text:
                                           udskrift
                                                 af
                               østre landsrets dombog
                                          ____________
                                              dom
afsagt den 10. april 2018 af østre landsrets 14. afdeling
(landsdommerne rosenløv, benedikte holberg og søren schou frandsen (kst.) med doms-
mænd).
14. afd. nr. s-2499-17:
anklagemyndigheden
mod
t
(cpr.nr. …)
(advokat michael juul eriksen, beskikket)
dom afsagt den 7. september 2017 af københavns byret (ss 2-927/2017) er anket af ankla-
gemyndigheden med påstand om skærpelse, herunder således at der sker ubetinget udvisning.
tiltalte har påstået formildelse og stadfæstelse af afgørelsen om betinget udvisning.
sagen er behandlet uden tiltaltes tilstedeværelse, jf. retsplejelovens § 921, stk. 2.
f har nedlagt påstand om erstatning på 122.287,70 kr. for tabt arbejdsfortjeneste og påstand
om 10.000 kr. i godtgørelse i medfør af erstatningsansvarslovens § 26, stk. 3, med tillæg af
renter fra den 4. maj 2018.
tiltalte har påstået erstatningskravet for tabt arbejdsfortjeneste henvist til civilt søgsmål. til-
talte har ikke haft bemærkninger til påstanden om godtgørelse.
forklaringer
                                                - 2 -
der er for landsretten afgivet supplerende forklaring af f. der er endvidere afgivet forklaring
af politiassistent h.
f har forklaret bl.a., at han kan vedstå forklaringen som gengivet i byrettens dom, dog blev
han væltet af cyklen ved det første slag. hans arbejde bestod på daværende tidspunkt primært
i fremstillinger af arrestanter i retten, men også af visitationer i fængslet. han havde ingen
udeståender med nogen i fængslet.
han var sygemeldt i 18 dage efter overfaldet. det var vigtigt for ham at komme ”op på hesten
igen” efter overfaldet, men det lykkedes ham aldrig at komme tilbage til den stilling, han hav-
de inden overfaldet. han er i dag ansat i en administrativ skånestilling på kriminalforsorgens
kontor i …, hvor han ingen fangekontakt har. han ville i dag ikke fysisk være i stand til at
varetage sin tidligere stilling i fængslet, da han ikke længere kan løbe på grund af en i
forbindelse med knivstikkene opstået nerveskade i det ene ben, hvilket bl.a. giver ham
føleforstyrrelser i højre fod. han er endvidere blevet diagnosticeret med ptsd. han tør ikke
cykle mere overhovedet, og han har derfor købt en bil, så han føler sig mere beskyttet. han
handler så vidt muligt ikke i de lokale butikker, da det er vigtigt for ham at være så anonym
som muligt. han er hele tiden opmærksom på, om nogen er efter ham. han har også brug for
en meget mere forudsigelig hverdag. han vil gerne flytte ud af byen.
han har fået erstatning for den ødelagte jakke og erstatning for svie og smerte for de 18 dages
sygemelding. i den første skånestilling, han begyndte i umiddelbart efter overfaldet, var det
ikke muligt for ham at oppebære den samme løn, som forud for overfaldet, fordi der ikke var
de samme muligheder for at have aften- og weekendvagter. i den skånestilling, han har på
nuværende tidspunkt i kriminalforsorgen, er der slet ingen muligheder for at få tillæg.
politiassistent g har forklaret bl.a., at han har udarbejdet rapporten af 15. januar 2018 om
gruppebeskrivelse af loyal to familia bgp samt dokumentationsrapporten vedrørende tiltal-
te. rapporterne bygger på indsamlede informationer vedrørende bander og bandemedlemmer
fra kilder, afsluttede og igangværende efterforskninger, de sociale medier såsom facebook, og
fra dagspressen. der er af nec udstukket kriterier for, hvornår der er tale om en gruppering,
og hvornår en person kan anses for at være medlem af en gruppering. der er omkring 240
medlemmer af ltf på landsplan, heraf cirka 140 medlemmer i københavn. ltf er opbygget
                                                    - 3 -
med en fast struktur. der er en ledelse af ltf i form af en styrende afdeling kaldet national
nomads, der består af 9 personer, herunder præsidenten og nogle officerer (captains og ser-
geants), og i hver lokale afdeling er der en person (en nomad), der er forbindelsesled mellem
afdelingen og den styrende afdeling. strukturen i ltf minder på flere punkter om strukturen i
andre bandegrupperinger, eksempelvis bandidos. det er politiets vurdering, at tiltalte fortsat
er medlem af ltf. det er hans vurdering, at tiltalte er i midten af pyramiden – han er medlem
af ltf, men uden koordinerende eller ledende rolle. det er politiets vurdering, at tiltalte blev
medlem af ltf omkring maj 2015.
personlige forhold
tiltalte har ikke givet møde under sagens behandling i landsretten og har således ikke afgivet
supplerende forklaring om sine personlige forhold.
tiltalte er tidligere straffet
ved       dom fra retten i glostrup af 27. maj 2009 med fængsel i 30 dage, betinget med en
          prøvetid på 2 år, for overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 1, og bekendtgørelse
          om euforiserende stoffer § 27, stk. 1, jf. § 2. tiltalte skal i medfør af straffelovens §
          56, stk. 2, og § 57 efter kommunens afgørelse undergive sig foranstaltninger efter lov
          om social service og efterkomme de forskrifter, kommunen meddeler tiltalte.
ved       dom fra retten i glostrup af 27. august 2010 med fængsel i 4 måneder, betinget med
          en prøvetid på 1 år, for overtrædelse af bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27,
          stk. 1, jf. § 3, jf. bilag 1, liste b, nr. 37 og liste a, nr. 1 (salg af blandt andet 20 gram
          kokain). vilkår om under tilsyn af kriminalforsorgen at udføre 60 timers samfunds-
          tjeneste inden for en længstetid på 9 måneder. i medfør af straffelovens § 61, stk. 1,
          er straffen en fællesstraf med den betingede straf i dom af 27. maj 2009.
ved       dom fra københavns byret af 2. november 2012 med en bøde på 3.000 kr. for over-
          trædelse af færdselslovens § 117, jf. § 54, stk. 1, og § 118, jf. § 4, stk. 1. i medfør af
          færdselslovens § 126, stk. 1, nr. 7, jf. § 125, stk. 2, og § 125, stk. 1. nr. 9, frakendelse
          af førerretten i 6 måneder regnet fra endelig dom.
ved       københavns vestegns politis bødeforlæg af 17. december 2012 med en bøde på
          4.000 kr. for overtrædelse af bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, stk. 1, jf.
          § 2.
ved       udeblivelsesdom fra retten på frederiksberg med en bøde på 2.000 kr. for overtræ-
          delse af færdselslovens § 4, stk. 1.
ved       dom fra retten i glostrup af 21. januar 2013. straffastsættelsen udsat på betingelse
          af, at tiltalte inden for en prøvetid på 2 år ikke begår noget strafbart forhold.
                                                   - 4 -
ved      dom fra retten i glostrup af 9. juli 2013 med fængsel i 30 dage, betinget med en
         prøvetid på 1 år, for overtrædelse af straffelovens § 164, stk. 1, og færdselslovens §
         117a, stk. 1, jf. stk. 2, nr. 1. vilkår om under tilsyn af kriminalforsorgen og inden for
         en længstetid på 6 måneder fra endelig dom at udføre ulønnet samfundstjeneste i 30
         timer. endvidere idømt en bøde på 5.000 kr. for overtrædelse af registreringsbe-
         kendtgørelsens § 117, stk. 3, jf. § 61, stk. 1, og lov om euforiserende stoffer § 3, stk.
         1, jf. § 1, stk. 3, jf. bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, stk. 1, jf. § 2, jf. bi-
         lag 1, liste a, nr. 1.
ved      dom fra retten i glostrup af 11. november 2014 med fængsel i 60 dage for overtræ-
         delse af straffelovens § 164, stk. 1, lov om euforiserende stoffer § 3, jf. § 1, jf. be-
         kendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, stk. 1, jf. § 2, bilag 1, liste a, nr. 1, færd-
         selslovens § 117, jf. § 54, stk. 1, 1. pkt., og våbenbekendtgørelsens § 16, stk. 1, nr.
         11, jf. § 57, stk. 4, jf. til dels straffelovens § 89, samt en bøde 25.500 kr. for overtræ-
         delse af færdselslovens § 117 d, stk. 2, jf. § 56, stk. 1. frakendelse af førerretten i
         medfør af færdselslovens § 126, stk. 1, nr. 2, jf. § 128, i 3 år regnet fra endelig dom.
ved      udeblivelsesdom fra retten i glostrup af 1. december 2014 med en bøde på 4.000 kr.
         for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer § 3, stk. 1, jf. bekendtgørelse om eu-
         foriserende stoffer § 27, stk. 1, jf. § 2, jf. bilag liste a, nr. 1.
ved      bødeforlæg fra københavns vestegns politi af 10. april 2015 med bøde på 6.000 kr.
         for overtrædelse af straffelovens § 287, stk. 1, jf. § 293, subsidiært § 277, lov om eu-
         foriserende stoffer § 3, stk. 1, jf. bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, stk. 1,
         jf. § 2, stk. 1, jf. bilag 1, liste a, nr. 1, fyrværkerilovens § 7, stk. 1, nr. 2, jf. § 2, stk.
         1, jf. bekendtgørelsens nr. 1423 af 16. december 2009 § 10, stk. 5.
ved      dom fra retten i glostrup af 24. maj 2016 med fængsel i 30 dage for overtrædelse af
         straffelovens § 121 og § 164, stk. 1, og færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 2, samt en
         bøde på 20.000 kr. for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer § 3, stk. 1, jf.
         bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, stk. 1, jf. § 2, jf. bilag 1, liste a, nr. 1,
         våbenlovens § 10, stk. 3, jf. § 4, stk. 1 og 2, nr. 1, jf. våbenbekendtgørelsens § 57,
         stk. 4, jf. § 16, stk. 1, nr. 6, og våbenbekendtgørelsens § 57, stk. 4, jf. § 16, stk. 1, nr.
