemmelsen i § 42, stk. 3, at sikre, at momspligtige kunder
ikke fik fradragsret for indkøb af denne type ydelser og dermed undgik fradragsbegrænsnin-
gen i § 42, stk. 1, nr. 1, 5 og 6, blot ved at indkøbe dem gennem en kursusvirksomhed med
fuld fradragsret. med § 42, stk. 3, blev der taget højde for dette problem ved en præcisering
af, at fradragsbegrænsningerne i § 42, stk. 1, for hotel- og restaurationsydelser også gjaldt for
kursusvirksomheder, uanset at de ikke indkøber de pågældende ydelser til eget brug, men med
henblik på videresalg til kursusdeltagerne. dette stemmer med, at det er selve arten af de om-
handlede udgifter, der gør, at de er undtaget fra momsfradragsretten, og undtagelsen gælder
således, uanset om ydelserne indkøbes til virksomhedens eget brug eller med henblik på vide-
resalg til tredjemand. det retsforlig omtalt i tfs 2001.857, som biintervenienten har henvist
til, vedrørte skat og ikke moms, og forliget fra 2001 er ikke relevant for fortolkningen af
momsloven, som den var gældende før og efter lovændringen i 1994.
det bestrides, at anvendelsen af momslovens § 42, stk. 3, medfører en dobbelt fradragsbe-
grænsning over for både kursusvirksomhederne og deres kunder, men selv om den gjorde, er
det uden betydning for, om bestemmelsen er i strid med stand-still klausulen.
det bestrides endvidere, at skattemyndighedernes praksis om indrømmelse af fradragsret fører
til konkurrenceforvridning mellem kursusvirksomheder, hvis kunder er helt eller delvis
momsfritaget, og kursusvirksomheder, hvis kunder er fuldt momspligtige, men selv om den
gjorde, er dette uden betydning for, om momslovens § 42, stk. 3, er i strid med stand-still
klausulen.
                                                 - 5 -
supplerende om retsgrundlaget
den danske momslov
momslovens § 16, stk. 1 og 3, som affattet ved lov nr. 102 af 31. marts 1967 om almindelig
omsætningsafgift lød således:
      ”§ 16. til den indgående afgift medregnes alene afgift til indkøb m.v., der udelukkende
      vedrører omsætningen af varer og afgiftspligtige ydelser.
      …
      stk. 3. til den indgående afgift kan ikke medregnes afgiften af indkøb m.v., som vedrø-
      rer:
      a. kost til virksomhedens indehaver og personale.
      b. anskaffelse og drift af bolig for virksomhedens indehaver og personale.
      c. naturalaflønning af virksomhedens personale.
      d. anskaffelse og drift af vuggestuer, børnehaver, fritidshjem, feriehjem, sommerhuse
           o.lign. for virksomhedens personale.
      e. repræsentation og gaver.
      f. personbefordring, herunder anskaffelse og drift af personkøretøjer, samt hotelop-
           hold.”
momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, § 37, stk. 1, og § 42, stk. 1 og 2, som affattet ved lov nr. 375
af 18. maj 1994 om merværdiafgift (momsloven) lød således:
      ”§ 13. følgende varer og ydelser er fritaget for afgift:
      …
      3) skoleundervisning og undervisning på videregående uddannelsesinstitutioner, faglig
      uddannelse, herunder omskoling og anden undervisning, der har karakter af skolemæs-
      sig eller faglig undervisning, samt levering af varer og ydelser med nær tilknytning her-
      til. fritagelsen omfatter dog ikke kursusvirksomhed, der drives med gevinst for øje, og
      som primært retter sig mod virksomheder og institutioner m.v.
      …
      § 37. registrerede virksomheder kan ved opgørelsen af afgiftstilsvaret som indgående
      afgift, jf. § 56, stk. 3, fradrage afgiften efter denne lov for virksomhedens indkøb m.v.
      af varer og ydelser, der udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer,
      som ikke er fritaget for afgift efter § 13, herunder leverancer udført i udlandet.
      …
      § 42. virksomheder kan ikke fradrage afgift af indkøb m.v., som vedrører
          - 1) kost til virksomhedens indehaver og personale,
          - 2) anskaffelse og drift af bolig for virksomhedens indehaver og personale,
          - 3) naturalaflønning af virksomhedens personale,
                                                - 6 -
           - 4) anskaffelse og drift af vuggestuer, børnehaver, fritidshjem, feriehjem, sommer-
           huse og lign. for virksomhedens personale,
           - 5) repræsentation og gaver,
           - 6) hotelophold,
           - 7) anskaffelse og drift af personmotorkøretøjer, der er indrettet til befordring af
           ikke mere end 9 personer.
       stk. 2. virksomheder, der driver kursusvirksomhed efter § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., kan
       ikke fradrage afgift af indkøb m.v., som vedrører overnatning og bespisning af virk-
       somhedens kursusdeltagere m.v.”
i det pågældende lovforslags bemærkninger hedder det yderligere bl.a. (folketingstidende
1993-94, tillæg a, sp. 4364-4366 og sp. 4375-4376):
       ”2. væsentlige ændringer i lovens systematik m.v.
       forslaget indebærer meget betydelige ændringer i forhold til den gældende lov. med
       ændringerne tilpasses loven systematikken og terminologien i 6. momsdirektiv.