         1, 5, 6, 8 og 9, og lov om forbud mod visse dopingmidler § 4, jf. § 3, stk. 1, jf. § 1. i
         medfør af straffelovens § 75, stk. 2, konfiskation af blandt andet hash, en totenschlæ-
         ger, et samuraisværd, en kreditkortkniv, en machete, en halskniv og en enhåndsbe-
         tjent, låsbar foldekniv.
ved      dom fra københavns byret af 22. juni 2016 med fængsel i 5 måneder for overtrædel-
         se af straffelovens § 245, stk. 1, jf. til dels § 21, jf. § 89. udvist betinget af danmark
         med en prøvetid på 2 år. fængselsstraffen er en tillægsstraf til dommen af 24. maj
         2016.
landsrettens begrundelse og resultat
straffastsættelsen
                                                - 5 -
landsretten finder efter karakteren og omfanget af den begåede kriminalitet, at straffen, der er
en delvis tillægsstraf til dommene af 24. maj og 22. juni 2016, passende kan fastsættes til
fængsel i 3 år.
udvisningsspørgsmålet
tiltalte er 25 år gammel og pakistansk statsborger. han er født og opvokset i danmark. tiltal-
te, der tidligere er dømt for ligeartet kriminalitet og i forløbet har modtaget betingede domme,
er nu idømt fængsel i 3 år for overtrædelse af bl.a. straffelovens § 119, stk. 1, § 245, stk. 1, og
§ 191, stk. 1, 1. pkt.
det følger herefter af udlændingelovens § 22, nr. 2, 3, 4 og 6, jf. den dagældende udlændinge-
lovs § 26, stk. 2, at tiltalte skal udvises, medmindre dette vil være i strid med danmarks inter-
nationale forpligtelser. det skal således vurderes, om udvisning vil være i strid med bl.a. arti-
kel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter emrk).
af retspraksis fra den europæiske menneskerettighedsdomstol (herefter menneskeret-
tighedsdomstolen) og højesteret følger, at det navnlig beror på en proportionalitetsvurdering,
om en udvisning af en herboende udlænding er forenelig med denne bestemmelse. i bedøm-
melsen indgår bl.a. de samfundsmæssige behov for udvisning under hensyn til karakteren og
alvoren af den tidligere og nu begåede kriminalitet, hvor længe den pågældende har været i
opholdslandet, samt styrken af de familiemæssige, sociale og kulturelle bånd til opholdslandet
og statsborgerskabslandet, jf. bl.a. menneskerettighedsdomstolens dom af 1. juni 2017,
külekci, og u 2018.769 h.
der skal ifølge praksis foreligge meget tungtvejende grunde for at retfærdiggøre en udvisning,
når der er tale om en fastboende udlænding, der er født i landet eller indrejst som barn og har
tilbragt det meste af sin barndom og ungdom i landet, jf. herved menneskerettighedsdomsto-
lens dom af 23. juni 2008, maslov mod østrig. sådanne tungtvejende grunde kan foreligge i
forhold til bl.a. alvorlig voldskriminalitet, jf. ud over den nævnte külekci-dom bl.a. dom af
25. marts 2010, mutlag. alt andet lige skal der mindre graverende forhold til for at udvise, når
kriminaliteten er begået, efter at vedkommende er blevet myndig, jf. bl.a. mutlag-dommen,
dom af 10. april 2012, balogun, og dom af 27. april 2010, miah. både menneskerettigheds-
domstolen og højesteret har fundet, at en person, der taler statsborgerskabslandets sprog, ikke
                                                 - 6 -
kan siges at være uden nogen form for tilknytning til statsborgerskabslandet, jf. külekci-dom-
men, afvisningsafgørelse af 20. september 2011, lukic, og u 2017.1762 h.
særligt vedrørende den situation, at vedkommende enten er født i værtslandet eller indrejst i
en meget ung alder og på den ene side ikke har synderlig tilknytning til statsborgerskabslandet
og på den anden side ikke har stiftet en fortsat eksisterende familie i værtslandet, har menne-
skerettighedsdomstolen ikke statueret krænkelse ved udvisningsdomme, hvor den idømte straf
har været på
              -  3 år og 4 måneder for menneskesmugling, grov vold og narkotikakriminalitet,
                 uden forstraffe, og med indrejseforbud i 5 år (dom af 28. juni 2007, kaya mod
                 tyskland);
              -  3 år for narkotikakriminalitet, uden forstraffe, og med indrejseforbud i 10 år
                 (dom af 30. november 1999, baghli mod frankrig);
              -  2 år og 11 måneder for grov vold med flere lignende forstraffe, og hvor indrej-
                 seforbuddet var for bestandigt (dom af 25. marts 2010, mutlag mod tyskland).
i sin nyeste praksis vedrørende udvisning har menneskerettighedsdomstolen supplerende an-
ført, at hvor en national domstol nøje har sammenholdt domstolens praksis med den konkrete
sags særlige forhold og foretaget en grundig afvejning af de modstående hensyn, vil domsto-
len kun tilsidesætte denne vurdering, såfremt den er “arbitrary” eller ”manifestly unreasonab-
le”, jf. bl.a. dom af 14. september 2017, ndidi, og dom af 6. juni 2017, alam.
den straf på 3 års fængsel, som tiltalte nu er idømt, er en delvis tillægsstraf til bl.a. dom af 22.
juni 2016, hvorved tiltalte blev idømt en tillægsstraf af fængsel i 5 måneder for overtrædelse
af straffelovens § 245, stk. 1, jf. til dels § 21, ved at have udøvet grov vold i form af tramp og
spark mod forurettedes hoved og kast af en flaske mod forurettede, dog uden at ramme. ved
dommen blev tiltalte endvidere udvist betinget med en prøvetid på 2 år, jf. udlændingelovens
§ 24 b.
overtrædelsen af straffelovens § 119, stk. 1, og § 245, stk. 1, i denne sag har bestået i, at til-
talte i forening med flere uidentificerede medgerningsmænd har udøvet legemsangreb af sær-
lig rå, brutal og farlig karakter mod en fængselsbetjent, idet tiltalte og medgerningsmændene
                                                - 7 -
efter forudgående aftale eller fælles forståelse standsede fængselsbetjent f, da han var på vej
hjem fra arbejde, og overfaldt ham – der var intetanende og uden kendskab til overfaldsmæn-
dene – med flere knytnæveslag og spark i hovedet og på kroppen. de stak ham i den sam-
menhæng flere gange i baglåret og ballen med en kniv og slog ham flere gange i hovedet med
en skiftenøgle. byretten har lagt til grund, at tiltalte og medgerningsmændene målrettet gik
efter at overfalde en fængselsbetjent. ved overfaldet pådrog f sig stiksår i baglåret og ballen
og flere læsioner i hovedet og på kroppen i øvrigt. det fremgår af personundersøgelsen af f,
at slag i hovedet med en stump genstand kan indebære potentiel livsfare. f er i dag diagnosti-
ceret med ptsd som følge af overfaldet. han lider derudover af bevægelsesproblemer i det
ene ben på grund af beskadigelse af en nerve i ballen efter overfaldet. han kan derfor ikke
varetage den arbejdsfunktion, som han har uddannet sig til, og som tidligere var hans hverdag.
han er nu ansat i en skånestilling i kriminalforsorgen.
den overtrædelse af straffelovens § 191, stk. 1, 1. pkt., som tiltalte er fundet skyldig i, har
bestået i, at han den 1. juli 2016 i forening med to medgerningsmænd under særligt skærpen-
de omstændigheder har overdraget 60 gram kokain. gerningstidspunktet ligger kun 9 dage
efter, at tiltalte ved den føromtalte dom af 22. juni 2016 blev idømt en tillægsstraf på fængsel
i 5 måneder for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, og samtidig udvist betinget.
tiltalte er ikke mødt personligt under ankesagens behandling. af byrettens dom fremgår, at
tiltalte om sine personlige forhold bl.a. forklarede, at han har drevet egen virksomhed sammen
med en kammerat, og at han for 7-8 år siden har arbejdet i … . han har også på et tidspunkt
været stilladsarbejder. han mistede firmaet i forbindelse med varetægtsfængslingen. han bor
på … hos en ven, hvor han lejer et værelse. han har ikke arbejde. han er ikke gift eller har en
kæreste og har ingen børn. han er født i danmark og har også gået i børnehave og skole i
danmark. han har været i pakistan 3 gange, sidste gang i 2009. han har ingen venner der.
han har farbrødre, fætre og kusiner i pakistan. hans forældre og 8 søskende bor alle i dan-
mark. han er med i ltf.
det fremgår af forklaringen for byretten afgivet af tiltaltes bror – den da medtiltalte t2 – at
denne har forklaret, at hans og tiltaltes far er fra pakistan, mens deres mor er fra … .
                                                 - 8 -
der foreligger ikke oplysninger om tiltaltes sprogkundskaber. tiltalte har hverken under den
såkaldte ”§ 26-afhøring” hos politiet den 22. november 2016, hvor han bl.a. blev bedt om at
udtale sig om ”andre forhold, der kan have betydning for udsendelsen til … hjemlandet” eller
for byretten, forklaret, at han ikke taler pakistansk. tiltalte har som nævnt ikke givet møde for
landsretten og har således heller ikke her – trods mulighed herfor og anledning hertil i en sag,
der er anket af anklagemyndigheden med påstand om udvisning – afgivet forklaring om sine
sprogkundskaber. landsretten lægger derfor til grund, at tiltalte, der er opvokset i en familie
med en pakistansk far og søskende, og som har besøgt hjemlandet flere gange, taler paki-
stansk.
det er ubestridt, at tiltalte er medlem af bandegrupperingen ltf. efter forklaringen fra vidnet
politiassistent h fra københavns politi, efterretnings- og analysesektionen (eas), rocker-
og bandemonitorering, lægges det til grund, at ltf på landsplan har ca. 240 medlemmer,
heraf omkring 140 i københavn. efter vidnets forklaring lægges det endvidere til grund, at
ltf er organiseret med en fast struktur med en national ledelse og en opdeling i underliggen-
de afdelinger, hvor et eller flere medlemmer, såkaldte nomads, er forbindelsesleddet til ledel-
sen. betegnelserne ”captain” og ”sergeants” anvendes ligeledes, og efter vidnets opfattelse har
ltf en struktur, der ligner strukturen hos andre bandegrupperinger som eksempelvis bandi-
dos. det er politiets vurdering, at tiltalte blev medlem af ltf omkring maj 2015, og at han
ikke er nomad eller en del af ledelsen i øvrigt, men at han tilhører mellemgruppen af med-
lemmer.
den af tiltalte udøvede voldskriminalitet og længden af den nu idømte fængselsstraf taler med
betydelig styrke for udvisning. overfaldet, der blev begået af tiltalte i forening med andre og
efter forudgående aftale eller fælles forståelse, var brutalt, kynisk og medførte alvorlig per-
sonskade – fysisk og psykisk – og var rettet mod en fængselsbetjent alene på baggrund af
vedkommendes arbejde som fængselsbetjent. overfaldet må dermed anses for at være et an-
greb rettet mod et led i en grundlæggende funktion i et demokratisk retssamfund.
tiltalte er medlem af ltf, som han ifølge politiets vurdering har været medlem af siden maj
2015. medlemmer af ltf kan på baggrund af politiets såkaldte kriminalitetsbillede, der er
udarbejdet på grundlag af oplysninger fra kriminalregisteret, sættes i forbindelse med bl.a.
personfarlig kriminalitet og narkotikakriminalitet. tiltaltes medlemsskab af ltf må derfor
                                                 - 9 -
anses for at indebære en betydelig risiko for ny kriminalitet. landsretten bemærker i den for-
bindelse, at tiltalte i maj 2016 er straffet for overtrædelse af våbenlovgivningen og i juni 2016
er straffet for grov vold.
heroverfor står tiltaltes tilknytning til danmark. her har han haft sin opvækst, og hans foræl-
dre og søskende bor efter det oplyste her. tiltalte, der på gerningstidspunktet var 22 år, har
ikke taget en uddannelse i danmark, og han har ingen tilknytning til det danske arbejdsmar-
ked. tiltalte kan endvidere ikke anses for at være uden tilknytning til pakistan, som han har
besøgt tre gange, og hvor han efter sin forklaring for byretten har familie i form af farbrødre,
fætre og kusiner. som det fremgår ovenfor, lægges det til grund, at tiltalte taler pakistansk.
det kan således ikke anses for umuligt, at tiltalte vil kunne skabe sig en tilværelse i pakistan,
hvor hans herboende familie ligeledes vil kunne besøge ham.
under disse omstændigheder finder landsretten efter en samlet vurdering, at en udvisning af
tiltalte ikke vil udgøre en krænkelse af emrk artikel 8.
tre af rettens medlemmer udtaler herefter:
det følger af udlændingelovens § 49, stk. 1, jf. § 22, nr. 2, 3, 4 og 6, jf. § 32, stk. 2, nr. 5, at
tiltalte, hvis han udvises, skal meddeles indrejseforbud gældende for bestandig.
efter en afvejning af de ovennævnte hensyn, herunder navnlig tiltaltes stærke tilknytning til
danmark sammenholdt med den kriminalitet, som tiltalte nu og tidligere er dømt for at have
begået, finder vi, at det forhold, at konsekvensen af en udvisning vil være et indrejseforbud
gældende for bestandig, indebærer, at der herved vil være tale om et uproportionalt indgreb i
strid med bestemmelsen i emrk artikel 8, jf. herved menneskerettighedsdomstolens dom af
13. februar 2001, ezzouhdi mod frankrig, dom 22. april 2004, radovanovic mod østrig, dom
af 28. juni 2007, kaya mod tyskland (indirekte, idet der ses at være lagt vægt på, at indrejse-
forbuddet efterfølgende var blevet begrænset til 5 år), og dom af 25. marts 2010, mutlag mod
tyskland (modsætningsvis).
vi stemmer derfor for at stadfæste byrettens afgørelse om alene at udvise tiltalte betinget af
danmark.
                                              - 10 -
tre af rettens medlemmer udtaler:
af de ovennævnte grunde og efter en fornyet afvejning af alle oplysninger i sagen i lyset af
den lovmæssige retsfølge af en afgørelse om udvisning finder vi, at en udvisning af tiltalte
med indrejseforbud gældende for bestandig ikke kan anses for stridende mod bestemmelsen i
emrk artikel 8.
vi stemmer derfor for at tage anklagemyndighedens påstand om udvisning af tiltalte med ind-
rejseforbud gældende for bestandig til følge.
afgørelsen træffes efter det for tiltalte gunstigste resultat, jf. retsplejelovens § 216, stk. 1, så-
ledes at byrettens afgørelse om alene at udvise tiltalte betinget af danmark stadfæstes.
erstatning
de juridiske dommere tager som følge af forbrydelsens grovhed og de skader, der derved er
påført f, påstanden om godtgørelse i medfør af erstatningsansvarslovens § 26, stk. 3, til følge.
påstanden om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste henvises til civilt søgsmål, jf. herved rets-
plejelovens § 992, stk. 1.
                                   thi kendes for ret:
byrettens dom i sagen mod t stadfæstes med den ændring, at straffen nedsættes til fængsel i 3
år.
t skal inden 14 dage til f betale 10.000 kr. med tillæg af rente efter erstatningsansvarslovens
§ 16, stk. 2, fra den 4. maj 2018.
* statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten.
                                              (sign.)
                                           ___ ___ ___
                                             - 11 -
*) berigtiget i medfør af retsplejelovens § 221, stk. 1, på side 10, sidste afsnit, således at ”til-
talte” ændres til statskassen.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 11. december 2015
sag 13/2015
(2. afdeling)
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
mod
a
(advokat christian riewe)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aalborg den 24. maj 2013 og af vestre lands-
rets 13. afdeling den 27. juni 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanten, ankestyrelsen, har påstået stadfæstelse af byrettens dom, subsidiært hjemvis-
ning.
indstævnte, a, har nedlagt påstand om, at ankestyrelsen skal anerkende, at hans méngrad
som følge af den anerkendte arbejdsskade i form af planocellulært carcinom på baggrund af
de oplysninger, der forelå for ankestyrelsen ved afgørelsen af 11. januar 2013, udgjorde 15
%, subsidiært mindre end 15 %, men mere end 5 %.
as påstande svarer med en præcisering til påstandene for landsretten.
                                                - 2 -
anbringender
ankestyrelsen har anført navnlig, at sagen indeholder et centralt lovfortolkningsspørgsmål,
nemlig om bevisvurderingen efter arbejdsskadesikringslovens § 8, stk. 1, ved anerkendelse af
en erhvervssygdom efter lovens § 7, stk. 1, nr. 1, præjudicerer bevisvurderingen efter lovens §
12, stk. 2, ved udmåling af godtgørelse for den anerkendte erhvervssygdom efter § 18. der er
tale om to bevisformodningsregler med nogenlunde samme ordlyd. de to regler har imidlertid
hver sit formål og skal ikke praktiseres på samme måde.
det ligger i ordningen, at ankestyrelsen skal anerkende en erhvervssygdom efter lovens § 7,
stk. 1, nr. 1, selvom der er en medvirkende/konkurrerende årsag, nemlig hvis den arbejdsbe-
tingede påvirkning er tilstrækkelig, og ankestyrelsen samtidig kan foretage fradrag i erstat-
ningen og godtgørelsen svarende til det, der kan henføres til medvirkende/konkurrerende år-
sag. der er derfor ikke grundlag for at lade betingelserne for anerkendelse efter lovens § 8,
stk. 1, påvirke bevisbedømmelsen ved erstatningsudmålingen efter § 12, stk. 2.
ankestyrelsen har anerkendt as lungekræft som en erhvervssygdom efter § 7, stk. 1, nr. 1,
selvom der var to mulige årsager til lungekræften, nemlig asbestpåvirkningen og tobaksryg-
ningen. asbestpåvirkningen var i sig selv tilstrækkelig til at opfylde erhvervssygdomsforteg-
nelsens betingelser for at anerkende lungekræften som en erhvervssygdom, men tobaksryg-
ningen var den mest sandsynlige årsag til lungekræften. der var imidlertid ikke efter § 8, stk.
1, et tilstrækkeligt grundlag for at afslå at anerkende sygdommen som en erhvervssygdom.
ankestyrelsen har samtidig afslået at tilkende a godtgørelse for varigt mén under henvisning
til § 12, stk. 2, hvorefter et påvist varigt mén anses for at være en følge af arbejdsskaden,
medmindre overvejende sandsynlighed taler imod. ankestyrelsen har lagt vægt på, at tobaks-
rygning udgør så stor en risikofaktor i forhold til asbestpåvirkning, at fradraget bragte det va-
rige mén under bagatelgrænsen på 5 %. det indgik i denne vurdering, at efter risikofordelin-
gen mellem tobaksrygningen og asbestpåvirkningen udgør tobaksrygning 90 % af den sam-
lede risiko, mens asbestpåvirkningen udgør 10 %. det følger dermed af fordelingsprincippet,
at 90 % af det samlede varige mén med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end
arbejdsskaden.
                                               - 3 -
ankestyrelsen har dermed løftet sin bevisbyrde, mens a ikke har påvist forhold, der giver
grundlag for at tilsidesætte ankestyrelsens skøn.
a har anført navnlig, at ankestyrelsen har anerkendt hans lungekræft som en erhvervssygdom
og fastsat det samlede varige mén til 15 %, og der er ikke uenighed om denne méngrad. an-
kestyrelsen har truffet afgørelse om, at der ikke efter § 8, stk. 1, var grundlag for at afslå
godtgørelse efter loven, da det ikke kunne anses for overvejende sandsynligt, at sygdommen
skyldtes andre forhold end de erhvervsmæssige. da lidelsen (lungekræft) er anerkendt som en
arbejdsskade, er der ikke grundlag for at reducere godtgørelsen, når det ikke i forbindelse med
anerkendelsen blev anset for overvejende sandsynligt, at lidelsen skyldtes andre forhold end
de erhvervsmæssige.
det er ikke sådan, at a ville have haft en mildere form for lungekræft, hvis han ikke havde
været udsat for asbest, eller hvis han ikke havde røget tobak. måske ville han have haft lunge-
kræft alligevel, og måske ville han ikke have haft lungekræft, men påvirkningerne har ikke
haft betydning for omfanget af lidelsen, alene for risikoen for at udvikle lidelsen.
bestemmelsen i § 12, stk. 2, angår efter sin ordlyd den situation, hvor et påvist varigt mén helt
eller delvist må anses for at være en følge af andre forhold end arbejdsskaden. as varige mén
kan ikke anses for at være forårsaget af andet end lungekræften, som er den anerkendte ar-
bejdsskade, og allerede derfor skal a have medhold i sin påstand.
efter praksis kan der ske bortfald eller nedsættelse af en godtgørelse efter prognosesyns-
punkter, hvis de ikke-erhvervsmæssige påvirkninger (her tobaksrygning) under alle omstæn-
digheder ville påvirke as helbredsmæssige tilstand inden for en nærmere fremtid.
efter bl.a. retslægerådets udtalelser kan det ikke konkret angives, hvad der har været årsag til
udvikling af lungekræft hos a, og angivelse af årsag er alene baseret på en generel statistisk
risikovurdering. ankestyrelsen har derfor allerede af den grund ikke løftet bevisbyrden for, at
as lungekræft er forårsaget af andet end den erhvervsbetingede påvirkning.
                                                - 4 -
ankestyrelsen har anført, at tobaksrygning udgør 90 % af den samlede risiko og asbestpåvirk-
ning alene 10 % af den samlede risiko. det kan ikke tiltrædes, og ankestyrelsens vurdering
vil føre til åbenbart forkerte resultater. det bestrides ikke, at as risiko for at udvikle lunge-
kræft ville have været 90 % mindre, hvis han ikke havde røget tobak. det medfører imidlertid
ikke, at tobaksrygning udgør 90 % af den samlede risiko, eller at overvejende sandsynlighed
taler imod, at det er asbestpåvirkningen, der er årsag til lungekræften.
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet supplerende forklaring af professor, overlæge, dr. med.
ulrik becker.
ulrik becker har forklaret bl.a., at han er enig i retslægerådets konklusioner i sagen.
det er den samme kræftsygdom, som udvikles af asbest og rygning, og man kan derfor ikke
adskille tingene fra hinanden, når en patient har været påvirket af begge dele. man kan altså
ikke se på en vævsprøve, om det er rygning eller asbest, der er årsag til kræften. i nogle til-
fælde kan man genfinde asbestfibre eller spor efter tobaksrygning i lungerne, men det fortæl-
ler ikke noget i sig selv om årsagen til kræften, blot at lungerne har været påvirket af hen-
holdsvis asbest og tobak.
i det konkrete tilfælde kan man derfor ikke se, om det er rygningen eller asbesten, der har for-
årsaget kræften. man må forholde sig til sandsynlighederne.
der er ofte samvirkende årsager til kræften. statistisk set er rygning den største risikofaktor.
foreholdt landsrettens præmisser om, at ”der for såvel rygere som ikke-rygere er tale om en
fordobling af risikoen for at få lungekræft, hvis man udsættes for påvirkning fra asbest, som a
har været det”, er han enig i betragtningen, hvis man anskuer sandsynlighedsberegningen på
denne måde. det er korrekt udtrykt, da risikoen øges fra 1 % til 2 % ved påvirkning fra asbest
hos en ikke-ryger og fra en risiko på 10 % til 20 % for en ryger.