       ændringerne betyder samtidig, at loven bliver væsentlig mere omfattende. det skyldes
       først og fremmest, at der er sket en revurdering af den hidtidige vægtning mellem lov-
       og bekendtgørelsesstof. der er således i forslaget optaget en række bestemmelser, der
       hidtil har været fastsat ved bekendtgørelse. forslaget tilsigter hermed, at loven bliver
       mere sammenhængende og giver et mere fuldstændigt billede af afgiftsreglerne.
       samtidig præciseres lovens regler på en række punkter, hvor retstilstanden ikke hidtil er
       fremgået udtrykkeligt af loven.
       …
       kapitel 9 indeholder regler om fradrag. kapitlet svarer til de gældende regler om virk-
       somhedernes afgiftstilsvar. bestemmelserne er imidlertid væsentligt udvidet, navnlig
       ved i loven at optage regler, der i dag er fastsat ved bekendtgørelse. forslaget indebæ-
       rer, at reglerne om fuld fradragsret, delvis fradragsret, ingen fradragsret og regulering af
       fradrag fremgår direkte af loven.
       …
       3. andre ændringer i relation til ef's 6. momsdirektiv
       selv om de foreslåede ændringer altovervejende vedrører lovens systematik og termi-
       nologi, sker der også med forslaget nogle tilpasninger af de hidtidig gældende regler i
       loven. det drejer sig om bestemmelser, hvor loven vurderes ikke i fornødent omfang at
       afspejle tilsvarende regler i direktivet, eller hvor der i øvrigt skønnes at være behov for
       tilpasninger.
       de regler, der berøres heraf, gennemgås nedenfor:
       …
       - ændret fritagelse for undervisningsvirksomhed
       efter forslaget sker der en indsnævring af den hidtidige afgiftsfritagelse for undervis-
       ning. fritagelsen foreslås ændret, således at kursusvirksomhed, der drives med gevinst
       for øje, og som primært retter sig mod virksomheder og institutioner m.v., ikke længere
                                                   - 7 -
       omfattes. kursusvirksomhed, der drives i konkurrence med afgiftsfritagne offentlige
       virksomheder m.v., er dog stadig omfattet af fritagelsen. forslaget vil afgiftsmæssigt li-
       gestille interne kurser i registrerede virksomheder med køb af eksterne kurser.
       virksomheder, der driver kursusvirksomhed og som omfattes af de ændrede regler, vil
       få fradrag for deres afgiftsbelagte indkøb, f.eks. leje af kursuslokaler, kursusmaterialer,
       kontorholdudgifter i form af papir, edb-udstyr etc. i forbindelse med tilrettelæggelse
       og afvikling af kurset, mens afgiften på deres salg af kursusydelser vil være fradragsbe-
       rettiget hos virksomhedens registrerede kunder. derimod vil der ikke kunne ske fradrag
       for udgifter til hotelværelser og bespisning af kursusdeltagere. de ændrede regler vil
       således medføre et provenutab for det offentlige. der foreligger ikke oplysninger, som
       gør det muligt at skønne nærmere over provenutabet. skønsmæssigt kan provenutabet
       anslås til i størrelsesordenen 5 mill. kr. for finansår 1994 skønnes provenutabet til 3
       mill. kr.”
momslovens § 42, stk. 1, nr. 5, og stk. 2 og 3, som affattet ved § 1, nr. 2, 4 og 5, i lov nr. 428
af 14. juni 1995 om ændring af lov om merværdiafgift (momsloven) lød således:
       ”2. § 42, stk. 1, nr. 5, affattes således:
       ”5) underholdning, restaurationsydelser, repræsentation og gaver, jf. dog stk. 2”
       …
       4.1 § 42 indsættes efter stk. 1 som nyt stykke:
       ”stk. 2. virksomheder kan uanset bestemmelserne i stk. 1, nr. 5 og 6, fradrage 25 pct. af
       afgift af hotel- og restaurationsydelser, i det omfang udgifterne hertil er af strengt er-
       hvervsmæssig karakter.”