                                              - 5 -
hvis en person, der har været påvirket af asbest, også udsættes for tobaksrygning, stiger risi-
koen ud fra samme betragtning 10 gange.
retsgrundlaget
ved lov nr. 165 af 27. maj 1964 blev lov om forsikring mod følger af ulykkestilfælde (ulyk-
kesforsikringsloven) ændret, idet følgende bestemmelse blev indsat som ny § 1 b:
      ”1 b. er det usikkert, om en påvist forringelse af erhvervsevnen hos en person eller en
      persons død skyldes et ulykkestilfælde eller en skadelig påvirkning som omhandlet i § 1
      eller en erhvervssygdom som omhandlet i § 1 a, skal forringelsen af erhvervsevnen el-
      ler døden anses som hidført ved ulykkestilfældet eller den omhandlede skadelige på-
      virkning eller erhvervssygdommen, medmindre der er overvejende sandsynlighed for, at
      dette ikke er tilfældet.”
i bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 1963-64, tillæg a, lovforslag nr. l 111,
sp. 1374-1375) hedder det bl.a.:
      ”til § 1.
      til nr. 1.
      den gældende ulykkesforsikringslov omfatter ulykkestilfælde, der midlertidig eller
      vedvarende forringer en forsikret persons erhvervsevne eller forvolder pågældendes
      død. hermed ligestiller loven skadelige påvirkninger af højst nogle få dages varighed,
      der skyldes arbejdet eller de forhold, hvorunder det foregår, og som medfører forrin-
      gelse af erhvervsevnen eller død. endelig omfatter loven en række nærmere i loven an-
      givne erhvervssygdomme, såfremt det med rimelig sandsynlighed kan antages, at disse
      sygdomme og deres følgetilstande udelukkende eller i overvejende grad skyldes skade-
      lige påvirkninger hidrørende fra den forsikredes arbejde eller de forhold, hvorunder det
      foregår.
      for at anerkende en lidelse som bevirket ved et ulykkestilfælde er det efter de gældende
      regler ikke tilstrækkeligt, at muligheden for en årsagsforbindelse mellem ulykkestilfæl-
      det og lidelsen ikke kan anses for udelukket, men det kræves, at den pågældende lidelse
      efter almindelige lægelige erfaringer med rimelig sandsynlighed kan anses for bevirket
      ved ulykkestilfældet.
      den heromhandlede bedømmelse vil også efter gennemførslen af forslaget ske på
      grundlag af, hvad der er sandsynligt, således at erstatning udbetales, hvor der er en ri-
      melig sandsynlighed for medicinsk årsagssammenhæng, medens ydelse af erstatning af-
      slås, hvor sandsynligheden taler imod en sådan årsagssammenhæng. forslaget tager
      alene sigte på en afgørelse af medicinsk tvivlsomme tilfælde, hvor sandsynligheden for
                                               - 6 -
      og imod årsagsforbindelse trods indgående undersøgelse af alle foreliggende omstæn-
      digheder i det enkelte tilfælde er lige stor, således at det ikke er muligt at træffe en afgø-
      relse med udgangspunkt i, hvad der er mest sandsynligt i det foreliggende tilfælde. efter
      forslaget vil disse tilfælde blive afgjort til fordel for den forsikrede, hvilket må anses for
      rimeligt.”
ved lov nr. 272 af 26. maj 1976 blev ulykkesforsikringslovens § 1 a, stk. 3, affattet på føl-
gende måde:
      ”stk. 3. en person, der har pådraget sig en erhvervssygdom, har krav på ydelser efter lo-
      ven, med mindre det anses for overvejende sandsynligt, at pågældendes sygdom skyldes
      andre forhold end de erhvervsmæssige.”
af forarbejderne til lovforslaget (folketingstidende 1975-76, tillæg a, lovforslag nr. l 189,
sp. 3399-3400) fremgår bl.a.:
      ”til stk. 3.
      ef-henstillingen af 1966 går ud fra, at enhver lovgivning om erhvervssygdomme, som
      bygger på et fortegnelsessystem, yder den forsikrede fordelen af en lovbestemt formod-
      ning med hensyn til de erhvervsbetingede årsager til den sygdom, han har pådraget sig,
      når sygdommen er opført i fortegnelsen, og den erhvervsmæssige beskæftigelse bringer
      ham i berøring med det skadelige stof eller udsætter ham for den skadelige påvirkning,
      der efter fortegnelsen kan forårsage sygdommen.
      forslagets stk. 3 lovfæster denne formodning for de i bekendtgørelsen optagne syg-
      dommes erhvervsbetingethed. kan den forsikrede sygdomsramte person herefter godt-
      gøre, at hans sygdom er optaget i bekendtgørelsen, og at han i sit erhverv har konktakt
      med den skadelige påvirkning, som kan fremkalde sygdommen, er han berettiget til er-
      statning efter loven.
      den forsikrede skal således ikke, som efter gældende lov, godtgøre, at den skadelige
      påvirkning fra hans erhverv faktisk er sygdomsfremkalderen. kun såfremt arbejdsgive-
      ren (forsikringsselskabet) kan fremføre sådanne forhold, at det må anses for at være
      overvejende sandsynligt, at andre forhold end erhvervet er årsag til sygdommen (om-
      vendt bevisbyrde), bortfalder den forsikredes erstatningskrav.”
ulykkesforsikringsloven blev afløst af lov nr. 79 af 8. marts 1978 om arbejdsskadeforsikring.
lovens § 10, stk. 2, og § 13 var sålydende:
                                                 - 7 -
      ”stk. 2. en person, der har pådraget sig en erhvervssygdom, har krav på ydelser efter lo-
      ven, medmindre det anses for overvejende sandsynligt, at pågældendes sygdom skyldes
      andre forhold end de erhvervsmæssige.
      § 13. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses at være en
      følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.”
af bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 1977-78, tillæg a, lovforslag nr. l 47,
sp. 928-929) fremgår bl.a.:
      ”til §§ 10-12.
      bestemmelserne svarer til bestemmelserne i ulykkesforsikringslovens § 1 a…
      …
      til § 13.
      bestemmelsen svarer til gældende lovs § 1 b. der er tale om en formodningsregel i de
      situationer, hvor der ikke hersker tvivl om, hvorvidt der tidligere er sket en arbejds-
      skade, men hvor der kan være tvivl om, hvorvidt en senere indtruffen sygdom skyldes
      arbejdsskaden, dvs. tvivl om en sygdoms årsagssammenhæng med en tidligere arbejds-
      skade. formodningen har således ikke betydning for spørgsmålet om, hvorvidt en kon-
      stateret skade skal anerkendes som en arbejdsskade, men har alene relation til spørgs-
      målet om, hvorvidt en konstateret medicinsk lidelse er en følge af en tidligere (aner-
      kendt) arbejdsskade. bestemmelsen har således også betydning for så vidt angår de i §
      10 omhandlede sygdomme. den i § 10, stk. 2, foreslåede formodningsregel vedrører
      kun spørgsmålet om en sygdoms erhvervsbetingethed, dvs. spørgsmålet om dens aner-
      kendelse som erhvervssygdom. et eksempel vil belyse problemstillingen. pådrager en
      forsikret person sig en arsénforgiftning, og har pågældende på sin arbejdsplads kontakt
      med arsén, fastslår formodningsreglen i § 10, stk. 2, at arsénforgiftningen skal anses for
      fremkaldt gennem kontakten med arsén på arbejdspladsen og erstattes som erhvervs-
      sygdom. senere blive pågældende blind på det ene øje og hævder, at blindheden er en
      medicinsk følge af arsénforgiftningen. hvis ikke overvejende medicinsk sandsynlighed
      i det konkrete tilfælde taler for, at blindheden skyldes andre forhold end arsénforgift-
      ningen, følger det af § 13, at den skal anses for en medicinsk følge heraf og erstattes ef-
      ter loven.”
den 1. juli 1988 afgav arbejdsskadeudvalget betænkning nr. 1142/1988. under arbejdsskade-
udvalget havde der været nedsat et underudvalg om erhvervssygdomme, som afgav delbe-
tænkning, optaget som bilag 7 i hovedbetænkningen.
af hovedbetænkningen (s. 42) fremgår bl.a.:
                                             - 8 -
     ”iv: medvirkende årsager.
     der er i underudvalget enighed om, at der enten bør skabes formel lovhjemmel til som i
     dag at anerkende de sager, hvor arbejdet alene er medvirkende årsag til sygdommen,
     eller hvor arbejdet blot har forværret en sygdom, eller at det udtrykkeligt bør fremgå af
     asfl, at disse tilfælde ikke er omfattet af loven.
     underudvalgets flertal har fundet, at disse tilfælde fortsat bør anerkendes, dvs. at der
     bør skabes formel lovhjemmel for denne praksis.
     …”
af deltænkningen (hovedbetænkningens s. 306-320) fremgår bl.a.:
     ”3.3.3. anerkendelse af erhvervssygdomme, når der ikke er er-
     statningsberettigede følger
     3.3.3.1. indledning.
     der er i forbindelse med arbejdsskadeudvalgets arbejde rejst spørgsmål om det hen-
     sigtsmæssige i at anerkende en erhvervssygdom, når der ikke er erstatningsberettigende
     følger.
     i det følgende vil sikringsstyrelsens bemærkninger om spørgsmålet blive gennemgået.
     gennemgangen skal ikke betragtes udtømmende.
     gennemgangen vil kun beskæftige sig med spørgsmålet om, hvorvidt man skal aner-
     kende en konkret sag, når der ikke er erstatningsberettigende følger.
     …
     3.3.3.2. sikringsstyrelsens bemærkninger.
     som erhvervssygdom anses ifølge arbejdsskadeforsikringsloven sygdomme, der efter
     medicinsk og teknisk erfaring er forårsaget af særlige påvirkninger, som bestemte per-
     songrupper gennem deres arbejde eller de forhold, hvorunder dette foregår, er udsat for i
     højere grad end personer uden sådant arbejde (der henvises til gennemgangen af ar-
     bejdsskadeforsikringslovens § 10 ovenfor side 15 ff – afsnit 3.1.2.3.1).
     der er ikke i denne definition noget krav om, at sygdommen samtidig skal have medført
     et varigt mén på 5 % eller derover eller tab af erhvervsevne på 15 % eller derover (lo-
     vens §§ 28 og 27) for at kunne anerkendes som en erhvervssygdom.
     ...
     det har været foreslået, at sikringsstyrelsen ikke længere skal anerkende de sager, hvor
     der ikke skønnes at være erstatningsberettigende følger.
     ...
                                        - 9 -
3.3.3.3. beviset for sygdommen.
…
i disse sager tjener anmeldelsen og anerkendelsen blandt andet som en registrering, der
medfører, at skadelidte – hvis sygdommen udvikler sig – kan henvende sig til sikrings-
styrelsen på ny med henblik på en behandling af erstatningsspørgsmålet.
...
3.4.1. tilfælde, hvor arbejdet er medvirkende årsag til en er-
hvervssygdom eller til forværring af en forudbestående li-
delse.
i en række tilfælde kan man undertiden komme ud for, at de påvirkninger den pågæl-
dende udsættes for under arbejdet, forværrer en forudbestående ”privat” lidelse eller
forværrer en lidelse, som måske kan henføres til en tidligere arbejdsskade.
dette er typisk tilfældet ved hudlidelser.
arbejdsskadeforsikringsloven indeholder ikke bestemmelser, der udtrykkeligt omtaler
anerkendelse af forværring af en forudbestående lidelse, men flere steder i loven synes
dette forudsat således f.eks. i §§ 22 og 23, der dog særligt forudsætter en forudgående
arbejdsskade.
der er ingen tvivl om, at sigtet med arbejdsskadeforsikringsloven generelt er at give er-
statning for tab af erhvervsevne og for varigt mén, der kan henføres til den skadelidtes
arbejde.
dette betyder, at man skal vurdere skadelidtes helbredstilstand før og efter skaden, og
dække den eventuelle forringelse, der måtte være sket, når lovens formelle betingelser i
øvrigt er opfyldt.
i denne forbindelse er det således uden betydning om den skade, der måtte være sket,
alene er en forværring af en privat sygdom eller en selvstændig skade, når blot forvær-
ringen kan henføres til arbejdet.
enhver arbejdsskade anses herefter principielt som en forværrelse af den skadelidtes
helbredstilstand før skaden, uanset om skadelidte før arbejdsskaden generelt var anset
for rask. styrelsens anerkendelse af sådanne tilfælde i den almindelige sagsbehandling
hviler på mangeårig praksis, ubestridt af den sociale ankestyrelse.
det kan nævnes, at anerkendelse af sager, som forelægges erhvervssygdomsudvalget i
medfør af bestemmelsen i lovens § 10, stk. 3 er betinget enten af, at sygdommen efter
den nyeste medicinske erfaring opfylder kravene for at blive optaget i fortegnelsen, eller
af, at sygdommen udelukkende eller i overvejende grad er forårsaget af arbejdets sær-
lige art.
                                               - 10 -
      der er ikke med denne bestemmelse tilsigtet nogen indskrænkning i sikringsstyrelsens
      nævnte praksis.
      bestemmelsens ordlyd findes ej heller at være til hinder for, at sikringsstyrelsen kan
      anerkende en i forhold til den totale helbredssituation selv beskeden forværring, idet det
      i denne gruppe af sager alene er forværringen, der anerkendes som arbejdsbetinget, og
      ikke hele lidelsen.
      ved fastsættelsen af selve erstatningen (varigt mén og tab af erhvervsevne m.v.) vil der
      blive taget afgørende hensyn til omfanget af pågældendes forudbestående lidelse og om-
      fanget af den del af lidelsen, der herefter kan henføres til arbejdet.
      …
      konklusion
      der er i udvalget enighed om, at der bør skabes formel lovhjemmel til at anerkende de
      sager, hvor arbejdet alene er medvirkende årsag til sygdommen eller hvor arbejde har
      forværret en forudbestående sygdom, eller at det klart fremgår af arbejdsskadeforsik-
      ringsloven, at disse tilfælde ikke er omfattet af loven.
      udvalgets flertal har fundet, at disse tilfælde fortsat bør anerkendes.
      …”
på baggrund af betænkningen vedtog folketinget en ny arbejdsskadeforsikringslov (lov nr.
390 af 20. maj 1992 om forsikring mod følger af arbejdsskade). loven indeholdt bl.a. føl-
gende bestemmelser:
      ”§ 11. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen, jf. §
      10, stk. 1, nr. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses for overvejende
      sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæssige.
      …
      § 12. forsikringsdækningen efter denne lov omfatter den personskade, som er forvoldt
      af arbejdsskaden, selv om den er beskeden i forhold til skadelidtes samlede helbredstil-
      stand.
      stk. 2. godtgøres det, at den anmeldte personskade ikke udelukkende er forvoldt af den
      anmeldte skade, skal skadelidte underrettes herom senest samtidig med meddelelsen om
      skadetilfældets anerkendelse, jf. § 23.
      § 13. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt men eller en persons død anses for at være
      en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.
      …
                                                - 11 -
       § 26. erstatning efter §§ 30 og 32 samt godtgørelse efter § 33 i denne lov fastsættes på
       grundlag af arbejdsskadens følger. erstatningen kan således nedsættes eller efter om-
       stændighederne bortfalde, hvis skadelidtes aktuelle lægelige og sociale situation ikke
       udelukkende kan henføres til arbejdsskaden.
       …”
i de almindelige bemærkninger til lovforslaget (folketingstidende 1991-92, tillæg a, lovfors-
lag nr. l 168, sp. 3751-3752) hedder det bl.a.:
       ”4. betydningen af forudbestående lidelse
       arbejdsskadestyrelsen/ankestyrelsen har hidtil haft den praksis, at kun de følger, der
       kan tilskrives arbejdsskaden, anerkendes og kompenseres.
       ombudsmanden har rejst tvivl om lovmedholdeligheden af styrelsernes praksis og har
       blandt andet henvist til den almindelige erstatningsret.
       efter de almindelige erstatningsregler ydes der fuld erstatning, selv om der indtræder
       usædvanlige komplikationer, eller følgerne skyldes skadelidtes særlige dispositioner,
       medmindre skadelidtes erhvervsevne allerede var nedsat, eller den forudbestående li-
       delse med sikkerhed på et senere tidspunkt ville have medført i det væsentlige de
       samme følger af skaden.
       en ændring af styrelsernes praksis, således at den kommer til at svare til de almindelige
       erstatningsretlige regler, vil betyde, at nogle skadelidte ikke får den erstatning, som de
       efter styrelsernes nuværende praksis er berettigede til, mens andre vil få erstatning for
       skadefølger, der ikke kan henføres til arbejdsskaden.
       det foreslås derfor, at den hidtidige praksis, hvorefter der alene ydes kompensation for
       de skadefølger, der kan henføres til arbejdsskaden, præciseres i loven.”
af bemærkningerne til lovforslagets enkelte bestemmelser (sp. 3758-3761) fremgår bl.a.:
       ”til § 12
       bestemmelsen er ny.
       der er rejst kritik af arbejdsskadestyrelsens praksis med at anerkende skadetilfælde,
       hvor skadelidtes aktuelle helbredsmæssige situation ikke udelukkende er en følge af ar-
       bejdsskaden, men er en kombination af følger af en arbejdsskade og konkurrerende for-
       hold, ligesom det er kritiseret, at arbejdsskadestyrelsen anerkender visse skadetilfælde
       som forværring af forudbestående lidelse.
                                               - 12 -
      der foreslås i stk. 1 indsat en lovhjemmel til at anerkende disse skadetilfælde i overens-
      stemmelse med hidtidig praksis. beslutning om eventuelt forbehold forudsættes truffet i
      forbindelse med stillingtagen til anerkendelse.
      der henvises endvidere til § 26 og bemærkningerne hertil samt til lovforslagets almin-
      delige bemærkninger.
      bestemmelsens stk. 2 skal forhindre, at skadelidte først i forbindelse med erstatnings-
      fastsættelsen får kendskab til, at erstatningen er nedsat på grund af en forudbestående
      lidelse. en sådan nedsættelse af erstatningen er begrundet i anerkendelsen jf. ovenfor,
      og må af skadelidte kunne indbringes for den sociale ankestyrelse efter reglerne for
      klage over afviste tilfælde, jf. § 55.
      til § 13
      bestemmelsen svarer til den gældende lovs § 13.
      …
      til § 26
      bestemmelsen er ny og skal ses i sammenhæng med forslagets § 12 og bemærkningerne
      hertil samt lovforslagets almindelige bemærkninger. i konsekvens af bestemmelsen i
      forslagets § 12, hvorefter arbejdsskadestyrelsen har adgang til at anerkende skadestil-
      fælde, hvor arbejdsskaden ikke udelukkende har medført skadesfølgerne, indføres der
      her en adgang for arbejdsskadestyrelsen til at nedsætte eller efter omstændighederne
      lade erstatningen helt bortfalde, således at skadelidte alene opnår kompensation for ar-
      bejdsskadens følger, og ikke for forudbestående (eventuelt medfødte) eller konkurre-
      rende lidelser mv. der er ikke ved bestemmelsen tilsigtet nogen ændring af arbejdsska-
      destyrelsens hidtidige praksis.
      samtidig med afgørelsen om skadens anerkendelse underrettes skadelidte om eventuelle
      forbehold, der vil blive tillagt vægt ved erstatningsudmålingen eller udmålingen af
      godtgørelsen. ved afgørelsen af erstatningen eller godtgørelsen underrettes skadelidte
      om vægtningen af forbeholdet.”
ved lov nr. 422 af 10. juni 2003 blev lov om forsikring mod følger af arbejdsskade afløst af
arbejdsskadesikringsloven. lovens § 8 og § 12 var affattet på følgende måde:
      ”§ 8. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen over er-
      hvervssygdomme, jf. § 7, stk. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses
      for overvejende sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæs-
      sige.
      stk. 2. for erhvervssygdomme gælder retsvirkningerne i denne lov fra den dag, hvor
      sygdommen anmeldes, medmindre andet er fastsat i loven.
                                              - 13 -
      § 12. erstatning og godtgørelse efter §§ 15-18 fastsættes på grundlag af arbejdsskadens
      følger. erstatning og godtgørelse kan nedsættes eller efter omstændighederne bortfalde,
      hvis tilskadekomnes aktuelle lægelige eller sociale situation ikke udelukkende kan hen-
      føres til arbejdsskaden.
      stk. 2. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses for at være
      en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.”
af bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 2002-03, tillæg a, lovforslag nr. l
216, s. 6613-6618) fremgår bl.a.:
      ”bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
      …
      til § 8
      bestemmelsen svarer til gældende lovs § 11 med en enkelt sproglig tilføjelse for at præ-
      cisere bestemmelsens ordlyd.
      …
      til § 12
      bestemmelsen i stk. 1 afløser gældende lovs § 26.
      bestemmelsen i stk. 2 svarer til gældende lovs § 13.”
af den nugældende arbejdsskadesikringslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 278 af 14. marts 2013,
fremgår bl.a.:
      ”kap. 3. arbejdsskade
      …
      § 7. ved erhvervssygdomme forstås efter denne lov:
      1) sygdomme, som efter medicinsk dokumentation er forårsaget af særlige påvirknin-
          ger, som bestemte persongrupper gennem deres arbejde eller de forhold, det foregår
          under, er udsat for i højere grad end personer uden sådant arbejde. endvidere syg-
          domme hos et levendefødt barn, der er pådraget inden fødslen som følge af mode-
          rens arbejde under graviditeten. arbejdsskadestyrelsens direktør fastsætter efter for-
          handling med erhvervssygdomsudvalget, jf. § 9, i en fortegnelse, hvilke sygdomme
          der anses for at være af denne karakter.
      …
      § 8. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen over er-
      hvervssygdomme, jf. § 7, stk. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses
                                               - 14 -
       for overvejende sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæs-
       sige.
       …
       almindelige regler om fastsættelse af erstatning m.v.
       § 12. erstatning og godtgørelse efter §§ 15-18 fastsættes på grundlag af arbejdsskadens
       følger. erstatning og godtgørelse kan nedsættes eller efter omstændighederne bortfalde,
       hvis tilskadekomnes aktuelle lægelige eller sociale situation ikke udelukkende kan hen-
       føres til arbejdsskaden.
       stk. 2. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses for at være
       en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod, eller
       andet er fastsat i denne lov.”
af bekendtgørelse nr. 710 af 26. juni 2012 (udstedt i medfør af lovens § 7, stk. 1, nr. 1) om
fortegnelse over erhvervssygdomme anmeldt fra 1. januar 2005, der var gældende ved anke-
styrelsens afgørelse af 11. januar 2013 (nu bekendtgørelse nr. 1512 af 13. januar 2015), frem-
går bl.a.:
       ”§ 1. en sygdom kan anerkendes som erhvervssygdom, jf. lovens § 7, stk. 1, nr. 1, hvis
       følgende generelle betingelser er opfyldt:
       1) den skadelige påvirkning skal have en styrke og tidsmæssig udstrækning, som efter
           medicinsk dokumentation kan forårsage sygdommen.
       2) sygdomsbilledet skal efter medicinsk dokumentation stemme overens med den
           skadelige påvirkning og sygdommen.
       3) sygdommen må ikke med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end de
           erhvervsmæssige, jf. lovens § 8, stk. 1.
       stk. 2. desuden skal særlige betingelser, der er nævnt under de enkelte punkter i forteg-
       nelsen være opfyldt.”
i bilag 1 til bekendtgørelsen er under gruppe k angivet kræftsygdomme, og under k.4.1.d er
anført lunge/asbest.
arbejdsskadestyrelsen har i sin vejledning nr. 9946 af 24. november 2014 om erstatning for
tab af erhvervsevne beskrevet sin praksis om årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
efter arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 2, herunder beviset for fravigelse af formodnings-
reglen. det hedder i vejledningen bl.a.:
                                        - 15 -
”kapitel 1. indledning
denne vejledning er skrevet af arbejdsskadestyrelsen og er en beskrivelse af, hvordan
erhvervsevnetabet fastsættes. den vil beskrive vores praksis, illustreret gennem en ræk-
ke eksempler.