       …
       5. § 42, stk. 2, der bliver stk. 3, affattes således:
       ”stk. 3. virksomheder, der driver kursusvirksomhed efter § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., kan
       fradrage 25 pct. af afgift af indkøb m.v., som vedrører overnatning og bespisning af
       virksomhedens kursusdeltagere m.v., i det omfang indkøbet heraf står i et rimeligt for-
       hold til de afholdte kurser.”
i det pågældende lovforslags bemærkninger hedder det bl.a. (folketingstidende 1994-95, til-
læg a, s. 3906f):
       ”fradraget er betinget af, at de pågældende udgifter er afholdt i forbindelse med virk-
       somhedens afgiftspligtige aktiviteter. på grund af udgifternes karakter præciseres det, at
       udgifterne skal være af streng erhvervsmæssig karakter i overensstemmelse med kra-
       vene efter eu's 6. momsdirektiv. udgifter til hotelophold og restaurationsbesøg af del-
       vis privat karakter giver derfor ikke ret til fradrag. tilsvarende vil udgifter til hotelop-
       hold og restaurationsbesøg, som ikke står i et rimeligt forhold til det erhvervsmæssige
                                                - 8 -
      formål med udgiften, kun kunne fradrages på grundlag af et reduceret beløb svarende til
      sædvanlige hotel- og restaurationsudgifter under hensyn til det gældende prisniveau.
      …
      forholdet til eu-retten
      efter artikel 17, stk. 6, i 6. momsdirektiv kan medlemslandene give adgang til at fra-
      drage visse udgifter til indgående afgift, f.eks. hotel- og restaurationsudgifter, af streng
      erhvervsmæssig karakter, indtil der er vedtaget fælles regler herom. eu-kommissionens
      embedsmænd har på et tidligere tidspunkt under hånden oplyst, at man er enig i denne
      opfattelse. lovforslaget falder i øvrigt inden for et tidligere ikke vedtaget forslag til et
      12. momsdirektiv fra kommissionen, hvorefter der skal være fradragsret for bl.a. hotel-
      og restaurationsudgifter, i det omfang disse udgifter er af streng erhvervsmæssig karak-
      ter.
      …
      til nr. 2
      det foreslås, at § 42, stk. 1, nr. 5, præciseres i overensstemmelse med 6. momsdirektiv.
      efter det gældende nr. 5 er der ikke fradragsret for repræsentation og gaver. det fore-
      slås, at der udover disse udgifter nævnes underholdning og restaurationsydelser. der
      sker ikke med denne præcisering af bestemmelsen nogen ændring af den gældende rets-
      tilstand på området, men alene en sproglig tilpasning til direktivteksten. i bestemmelsen
      indsættes samtidig en henvisning til den foreslåede nye § 42, stk. 2, jf. bemærkningerne
      til nr. 4.
      …
      til nr. 4
      det foreslås, at der indføres en begrænset fradragsret på 25 pct. af afgiften af hotel- og
      restaurationsydelser. restaurationsydelser omfatter alene udgifter til egentlige restaura-
      tionsbesøg, men ikke udgifter til forretningsfrokoster og -middage i virksomhedens
      egen kantine. der henvises i øvrigt til forslagets almindelige bemærkninger.
      til nr. 5
      ændringen er en konsekvens af ændringen i nr. 4. det foreslås således, at der indføres
      samme begrænsede fradragsret på 25 pct. for virksomheder, der driver afgiftspligtig
      kursusvirksomhed efter lovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., med hensyn til disse virksom-
      heders indkøb m.v., som vedrører overnatning og bespisning af virksomhedens kursus-
      deltagere m.v. det er en betingelse for fradragsretten, at indkøbene m.v. står i et rimeligt
      forhold til de afholdte kurser m.v.”
administrativ praksis mv.
af skatteministeriets cirkulære nr. 5 af 21. januar 1986 om begrænsning af fradrag for repræ-
sentationsudgifter fremgår bl.a. følgende om begrebet ”repræsentation” i ligningsloven:
      ”ved lov nr. 534 af 13. december 1985 af ligningsloven er der sket en begrænsning i
      retten til ved indkomstopgørelsen at fradrage udgifter til repræsentation.