…
kapitel 2. generelt om erhvervsevnetab
…
2.5. årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
i en del tilfælde er tilskadekomnes erhvervsmæssige situation betinget af både arbejds-
skadens følger og andre forhold på det tidspunkt, hvor erhvervsevnetabet skal vurderes.
loven er indrettet på den måde, at der kun kan ydes erstatning for følgerne af en ar-
bejdsskade. erstatning kan således ikke ydes for forringelse af erhvervsevnen, der har
andre grunde. (§ 12, stykke 1)
på den anden side indeholder loven en formodningsregel, hvorefter hele forringelsen af
erhvervsevnen skyldes arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler
imod (§ 12, stykke 2). denne formodningsregel får især betydning i de situationer, hvor
det er tvivlsomt, om arbejdsskaden er den eneste årsag til et påvist tab af erhvervsevne.
domstolene har i en række retssager tillagt denne formodningsregel afgørende betyd-
ning, ved at stille store krav til dokumentationen for, at der er andre årsager end arbejds-
skaden til et påvist tab af erhvervsevnen. domstolenes fortolkning af formodningsreglen
nærmer sig de principper, der gælder inden for erstatningsretten. domstolene lader risi-
koen, for manglende dokumentation for andre årsager til erhvervsevnetabet (bevisbyr-
den), hvile på os.
fradrag i erstatningen kan derfor kun ske, hvis den forudbestående eller konkurrerende
skade eller sygdom allerede har medført en begrænsning i indtjeningsevnen, eller under
alle omstændigheder ville medføre en begrænsning af indtjeningsevnen i fremtiden.
i pa u-2-99 og i pa u-3-99 har ankestyrelsen taget udgangspunkt i:
1) om der var dokumentation for nedsat erhvervsevne forud for arbejdsskaden og
2) om der ud fra en lægesagkyndig bedømmelse forelå nærliggende risiko for, at den
    forudbestående sygdom, uafhængigt af arbejdsskaden, ville nedsætte erhvervsevnen
    væsentligt, eller for at der uafhængigt af arbejdsskaden ville være opstået en væ-
    sentlig helbredsforringelse, som ville medføre et tab af erhvervsevne (prognose-
    synspunkt).
når vi overvejer fratræk efter § 12, stykke 2, sondrer vi således mellem:
− forudbestående sygdomme som vedrører den legemsdel, som er beskadiget ved ar-
    bejdsskaden. en form for forudbestående sygdom er dispositioner for sygdomme i
    den legemsdel, som er ramt af arbejdsskaden og som udløses ved arbejdsskaden, ek-
    sempelvis hvirvelskred i ryggen.
                                               - 16 -
       − konkurrerende sygdomme som er andre sygdomme, der ikke kun vedrører den
            arbejdsskadede legemsdel. som eksempler kan nævnes følger efter børnelammelse,
            sklerose og epilepsi.
       − prognosesynspunktet hvor erhvervsevnen ikke har været påvirket af en forud-
            bestående eller konkurrerende sygdom, men hvor sygdommen utvivlsomt inden for
            en kortere tidshorisont, uanset arbejdsskaden, ville have påvirket evnen til at tjene
            penge.
       der er ikke den store forskel på forudbestående og konkurrerende sygdomme set i for-
       hold til vurderingen af erhvervsevnetab.
       bevisbyrden ved prognosesynspunktet er meget tung at løfte. helbredsmæssigt må der
       ikke være tvivl om, at sygdommen er så alvorlig, at sygdommen indenfor kortere tid,
       uanset arbejdsskaden, ville have påvirket indtjeningsevnen.
       …”
højesterets begrundelse og resultat
ankestyrelsen anerkendte ved afgørelsen af 11. januar 2013 as lungekræft som en erhvervs-
sygdom på grund af hans erhvervsmæssige udsættelse for asbest. ankestyrelsen fastsatte
samtidig, at hans varige mén kun for en tiendedels vedkommende skyldtes arbejdsskaden,
mens resten måtte henføres til hans tobaksrygning. da den arbejdsskaderelaterede méngrad
herefter var under 5 %, blev der ikke fastsat nogen méngodtgørelse.
spørgsmålet er, om ankestyrelsen efter forholdene ved afgørelsen af 11. januar 2013 var be-
rettiget til at bestemme, at méngodtgørelsen skulle nedsættes eller bortfalde, selvom arbejds-
skaden var anerkendt, og i givet fald om det var berettiget at lade godtgørelsen bortfalde.
forholdet mellem arbejdsskadesikringslovens § 8, stk. 1, og § 12
selvom en sygdom anerkendes som en erhvervssygdom og dermed som en arbejdsskade, har
den syge person ikke krav på méngodtgørelse, hvis det må anses for overvejende sandsynligt,
at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæssige, jf. arbejdsskadesikringslovens
§ 8, jf. § 7. efter disse bestemmelser og deres forarbejder (folketingstidende 1975-76, tillæg
a, lovforslag nr. l 189, sp. 3399-3400) må det forstås således, at det for anerkendelse af en
sygdom som en erhvervssygdom efter fortegnelsen ikke er et krav, at det godtgøres, at den
erhvervsmæssige skadelige påvirkning faktisk er sygdomsfremkalderen, hvis den efter for-
                                                 - 17 -
tegnelsen kan forårsage den. der er imidlertid ikke krav på ydelser, hvis det må anses for
overvejende sandsynligt, at andre forhold end de erhvervsmæssige er årsag til sygdommen, jf.
§ 8, stk. 1.
efter arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 1, kan bl.a. godtgørelse for varigt mén nedsættes
eller efter omstændighederne bortfalde, hvis den tilskadekomnes lægelige situation som følge
af arbejdsskaden ikke udelukkende kan henføres til arbejdsskaden (erhvervssygdommen).
højesteret finder, at i tilfælde, hvor de almindelige betingelser for at anse en sygdom som en
erhvervssygdom efter fortegnelsen over erhvervssygdomme er opfyldt, skal der efter § 8, stk.
1, foretages en konkret bevisbedømmelse af sygdommens årsag, som kun udelukker ydelser,
hvis sygdommen i det hele må anses for en følge af de ikke erhvervsmæssige årsager. høje-
steret finder endvidere, at en anerkendelse af en erhvervssygdom som arbejdsskade efter § 8,
stk. 1, ikke er til hinder for, at der træffes afgørelse i medfør af § 12, stk. 1, om nedsættelse
eller bortfald af ydelser, såfremt den tilskadekomnes situation helt eller delvis skyldes andre
forhold end den erhvervsbetingede sygdom.
ankestyrelsen var således berettiget til som sket at anerkende as lungekræft som en erhvervs-
sygdom efter § 8, stk. 1, med forbehold for ved afgørelsen efter § 12 om varigt mén at fore-
tage fradrag i godtgørelsen under henvisning til, at ménet delvis havde anden årsag. dette er i
overensstemmelse med den administrative praksis, der blev opretholdt ved lov nr. 390 af 20.
maj 1992 om arbejdsskadeforsikring.
fastsættelse af méngodtgørelse efter arbejdsskadesikringslovens § 12
fire dommere – niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm og kurt rasmussen – udtaler
herefter:
ved bedømmelsen af, om en tilskadekommens lægelige situation helt eller delvis skyldes an-
dre forhold end de erhvervsbetingede med den virkning, at en méngodtgørelse eller andre
ydelser efter loven skal nedsættes eller bortfalde, jf. arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 1,
gælder en formodningsregel efter § 12, stk. 2, hvorefter bl.a. et varigt mén anses for en følge
                                               - 18 -
af arbejdsskaden (erhvervssygdommen), medmindre overvejende sandsynlighed taler der-
imod. vi finder, at denne formodningsregel indebærer, at ménet anses for i det hele at være en
følge af erhvervssygdommen, herunder de erhvervsmæssige skadelige påvirkninger, medmin-
dre det efter en konkret bevisbedømmelse vurderes, at overvejende sandsynlighed (det vil sige
en sandsynlighed på mere end 50 %) taler for, at ménet helt eller delvis må anses for at være
en følge af andet end de erhvervsmæssige skadelige påvirkninger, jf. herved højesterets dom
gengivet i ufr 2010.1197.
vi finder endvidere, at der til afkræftelse af formodningen efter bestemmelsens ordlyd og
formål må kræves en sædvanlig konkret bevisbedømmelse, der kan sidestilles med den, der
kræves ved bedømmelse af forudbestående lidelser, jf. herved bl.a. højesterets domme gengi-
vet i ufr 1998.1627, ufr 2010.168 og ufr 2010.1197.
retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 9 udtalt, at det ikke konkret kan angives, hvad
der har været årsagen til as udvikling af lungekræft.
retslægerådet har udtalt sig om de risici, der er forbundet med as udsættelse for radon, asbest
og tobaksrygning, som relative og absolutte risici, risikoøgning og ætiologisk fraktion (effekt
af fjernelse af en risiko). i besvarelsen af spørgsmål 3 og 5 har rådet udtalt, at a i seks år har
været udsat for en signifikant asbestpåvirkning svarende til 10-15 fibre/ml i 10 år, og at det
vurderes, at denne påvirkning har øget risikoen for lungekræft med 2 gange i forhold til en
person, som ikke har været udsat for asbestpåvirkning. af besvarelsen af spørgsmål 4, 5 og a
fremgår – idet parterne er enige om, at as tobaksforbrug har været i en størrelsesorden sva-
rende til 20 pakkeår – at as risiko for lungekræft med det tobaksforbrug, han har haft, er øget
10 gange i forhold til en person, som aldrig har røget. hans risiko for lungekræft med det to-
baksforbrug, han har haft, var 10 %, når der ses bort fra asbestpåvirkningen, og hans risiko for
at udvikle lungekræft med den asbestpåvirkning, han har været udsat for, var 2 %, når der ses
bort fra hans tobaksforbrug. det fremgår endvidere af besvarelserne, at tobaksrygning og as-
bestpåvirkning har en multiplikativ virkning, således at as risiko for lungekræft var 20 %, når
begge forhold tages i betragtning. retslægerådet har i fortsættelse heraf anført, at andelen af
lungekræfttilfælde, der skyldes asbestpåvirkning, således er omkring 50 % for både rygende
og ikke-rygende asbestarbejdere. det fremgår endvidere af retslægerådets besvarelse af
                                              - 19 -
spørgsmål a, at den ætiologiske fraktion for udsættelsen for asbest er 50 % og for tobak 90
%.
med henvisning til oplysningerne om de ætiologiske fraktioner har rådet udtalt, at den mest
sandsynlige årsag til as lungekræft er tobaksrygning, men at asbestpåvirkningen uanset to-
baksrygningen har fordoblet risikoen.
ankestyrelsen har i afgørelsen af 11. januar 2013 anført, at den konkrete risiko for lungekræft
skal sammenlignes med risikoen, såfremt a ikke var ryger. uanset retslægerådets oplysnin-
ger om den ætiologiske fraktion på 90 % for tobak og 50 % for asbest har ankestyrelsen vur-
deret, at rygning udgør 90 % af den samlede risiko, mens arbejdsskaden udgør 10 %. anke-
styrelsen har dermed vurderet, at 90 % af det samlede mén med overvejende sandsynlighed
skyldes andre forhold end arbejdsskaden.
både retslægerådet og ankestyrelsen har taget udgangspunkt i, at as risiko for lungekræft
skal sammenlignes med risikoen for en ikke-ryger. vi finder imidlertid, at da a faktisk var
ryger, skal der tages udgangspunkt i, at hans risiko for lungekræft i overensstemmelse med
retslægerådets besvarelse af spørgsmål 4, 5 og a er blevet fordoblet fra 10 % til 20 % som
følge af asbestpåvirkningen. vi finder det herefter ikke godtgjort, at as lungekræft med over-
vejende sandsynlighed skyldes andre forhold end den asbestpåvirkning (arbejdsskaden), han
har været udsat for. det må således i overensstemmelse med formodningsreglen i arbejdsska-
desikringslovens § 12, stk. 2, lægges til grund, at lungekræften er forårsaget af asbestpåvirk-
ningen. det bemærkes herved, at hans risiko for lungekræft ligeledes ville være fordoblet som
følge af asbestpåvirkningen, hvis han ikke havde været ryger.
vi har efter denne vurdering ikke anledning til at tage stilling til, om risikoanalyser vedrø-
rende alternative mulige årsager, baseret på statistiske analyser af sygdomsforekomst og -fra-
vær hos befolkningsgrupper, i sig selv opfylder kravene til den konkrete bevisbedømmelse,
der kan begrunde fravigelse af den legale formodning om, at lungekræften i det hele skyldes
asbestpåvirkningen.