      …
                                                 - 9 -
       1. hvad er repræsentation
       i bemærkningerne til lovforslaget om begrænsning af repræsentationsfradraget er repræ-
       sentationsudgifter beskrevet som ”udgifter, som en skatteyder afholder for at få afsluttet
       forretninger eller for at knytte eller bevare forretningsforbindelser, og de må være af-
       holdt over for personer, som ikke er knyttet som medarbejdere til erhvervsvirksomhe-
       den. repræsentation har karakter af opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed over
       for forretningsforbindelser.
       den kommercielle gæstfrihed antager i mange tilfælde samme former som privat gæst-
       frihed. repræsentationsudgifter er således typisk udgifter til måltider, restaurationsbe-
       søg, tobaks- og drikkevarer, gaver og opmærksomheder over for forretningsforbindelser
       og deres familier, afholdelse af jubilæer, fødselsdage og forretningsindvielser samt end-
       videre udgifter til underholdning og fornøjelser og deltagelse f.eks. i rejser, udflugter og
       ferieophold”.”
denne beskrivelse af repræsentation blev gentaget i bl.a. ligningsvejledningen for 1993, pkt.
e.b.3.7., og i cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven. det fremgår endvidere af
ligningsvejledningen for 1993, at afgrænsningen af repræsentation ”foretages efter de samme
kriterier i såvel skatte- som momsmæssig henseende”.
i en sag mellem skatteministeriet og en professionel fodboldklub havde landsskatteretten
nægtet fodboldklubben fradrag efter statsskatteloven og ligningsloven for udgifter, som fod-
boldklubben havde afholdt til bespisning af sponsorer, der havde krav herpå ifølge sponsor-
kontrakten. skatteministeriet tog bekræftende til genmæle over for fodboldklubbens påstand
om fradrag, jf. tfs 2011.857, og det fremgår af skatteministeriets kommentar hertil i tfs
2002.858 bl.a.:
       ”skatteministeriet tog bekræftende til genmæle, da bespisningen ikke fandtes at være
       repræsentation. udgifterne var afholdt over for forretningsforbindelser, men havde ikke
       karakter af ”opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed”. fodboldklubben afholdt ud-
       gifterne direkte for at opfylde sine aftaler med sponsorerne… hvis fodboldklubben ikke
       leverede traktementerne, misligholdt den sponsoraftalen. repræsentationsudgifter af-
       holdes derimod frivilligt alene for at få afsluttet forretninger eller for at knytte eller be-
       vare forretningsforbindelse, og manglende afholdelse af disse udgifter vil ikke udgøre
       aftalebrud. traktementerne må efter skatteministeriets vurdering ses som et for sports-
       klubber naturligt led i den samlede sponsoraftale på linje med fodboldklubbens andre
       (bi)ydelser, f.eks. billetter til kampe.”
med hensyn til kursusvirksomheders fradrag af moms ved salg af kurser til ikke eller delvis
momspligtige virksomheder har skatterådet i et bindende svar af 1. november 2007 (skm
                                                - 10 -
2007.784.sr) oplyst, at en kursusvirksomhed kan opnå fuldt momsfradrag for omkostninger i
tilknytning til overnatning og bespisning af ikke-momspligtige kursusdeltagere og moms-
fri/momspligtige kursusdeltagere (virksomheder med delvis fradragsret), betinget af, at det
viderefakturerede beløb til overnatning og bespisning svarer til de faktisk afholdte udgifter
hertil. af skat’s indstilling til rådet vedrørende dette svar fremgår bl.a.:
       ”det kan lægges til grund, at der eksisterer en praksis om, at kursusvirksomheder kan
       opnå tilladelse til at tage fuld fradragsret ved salg til ikke-momspligtige kursusdelta-
       gere, betinget af, at det viderefakturerede beløb vedrørende overnatning og bespisning
       svarer til de faktisk afholdte udgifter hertil.
       der er derimod ikke givet accept på en praksis om, at kursusvirksomhederne i stedet for
       momslovens § 42, stk. 3, kan vælge at tage fuld fradragsret for udgifter til forplejning
       og overnatning, når virksomhederne afholder kurser på kursus- og konferencecentre.
       hvis virksomheden selv kunne vælge, vil momslovens § 42, stk. 3, for det første være
       uden reelt indhold. for det andet ville det kræve, at kursusvirksomheden kan anses for
       at drive selvstændig økonomisk virksomhed som omhandlet i momslovens § 3 ved af-
       sætning af hotel- og restaurationsydelser. efter skats opfattelse er dette ikke tilfældet
       – udgifterne afholdes alene som et naturligt led i kursusvirksomhedens almindelige kur-
       susaktiviteter.”
eu-retten
artikel 17, stk. 6, i eu’s 6. momsdirektiv (rådets sjette direktiv 77/388/eøf af 17. maj 1977
om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – det fælles mer-
værdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag) lyder således:
       ”6. senest inden udløbet af en periode på fire år fra datoen for dette direktivs ikrafttræ-
       den fastsætter rådet med enstemmighed på forslag af kommissionen de udgifter, der
       ikke giver ret til fradrag i merværdiafgiften. under alle omstændigheder giver udgifter,
       der ikke er af streng, erhvervsmæssig karakter, som for eksempel udgifter til luksusfor-
       brug, underholdning eller repræsentation, ikke adgang til fradrag.