                                               - 20 -
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom med den præcisering, der fremgår af as
principale påstand.
dommer lars hjortnæs udtaler:
retslægerådet har på grundlag af de foreliggende oplysninger om omfanget og varigheden af
as asbestudsættelse og tobaksrygning vurderet, at rygningen er den mest sandsynlige årsag
til, at han fik lungekræft.
as kræftsygdom blev anerkendt som en arbejdsskade med forbehold for at foretage fradrag på
grund af tobaksrygningen ved afgørelsen om bl.a. godtgørelse for varigt mén.
det varige mén udgøres i as tilfælde af en tilbagefaldsrisiko. derfor bliver vurderingen af
årsagerne til kræftsygdommen i realiteten sammenfaldende med vurderingen af årsagerne til
det varige mén.
as tobaksrygning ville isoleret set have medført en risiko for lungekræft, som var fem gange
større end den risiko, han isoleret set ville have haft som følge af asbestpåvirkningen. på
grund af den særlige synergieffekt mellem risikofaktorerne, som er beskrevet i retslægerådets
besvarelser, kunne disse kræftrisici ikke blot lægges sammen, men as kræftrisiko var på det
tidspunkt, hvor sygdommen brød ud, yderligere forøget til i alt 20 %, fordi risikoen fra to-
baksrygningen skulle ganges med risikoen fra asbestpåvirkningen. det fremgår af retslæge-
rådets besvarelse, at tobaksrygningen også var den væsentligste årsag til den yderligere for-
øgelse af kræftrisikoen, som synergieffekten medførte. jeg er som følge heraf ikke enig med
flertallet i, at situationen bør anskues sådan, at halvdelen af as samlede kræftrisiko på 20 %
skal henføres til asbestpåvirkningen, idet det for mig at se kun er muligt at stille tallene op på
den måde ved at henføre hele den risikoforøgelse, som skyldes synergieffekten, til asbestpå-
virkningen. det afspejler efter min mening ikke realiteten, når situationen rent faktisk er den,
at det er lige så rigtigt at henføre hele denne risikoforøgelse til tobaksrygningen. der er såle-
des reelt snarere tale om en ”parallelforskydning” af forholdet mellem den kræftrisiko, som
tobaksrygningen skabte, og den kræftrisiko, som asbestpåvirkningen skabte. jeg bemærker
herved, at det efter min opfattelse ikke i denne forbindelse er relevant, om a bør sammenlig-
                                               - 21 -
nes med en anden ryger eller ikke-ryger, idet det her drejer sig om at vurdere, hvad der er den
mest sandsynlige årsagssammenhæng, og ikke om det erstatningsretlige princip om at tage
skadelidte, som skadelidte er.
på denne baggrund må det efter min opfattelse i overensstemmelse med retslægerådets be-
svarelse lægges til grund, at as tobaksrygning er den mest sandsynlige årsag til kræftsyg-
dommen og derved reelt også til det varige mén. dermed har ankestyrelsen løftet bevisbyr-
den for, at ikke hele det varige mén kan henføres til asbestpåvirkningen, og ankestyrelsen har
derfor været berettiget til – i overensstemmelse med det forbehold, der blev taget ved aner-
kendelsen af kræftsygdommen som en arbejdsskade – at foretage fradrag for tobaksrygningen
ved vurderingen af, om a er berettiget til en godtgørelse for varigt mén.
jeg finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte ankestyrelsens vurdering, hvorefter a
ikke havde krav på méngodtgørelse, idet den del af det varige mén, der kan henføres til as-
bestpåvirkningen, måtte antages at udgøre mindre end lovens mindstegrænse på 5 %. jeg har
ikke herved taget stilling til, om det også var med rette, at ankestyrelsen lagde til grund, at
arbejdsskaden (og ménet) kun for en tiendedels vedkommende kunne henføres til asbestpå-
virkningen.
jeg stemmer herefter for at stadfæste byrettens dom.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at landsrettens dom stadfæstes med den
anførte præcisering.
                                      thi kendes for ret:
ankestyrelsen skal anerkende, at as méngrad som følge af den anerkendte arbejdsskade i
form af planocellulært carcinom på baggrund af de oplysninger, der forelå for ankestyrelsen
ved afgørelsen af 11. januar 2013, udgjorde 15 %.
landsrettens afgørelse om sagsomkostninger stadfæstes.
                                              - 22 -
i sagsomkostninger for højesteret skal ankestyrelsen betale 40.000 kr. til a.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt tirsdag den 18. oktober 2016
sag 93/2016
ekona a/s
(advokat jesper bang)
mod
nordea bank finland plc.
(advokat john sommer schmidt)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af sø- og handelsretten den 10. november 2015 og af
østre landsrets 10. afdeling den 12. februar 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, jon stokholm, poul dahl jensen,
vibeke rønne og jens kruse mikkelsen.
påstande
ekona a/s har nedlagt følgende påstande:
1) ophævelse af landsrettens kendelse om, at finansrådet skal bringe en sagkyndig i forslag.
2) principalt: det tillades, at den sagkyndige bringes i forslag af rektor for copenhagen busi-
ness school eller rektor for aarhus universitet. den sagkyndige skal have praktisk erfaring
med finansielle produkter, herunder swapaftaler.
subsidiært: det tillades, at den sagkyndige bringes i forslag af finanstilsynet. den sagkyndige
skal have praktisk erfaring med finansielle produkter, herunder swapaftaler.
nordea bank finland plc. har påstået stadfæstelse.
                                               - 2 -
anbringender
ekona har navnlig anført, at finansrådet er inhabilt i forhold til at bringe en sagkyndig i for-
slag. ekona skal i den forbindelse ikke bevise, at finansrådet er inhabilt. det er tilstrækkeligt,
at ekona kan redegøre for omstændigheder, der er egnede til at rejse tvivl om finansrådets
upartiskhed.
hvis den organisation, der bringer en sagkyndig i forslag, er inhabil, er den foreslåede sag-
kyndige også inhabil. habilitetsvurderingen af skønsmænd, sagkyndige og de organisationer,
der bringer skønsmænd og sagkyndige i forslag, er lige så streng som habilitetsvurderingen af
dommere. de brancheorganisationer, der bringer sagkyndige og skønsmænd i forslag, er ikke
underlagt en lempeligere habilitetsvurdering. formålet med habilitetsreglerne er dels at undgå
en reel risiko for, at afgørelsen i den konkrete sag påvirkes af uvedkommende hensyn, dels at
undgå at der hos parterne eller omverdenen opstår mistillid til upartiskheden hos den person,
der skal medvirke i sagen.
det er finansrådets erklærede målsætning at få indflydelse og at skabe resultater til gavn for
banksektoren. de store danske banker, der i perioden frem til finanskrisen i massivt omfang
markedsførte swapaftaler, ydede generelt set kun overfladisk rådgivning om swapaftalernes
karakteristika og risici. som følge deraf er en lang række banker involveret i retssager vedrø-
rende swapaftaler. flertallet af finansrådets medlemmer – og dermed finansrådet – har derfor
en åbenbar og fælles interesse i at få fastslået, at de større danske bankers praksis i relation til
rådgivning om swapaftaler i perioden frem til finanskrisen omkring 2009 ikke var ansvarspå-
dragende. allerede som følge af banksektorens åbenbare og stærke interesser i sager om
swapaftaler vil det være betænkeligt at overlade det til finansrådet at bringe en sagkyndig i
forslag.
nordea bank danmark besidder utvivlsomt en helt særlig position i finansrådet, dels fordi
finansrådet består af meget få medlemmer, dels fordi nordea er den suverænt største bank i
norden. dette taler i sig selv for, at finansrådet er inhabilt i relation til nordea.
efter landsrettens kendelse i nærværende sag indtrådte finansrådet som biintervenient til
støtte for spar nord bank a/s i højesterets sag 141/2015. finansrådet tilkendegav herved et
                                               - 3 -
ønske om, at banken blev frifundet i den pågældende sag, som havde betydelige ligheder med
nærværende sag. ekonas to hovedanbringender om, at banken oppebar skjulte vederlag, og at
der var betydelige asymmetrier mellem potentielle gevinster og tab i bankens favør, blev også
gjort gældende af bankkunden i højesterets sag 141/2015.
ved vurderingen af finansrådets habilitet skal det tillægges betydning, om der findes alterna-
tive muligheder for at få bragt en sagkyndig i forslag. der eksisterer udmærkede og betryg-
gende alternative muligheder for at finde en egnet sagkyndig. både rektor for copenhagen
business school, rektor for aarhus universitet og finanstilsynet vil kunne foreslå en kvalifi-
ceret sagkyndig med både praktisk indsigt i swapaftaler og dyb og bred faglig ballast.
der er ikke noget krav om, at den sagkyndige skal være ansat i eller have tilknytning til den
pågældende organisation, og de alternative organisationer er derfor frit stillet i forhold til,
hvilken sagkyndig man vil bringe i forslag, når blot vedkommende opfylder kravet om prak-
tisk indsigt i finansielle produkter, herunder swapaftaler.
nordea bank finland har navnlig anført, at det er helt sædvanligt, at der rettes henvendelse til
en brancheorganisation med henblik på at få bragt en eller flere egnede skønsmænd i forslag,
når der skal udmeldes syn og skøn. dette uagtet at brancheorganisationerne offentligt promo-
verer deres medlemmers interesser og jævnligt involverer sig i retssager som mandatarer eller
biintervenienter til fordel for deres medlemmer. tilsvarende må det være helt sædvanligt at
rette henvendelse til en brancheorganisation, når der skal bringes en sagkyndig i forslag.
det forhold, at én af sagens parter er medlem af en brancheorganisation, kan ikke i sig selv
føre til, at brancheorganisationen eller den foreslåede skønsmand eller sagkyndige er inhabil.
det er udokumenteret, at finansrådet i kraft af sin status som brancheorganisation skulle have
en særskilt interesse i at begunstige nordea, idet finansrådets formål er at varetage medlem-
mernes samlede interesser. finansrådet har som repræsentant for hele sektoren en interesse i
at sikre, at medlemmerne overholder de for branchen eksisterende retningslinjer, da det må
anses som værende bedst i overensstemmelse med medlemmernes samlede interesser.