       indtil de ovenfor omhandlede regler træder i kraft, kan medlemsstaterne opretholde alle
       de undtagelser, som på tidspunktet for dette direktivs ikrafttræden var gældende i hen-
       hold til deres nationale lovgivning.”
direktivet trådte i kraft for danmark den 1. januar 1979.
i eu-domstolens dom i sag c-409/99 (metropol) hedder det bl.a.:
       ”42. det bemærkes for det andet, at det er et grundlæggende princip i momssystemet,
              som følger af artikel 2 i det første og det sjette direktiv, at der skal pålægges
                                        - 11 -
    moms i alle fremstillings- eller omsætningsled, med fradrag af den moms, der
    umiddelbart har belastet de tidligere led. i henhold til fast retspraksis udgør fra-
    dragsretten i henhold til sjette direktivs artikel 17 ff. en integreret del af moms-
    ordningen og kan som udgangspunkt ikke begrænses. denne ret omfatter umid-
    delbart hele det afgiftsbeløb, der er blevet betalt i forbindelse med transaktioner i
    tidligere omsætningsled. enhver begrænsning af fradragsretten for moms har be-
    tydning for afgiftsbyrdens størrelse og må finde ensartet anvendelse i samtlige
    medlemsstater. undtagelser er derfor kun tilladt i de tilfælde, som direktivet ud-
    trykkeligt indeholder bestemmelse om (jf. bl.a. dom af 19.9.2000, forenede sager
    c-177/99 og c-181/99, ampafrance og sanofi, sml. i, s. 7013, præmis 34, og de
    dér nævnte afgørelser).
…
44. princippet om retten til momsfradrag er ikke desto mindre underlagt undtagelses-
    bestemmelsen i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, og særligt stk. 6, andet afsnit.
    medlemsstaterne kan således opretholde den lovgivning med hensyn til undtagel-
    ser fra fradragsretten, som var gældende på tidspunktet for sjette direktivs ikraft-
    træden, indtil rådet udsteder de i artiklen omhandlede regler (jf. dom af
    14.6.2001, sag c-345/99, kommissionen mod frankrig, sml. i, s. 4493, præmis
    19). det tilkommer fællesskabslovgiver at fastsætte fællesskabets ordning for
    undtagelser fra retten til momsfradrag og således at gennemføre den fremadskri-
    dende harmonisering af de nationale momslovgivninger (jf. dom af 5.10.1999, sag
    c-305/97, royscot m.fl., sml. i, s. 6671, præmis 31).
45. for så vidt som en medlemsstats bestemmelser ændrer anvendelsesområdet for de
    gældende undtagelser ved at reducere dette efter tidspunktet for sjette direktivs
    ikrafttræden, og samtidig hermed nærmer sig sjette direktivs formål, bør disse be-
    stemmelser, som domstolen allerede har udtalt i præmis 22 i dommen af 14. juni
    2001 i sagen kommissionen mod frankrig, følgelig anses for dækket af undtagel-
    sen i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, og de strider ikke mod direkti-
    vets artikel 17, stk. 2.
46. nationale bestemmelser, hvorefter anvendelsesområdet for de gældende undtagel-
    ser udvides efter tidspunktet for sjette direktivs ikrafttræden, og som således fjer-
    ner sig fra direktivets formål, er derimod ikke en tilladt undtagelse i henhold til
    sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, og strider mod direktivets artikel 17,
    stk. 2 (dom af 14.6.2001, sag c-40/00, kommissionen mod frankrig, sml. i, s.
    4539, præmis 17).
47. endelig hører fortolkningen af den nationale lovgivning med henblik på at fast-
    lægge dens indhold på tidspunktet for sjette direktivs ikrafttræden og at afgøre,
    om bekendtgørelsen af 1996 efter sjette direktivs ikrafttræden har medført en ud-
    videlse af anvendelsesområdet for de gældende undtagelser, i princippet under
    den forelæggende rets kompetence, som den østrigske regering med rette har an-
    ført. det tilkommer dog domstolen at forsyne den med fortolkningsbidrag vedrø-
    rende fællesskabsbegrebet ”national lovgivning” i den forstand, hvori udtrykket er
    anvendt i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, således at den forelæg-
    gende ret kan foretage denne fastlæggelse.
                                            - 12 -
     48. sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, indeholder en fastfrysningsklausul
         (eller ”standstill-klausul”), hvorefter medlemsstaterne kan opretholde de nationale
         undtagelser fra retten til momsfradrag, som var gældende inden sjette direktivs
         ikrafttræden (ampafrance og sanofi-dommen, præmis 5). formålet med denne
         bestemmelse er at gøre det muligt for medlemsstaterne – indtil rådet fastsætter
         fællesskabsordningen for undtagelser fra retten til momsfradrag – at opretholde
         alle nationale retsregler, som indeholder en undtagelse fra fradragsretten, og som
         faktisk blev anvendt af deres offentlige myndigheder på tidspunktet for sjette di-
         rektivs ikrafttræden.
     49. under hensyn til dette formål følger det heraf, at begrebet ”national lovgivning” i
         den forstand, hvori det er anvendt i sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit,
         ikke kun tager sigte på egentlige lovgivningsretsakter, men ligeledes på admini-
         strative retsakter samt de offentlige myndigheders administrative praksis i den på-
         gældende medlemsstat.”
i eu-domstolens dom i sag c-460/07 (sandra puffer) hedder det bl.a.:
     ”86 nationale bestemmelser, hvorefter anvendelsesområdet for de gældende undtagel-
         ser udvides efter tidspunktet for sjette direktivs ikrafttræden, og som således fjer-
         ner sig fra direktivets formål, er derimod ikke en tilladt undtagelse i henhold til
         sjette direktivs artikel 17, stk. 6, andet afsnit, og strider mod direktivets artikel 17,
         stk. 2 (dom af 14.6.2001, sag c-40/00, kommissionen mod frankrig, sml. i,
         s. 4539, præmis 17, og metropol og stadler-dommen, præmis 46).
     87  det skal i denne forbindelse bemærkes, at en bestemmelse, der i det væsentlige er
         identisk med den tidligere lovgivning, eller som alene lemper eller fjerner en hin-
         dring i den tidligere lovgivning for udøvelsen af rettigheder og friheder efter fæl-
         lesskabsretten, er omfattet af undtagelsen i sjette direktivs artikel 17, stk. 6. der-
         imod kan en lovgivning, som hviler på andre principper end den tidligere lovgiv-
         ning, og som indfører nye procedurer, ikke betragtes som lovgivning, der var gæl-
         dende på den dato, der er angivet i den pågældende fællesskabsretsakt (jf. i denne
         retning dom af 11.9.2003, sag c-155/01, cookies world, sml. i, s. 8785, præmis
         63, og analogt holböck-dommen, præmis 41).
         …
     89   den forelæggende ret har præciseret, at på tidspunktet for ikrafttrædelsen af sjette
         direktiv for republikken østrig indebar § 12, stk. 2, nr. 1, og § 12, stk. 2, nr. 2,
         litra a), i ustg 1994, at der kun blev indrømmet fradrag for momsen for den del
         af en bygning, der benyttes til erhvervsmæssige formål, og ikke for den del, der
         anvendes til private boligformål.
     90   i henhold til den forelæggende ret fremgår det af § 12, stk. 2, nr. 1, i ustg 1994,
         at de ydelser, der var forbundet med opførelsen af bygningerne, efter at denne
         lovgivning var trådt i kraft, ikke ansås for at være bestemt for virksomheden,
         medmindre det vederlag, der skulle betales herfor, udgjorde drifts- eller er-
         hvervsmæssige udgifter.
                                                - 13 -
       91      på tidspunktet for sjette direktivs ikrafttræden begrænsede østrigsk ret således i
              det væsentlige muligheden for at henføre en bygning med blandet anvendelse til
              en virksomhed til udelukkende at gælde de dele af ejendommen, der blev anvendt
              til erhvervsmæssige formål.
       92      den forelæggende ret har desuden anført, at abgäg 1997 på den ene side æn-
              drede § 12, stk. 2, nr. 1, i ustg 1994 således, at ejendomme med blandet anven-
              delse i det hele kan henføres til virksomheden. på den anden side blev det i § 6,
              stk. 1, nr. 16, sammenholdt med § 6, stk. 2, og § 12, stk. 3, i ustg 1994 bestemt,
              at anvendelsen af en del af bygning til private boligformål udgør en ”afgiftsfri
              transaktion” som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt b, litra b), første af-
              snit, der udelukker muligheden for at foretage fradrag.
       93     det skal i denne forbindelse fastslås, at selv om det ikke kan udelukkes, at der
              med den gamle og den nye lovgivning i det væsentlige opnås samme resultater,
              hviler de imidlertid på forskellige principper, og de har indført nye procedurer,
              hvilket bevirker, at den senere lovgivning ikke kan betragtes som lovgivning, der
              var gældende på den dato, hvor sjette direktiv trådte i kraft.