                                               - 4 -
sagen angår nordea bank finlands konkrete rådgivning forud for indgåelsen af rente- og va-
lutaswapaftaler, og sagen kan derfor ikke anses som værende af så principiel karakter, at fi-
nansrådet eller andre banker skulle have en særlig interesse i sagens udfald.
nordea besidder ikke en særlig position i finansrådet, blot fordi nordea er en af danmarks
største banker. nordea er i øvrigt ikke den største bidragsyder til finansrådet.
hvis ekonas argumentation følges, vil det reelt føre til, at alle brancheorganisationer er inha-
bile i forhold til at bringe skønsmænd/sagkyndige i forslag.
der er ikke belæg for ekonas udsagn om, at banken i højesterets sag 141/2015, hvor finans-
rådet biintervenerede til støtte for banken, havde finansrådets ”fulde økonomiske og faglige
støtte”, og sagen er heller ikke sammenlignelig med nærværende sag. selv om begge sager
vedrører swapaftaler, indebærer det ikke, at sagerne er sammenlignelige. højesterets sag
141/2015 angik dels en aftale om en ”stop loss”-klausul, og dels hvorvidt bankkunden fortsat
var bundet af en swapaftale, efter at han indfriede det underliggende låneforhold, som blev
afdækket af swapaftalen. disse problemstillinger er ikke et tema i nærværende sag.
spørgetemaet angår branchemæssige kutymer, og finansrådet vil derfor være den mest veleg-
nede organisation til at bringe en sagkyndig i forslag.
højesterets begrundelse og resultat
den verserende sag ved sø- og handelsretten vedrører spørgsmål om, hvorvidt nordea bank
finland plc. har pådraget sig erstatningsansvar som følge af mangelfuld rådgivning, herunder
fortielse af væsentlige forhold, i forbindelse med ekona a/s’ indgåelse af swapaftaler.
kæresagen angår, hvilken organisation mv. der skal komme med forslag til en sagkyndig,
som skal besvare en række spørgsmål i sagen.
retsplejeloven indeholder ikke bestemmelser om sagkyndige erklæringer – heller ikke om
hvilke krav der må stilles til den organisation mv., der skal komme med forslag til sagkyn-
dige. i lighed med, hvad der gælder for udpegning af skønsmænd, jf. højesterets samtidige
kendelse i sag 39/2016, finder højesteret, at der ved afgørelsen af, hvilken organisation der er
                                                - 5 -
bedst egnet til at komme med forslag til sagkyndig, må foretages en samlet vurdering af den
pågældende organisations kvalifikationer i forhold til at foreslå en sagkyndig med relevant
faglig viden og indsigt samt af organisationens uvildighed.
det er i overensstemmelse med sædvanlig praksis at indhente forslag til skønsmænd fra den
relevante brancheorganisation. dette gælder som udgangspunkt også, selv om en af sagens
parter er medlem af den pågældende organisation. en tilsvarende ordning kan anvendes ved
udpegning af personer, der skal afgive en sagkyndig erklæring.
finansrådet er ikke part eller biintervenient i sagen, og der er ikke oplyst omstændigheder, der
giver grundlag for at antage, at finansrådet i øvrigt har en sådan interesse i sagens udfald, at
det er egnet til generelt at rejse tvivl om den fuldstændige upartiskhed hos en sagkyndig ud-
peget efter forslag fra finansrådet.
det bemærkes herved, at der ikke foreligger en sådan lighed mellem sagerne, at finansrådets
biintervention til støtte for spar nord bank a/s i højesterets sag 141/2015, som blev afgjort
ved dom af 30. juni 2016 (ufr 2016.3371) kan føre til et andet resultat.
parterne er enige om, at den sagkyndige skal have praktisk erfaring med finansielle produkter,
herunder swapaftaler. henset hertil tiltræder højesteret, at det er finansrådet, der skal anmo-
des om at foreslå en sagkyndig med en sådan indsigt.
med disse bemærkninger stadfæster højesteret landsrettens kendelse.
                                          thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ekona a/s skal i sagsomkostninger for højesteret inden 14 dage fra denne højesteretskendel-
ses afsigelse betale 10.000 kr. til nordea bank finland plc. beløbet forrentes efter rentelovens
§ 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt torsdag den 13. december 2012
sag 216/2012
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat jan schneider)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af retten i århus den 15. februar 2012 og af vestre
landsrets 11. afdeling den 23. marts 2012.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: marianne højgaard pedersen, vibeke rønne og mi-
chael rekling.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse af retten i århus’ kendelse af 15.
februar 2012 om at realitetsbehandle sagen.
t har påstået stadfæstelse af vestre landsrets kendelse af 23. marts 2012 om afvisning af
sagen.
sagsfremstilling
ved anklageskrift af 16. marts 2009 blev t tiltalt for overtrædelse af:
                                                 ”1.
straffelovens § 289, jf. skattekontrollovens § 13, stk. 1 – skattesvig af særlig grov karakter –
ved for indkomstårene 2001 til 2005 med forsæt at have selvangivet honorarer, løn eller lig-
nende for lavt med i alt 6.430.768 kr., hvorved det offentlige blev unddraget i alt 3.470.020
kr. i skat – således:
                                                 - 2 -
a.: for indkomståret 2001 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.231.587 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 667.822 kr. i skat.
b.: for indkomståret 2002 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.451.873 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 781.150 kr. i skat.
c.: for indkomståret 2003 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.004.962 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 537.736 kr. i skat.
d.: for indkomståret 2004 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.007.063 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 544.595 kr. i skat.
e.: for indkomståret 2005 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.735.283 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 938.717 kr. i skat.
                                                   2.
arbejdsmarkedsfondslovens § 18, stk. 2, jfr. stk. 1, litra a,
ved i sine selvangivelser for indkomstårene 2001 til 2005 med forsæt til bidragsunddragelse at
have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med i alt 6.430.768 kr., hvorved det
offentlige blev unddraget i alt 514.455 kr. i arbejdsmarkedsbidrag – således:
a.: for indkomståret 2001 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.231.587 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 98.525 kr. i arbejdsmarkedsbidrag.
b.: for indkomståret 2002 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.451.873 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 116.148 kr. i arbejdsmarkedsbidrag.
c.: for indkomståret 2003 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.004.962 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 80.395 kr. i arbejdsmarkedsbidrag.
d.: for indkomståret 2004 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.007.063 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 80.565 kr. i arbejdsmarkedsbidrag.
e.: for indkomståret 2005 at have selvangivet honorarer, løn eller lignende for lavt med
    1.735.283 kr., hvorved det offentlige blev unddraget 138.822 kr. i arbejdsmarkedsbidrag.
ved indledningen af hovedforhandlingen af sagen ved retten i århus påstod forsvareren sa-
gen afvist under henvisning til, at anklageskriftet ikke opfyldte kravene i retsplejelovens §
834, stk. 2, nr. 4.
retten i århus afsagde den 15. februar 2012 kendelse, hvorefter forsvarerens afvisningspå-
stand ikke blev taget til følge, idet retten efter en samlet bedømmelse af indholdet af anklage-
skriftet fandt, at anklageskriftet opfyldte betingelserne i retsplejelovens § 834, stk. 2, nr. 4.
vestre landsret afviste sagen ved kendelse af 23. marts 2012.
anbringender
anklagemyndigheden har overordnet anført, at sagen er baseret på en pengestrømsanalyse af
hævninger på kreditkort udstedt af amerikanske banker og indsættelser på ts og dennes
hustrus konti hidrørende fra checks i amerikanske dollars. en gennemgang af denne
                                               - 3 -
pengestrømsanalyse i anklageskriftet med henblik på præcist at identificere hvilke penge-
transaktioner, der danner grundlag for de unddragne beløb, ville gøre anklageskriftet unødigt
uoverskueligt. en dokumentation af, hvorfra indtægterne stammer, og hvordan de er opgjort,
er et bevistema, som må gennemgås under hovedforhandlingen. der kan ikke stilles krav om,
at de enkelte elementer i bevisførelsen er anført i anklageskriftet, når det i øvrigt er muligt at
forstå indholdet af tiltalen.
der har forud for tiltalen verseret en ligningssag hos skat, hvor ts indtægts- og
skatteforhold har været indgående behandlet og drøftet med t og dennes forsvarer. t må
derfor være fuldt ud klar over, hvad straffesagen angår, og han har dermed tilstrækkelig
mulighed for at tilrettelægge sit forsvar på baggrund af det foreliggende anklageskrift.
dertil kommer, at anklageskriftet er i overensstemmelse med hidtidig retspraksis, hvorefter
beskrivelsen af tid, sted, genstand og udførelsesmåde varierer alt efter de konkrete omstæn-
digheder. denne sag kan sammenlignes med narkotikasager, hvor der f.eks. også er et græn-
seoverskridende element. i sådanne sager skal der efter praksis ikke meget til, før kravene til
anklageskriftets udformning anses for at være opfyldt.
endelig er den foreliggende sag én ud af en række sager fra skat, hvor personer er mistænkt
for at have placeret penge på udenlandske konti med henblik på skatteunddragelse, og hvor
det ikke har været muligt at indhente kontoudskrifter fra relevante myndigheder i udlandet.
hvis sagen afvises på grund af anklageskriftets udformning, vil det fremover være særdeles
vanskeligt at strafforfølge et betydeligt antal personer og selskaber, der er mistænkt for at
unddrage det offentlige ganske betydelige beløb.
t har anført, at anklageskriftet alene indeholder konkrete oplysninger om indkomstår og
beløbenes størrelse. der er ikke nogen yderligere konkret beskrivelse i anklageskriftet, som
opfylder retsplejelovens krav til angivelse af sted, udførelsesmåde og andre nærmere
omstændigheder, som er nødvendig for en tilstrækkelig og tydelig beskrivelse. an-
klageskriftet ligger således under den minimumsgrænse, der generelt må antages at foreligge,
hvorfor landsrettens kendelse allerede af den grund bør stadfæstes.
anklageskriftet skal derudover bedømmes konkret, og der kan ikke opstilles præcise regler
for, hvilke oplysninger der som minimum eller maksimum skal angives. ud over den ikke-
                                               - 4 -
eksistererende beskrivelse af gerningen i det konkrete anklageskrift, bør det tillægges afgø-
rende vægt, at anklageskriftet ifølge rigsadvokaten kunne have været udformet mere præcist.
dertil kommer, at det foreliggende anklageskrift ikke har gjort et forsvar muligt. tiltalte har
grundet manglende bilag og konstateringen af mulige fejlaflæsninger fra skats side sam-
menholdt med det upræcise anklageskrift ikke haft tilstrækkelig mulighed for at forsvare sig.
det er ikke muligt med sikkerhed at afgøre, hvilke konkrete konti og indsætninger/hævninger,
der indgår i beløbsangivelserne i anklageskriftet.
hensyn til retsfølelsen og andre sager bør ikke indgå i afgørelsen. det vil altid være muligt at
udforme et mere præcist anklageskrift end det foreliggende, og anklagemyndigheden vil
kunne rejse tiltale på ny med et behørigt anklageskrift, som kan afstemmes med de underlig-
gende bilag. dette vil kunne spare omfattende bevisførelse, idet tiltalte kan oplyse hvilke be-
løb, der bestrides, og hvilke som kan lægges til grund.
væsentlige generelle og retssikkerhedsmæssige hensyn taler derfor for en stadfæstelse af
landsrettens kendelse
højesterets begrundelse og resultat
t blev med anklageskriftet af 16. marts 2009 tiltalt for skattesvig af særlig grov karakter og
for bidragsunddragelse. det følger af anklageskriftet, at den kriminelle handling består i
udeladelse af indtægter i form af honorar, løn eller lignede. anklageskriftet indeholder
endvidere oplysninger om, hvilke indkomstår tiltalen vedrører, hvilke beløb t samlet og
opgjort på de enkelte indkomstår er tiltalt for at have selvangivet sin indkomst for lavt med,
og de beløb han dermed samlet og opgjort på de enkelte indkomstår er tiltalt for at have
unddraget det offentlige for.
efter en samlet vurdering og under hensyn til sagens karakter finder højesteret, at anklage-
skriftet hermed indeholder en sådan beskrivelse af de forhold, der er rejst tiltale for, at tiltalte
har reel mulighed for at vide, hvad tiltalen går ud på, og således kan tilrettelægge sit forsvar
forsvarligt. kravene i retsplejelovens § 834, stk. 2, nr. 4, til beskrivelsen af det forhold, der
rejses tiltale for, er derfor opfyldt.
                                           - 5 -
da sagen herefter kan fremmes på det foreliggende grundlag, tager højesteret anklagemyn-
dighedens påstand om stadfæstelses af retten i århus’ kendelse af 15. februar 2012 til følge.
                                     thi bestemmes:
vestre landsrets kendelse af 23. marts 2012 ophæves, og sagen hjemvises til retten i århus
til realitetsbehandling.