       94     det er i denne henseende uden betydning, om den nationale lovgiver baserede æn-
              dringen på en rigtig eller forkert fortolkning af fællesskabsretten, således som ge-
              neraladvokaten har anført i punkt 77 i forslaget til afgørelse.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen drejer sig for højesteret om, hvorvidt den dagældende bestemmelse i momslovens §
42, stk. 3 (tidligere stk. 2), var i strid med den såkaldte stand-still klausul i eu’s 6. momsdi-
rektiv artikel 17, stk. 6.
efter artikel 17, stk. 6, kan medlemslandene, indtil rådet har vedtaget fælles regler, opret-
holde alle de undtagelser fra fradragsretten for købsmoms, som var gældende i henhold til den
nationale lovgivning på det tidspunkt, da direktivet trådte i kraft. direktivet trådte for dan-
marks vedkommende i kraft den 1. januar 1979.
det følger af eu-domstolens praksis vedrørende fortolkningen af direktivets artikel 17, stk.
6, at det tilkommer domstolene i medlemslandene at fastlægge, hvad indholdet var på ikraft-
trædelsestidspunktet af en gældende undtagelse fra fradragsretten. det tilkommer endvidere
de nationale domstole at fastlægge, om en regelændring, som er sket efter direktivets ikraft-
træden, i det væsentlige er identisk med en tidligere undtagelse fra fradragsretten eller lemper
eller fjerner undtagelsen, hvilket i givet fald er i overensstemmelse med stand-still klausulen,
                                               - 14 -
eller om der er tale om en udvidelse af undtagelsen, hvilket i givet fald er i strid med stand-
still klausulen.
tre dommere – poul søgaard, jytte scharling og lars hjortnæs – udtaler herefter:
bestemmelsen i momslovens § 42, stk. 3 (dengang stk. 2), om begrænsning af momsfradrags-
retten for virksomheder, der driver momspligtig kursusvirksomhed, blev indført i loven i 1994
samtidig med, at der blev indført momspligt for visse former for kursusvirksomhed med hen-
blik på at bringe momsloven i overensstemmelse med 6. momsdirektiv. det fremgår af be-
mærkningerne til det pågældende lovforslag, at bestemmelsen om fradragsbegrænsning for de
omhandlede kursusvirksomheder er en præcisering af, hvad de hidtil gældende – og ved æn-
dringsloven videreførte – fradragsbegrænsningsregler for momspligtige virksomheder indebar
i forhold til de kursusvirksomheder, der nu blev momspligtige.
ved vurderingen af, om bestemmelsen i momslovens § 42, stk. 3, var i strid med stand-still
klausulen i 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 6, må der lægges vægt på, at det fulgte af 6.
momsdirektiv, at den omhandlede kursusvirksomhed skulle være momspligtig og dermed
også fradragsberettiget i overensstemmelse med direktivet, og at der således i forbindelse med
lovændringen i 1994 også måtte tages stilling til anvendelsen af fradragsbegrænsningsreglerne
i forhold til den type kursusvirksomheder, der fremover som noget nyt skulle være moms-
pligtige, og som altså ikke tidligere havde haft ret til momsfradrag.
vi finder ikke grundlag for at antage, at bestemmelsen i momslovens § 42, stk. 3 om fra-
dragsbegrænsning for de omhandlede kursusvirksomheder ikke som anført i lovforslagets
bemærkninger var en præcisering af, hvilken rækkevidde hidtil gældende fradragsbegræns-
ningsregler i momsloven havde i forhold til kursusvirksomhederne. vi finder, at bestemmel-
sen således må anses for at være i det væsentlige identisk med i øvrigt gældende fradragsbe-
grænsningsregler. vi bemærker herved, at de hidtil gældende fradragsbegrænsningsregler i
momslovens § 16, stk. 3, litra e og f (der ved lovændringen i 1994 blev videreført som § 42,
stk. 1, nr. 5 og 6), ligesom reglen i § 42, stk. 3, i princippet gjaldt for alle udgifter af den på-
gældende art og ikke alene for udgifter til virksomheders indkøb som slutbruger.
                                               - 15 -
vi finder herefter, at momslovens § 42, stk. 3, ikke var i strid med stand-still klausulen i 6.
momsdirektivs artikel 17, stk. 6.
det kan ikke føre til et andet resultat, at der i administrativ praksis eventuelt har været givet
momsfradrag i videre omfang i visse tilfælde. det er endvidere uden betydning for vurderin-
gen af, om bestemmelsen er i strid med stand-still klausulen, hvilke konkurrencemæssige
virkninger lovgivningen har haft, og om den eventuelt har medført eller kunnet medføre dob-
belt fradragsbegrænsning i visse tilfælde.
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom.
dommerne marianne højgaard pedersen og hanne schmidt udtaler:
da kursusvirksomheder i 1994 blev momspligtige, fik de på linje med andre virksomheder ret
til at fratrække momsen på de varer og ydelser, som de indkøbte udelukkende til brug for de-
res leverancer, jf. momslovens § 37, stk. 1 (tidligere § 16, stk. 1). kursusvirksomhederne blev
samtidigt – på linje med andre virksomheder – omfattet af begrænsningen i adgangen til fra-
drag for bl.a. udgifter til repræsentation og hotelophold, jf. § 42, stk. 1, der videreførte tidli-
gere lovs § 16, stk. 3. der blev imidlertid indført en særlig bestemmelse om kursusvirksom-
heders ret til fradrag i momslovens § 42, stk. 2 (nu stk. 3). det fremgår heraf, at kursusvirk-
somheder ikke havde fradragsret for afgiften af indkøb mv., som vedrører overnatning og be-
spisning af virksomhedens kursusdeltagere. spørgsmålet under denne sag er, om denne be-
stemmelse – som anført i lovforslagets bemærkninger – blot er en præcisering af de allerede
eksisterende fradragsbegrænsninger, der blev videreført i § 42, stk. 1, eller om den har et selv-
stændigt videregående indhold. er det sidste tilfældet, må bestemmelsen anses for at være i
strid med eu-retten, da undtagelser i adgangen til momsfradrag ikke må udvides i forhold til,
hvad der var gældende pr. 1. januar 1979, jf. 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 6.
de udgifter til forplejning og hotel, som learn2lead under denne sag kræver fradrag for, er
udelukkende afholdt som led i kursusydelser, som virksomheden har solgt til sine kunder mod
vederlag. efter momslovens § 37, stk. 1, er der som udgangspunkt fradragsret for kursusvirk-
somheder for momsen af varer og ydelser, der anvendes til virksomhedens leverancer. kur-
susvirksomheder har da også ifølge skattemyndighedernes praksis ret til fuldt momsfradrag
                                                  - 16 -
for disse udgifter i det omfang, de sælger kurser til virksomheder, der ikke eller kun delvist er
momspligtige. sælges kurset derimod til en momspligtig virksomhed, har kursusdeltageren på
trods af fradragsbegrænsningen i § 42, stk. 1, nr. 1 og 6, efter praksis fuldt momsfradrag også
for den del af udgiften til kurset, som består i hotel og forplejning, mens kursusvirksomheden
kun kan foretage et begrænset fradrag for momsen.
skatteministeriet har gjort gældende, at kursusvirksomhedernes udgifter til indkøb af forplej-
ning til kursusdeltagerne har karakter af repræsentation og derfor er omfattet af undtagelsen i
§ 42, stk. 1, nr. 5 (tidligere § 16, stk. 3, litra f), om ”repræsentation og gaver”. kursusvirk-
somhederne har imidlertid ved kursusaftalen forpligtet sig til at levere denne ydelse til delta-
gerne og modtager vederlag herfor. vi finder derfor, at der ikke er grundlag for at anse udgif-
ten som ”repræsentation”, der både skatte- og momsretligt beskrives som ”opmærksomhed
eller kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser”, og som nærmest er det mod-
satte af et salg mod fuldt vederlag.
for så vidt angår udgifterne til overnatning har skatteministeriet henvist til undtagelsen i §
42, stk. 1, nr. 6 (tidligere § 16, stk. 3, litra f), om ”hotelophold”. der er imidlertid efter vores
opfattelse ikke grundlag for at antage, at denne bestemmelse omfatter eller har omfattet ud-
gifter til indkøb af overnatningsydelser med henblik på videresalg. efter almindelige moms-
retlige principper er det det sidste led i omsætningskæden (det endelige forbrug), der er be-
grænset i adgangen til at fratrække momsen ved køb af hotelophold. dette er også bedst i
overensstemmelse med begrundelsen for begrænsningen af fradragsretten i forarbejderne til
den tidligere gældende § 16, stk. 3, der var at hindre vanskeligheder ved afgrænsningen over
for privat forbrug og at hindre misbrug af fradragsretten. skat har heller ikke oplyst om til-
fælde, hvor begrænsningen i fradragsretten er blevet anvendt over for andre virksomheder, der
indkøber hotelydelser til brug for deres leverancer til videresalg.
på denne baggrund finder vi, at der ikke er grundlag for at antage, at § 42, stk. 2 (nu stk. 3),
blot er en præcisering og opretholdelse af de begrænsninger vedrørende repræsentation og
hotelophold, der allerede følger af stk. 1. begrænsningen af kursusvirksomhedernes alminde-
lige adgang til at fratrække moms af disse indkøb må derfor antages at forudsætte hjemmel
herfor i stk. 3, der således har et selvstændigt indhold.
                                             - 17 -
momslovens § 42, stk. 2 (nu stk. 3), har herefter efter vores opfattelse et indhold, der begræn-
ser kursusvirksomheders adgang til fradrag ud over stk. 1, og må derfor anses for at være i
strid med 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 6. vi stemmer derfor for at tage learn2leads på-
stande til følge.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
efter sagens karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsretten eller for
højesteret til den anden part.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret og højesteret til den anden part.