text:
                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 21. marts 2017
sag 203/2016
(2. afdeling)
topdanmark forsikring a/s (tidligere danske forsikring a/s)
(advokat anne mette myrup opstrup)
mod
aarhus kommune
(advokat gert møller lund)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 8. januar 2015 og af østre lands-
rets 11. afdeling den 24. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, poul dahl jensen, henrik waaben,
lars hjortnæs og anne louise bormann.
påstande
appellanten, topdanmark forsikring a/s, har påstået frifindelse.
indstævnte, aarhus kommune, har påstået stadfæstelse.
anbringender
der er for højesteret enighed mellem parterne om, at topdanmark forsikring a/s foretog
korrekt orientering efter sygedagpengelovens § 78, stk. 2.
topdanmark forsikring har supplerende anført navnlig, at kommunen ikke kan indtræde i
skadelidtes retsstilling efter forældelseslovens § 21, stk. 5, idet der ikke var sket suspension af
forældelsesfristen, da kommunen indtrådte i skadelidtes krav den 5. februar 2010. kommunen
måtte derfor selv forfølge kravet inden forældelsesfristens udløb og indlede forhandlinger,
indgå suspensionsaftale eller udtage stævning.
                                                 - 2 -
aarhus kommune har supplerende anført navnlig, at hvis kommunens krav må anses for af-
ledt af skadelidtes krav, så må skadelidtes forældelsesfrist være afgørende for, om kommu-
nens krav er forældet. da der fra efteråret 2012 blev ført forhandlinger mellem skadelidte og
forsikringsselskabet frem til den 19. marts 2013, hvor et forlig blev indgået, udløb forældel-
sesfristen for skadelidte først 1 år efter, at forhandlingerne var afsluttet, jf. forældelseslovens
§ 21, stk. 5. som en direkte konsekvens af, at kommunens krav anses for et afledet krav, er
kommunen indtrådt i skadelidtes tillægsfrist efter § 21, stk. 5. kommunens regreskrav var
derfor ikke forældet ved sagens anlæg.
retsgrundlaget
i de almindelige bemærkninger til lovforslag nr. l 165 af 28. februar 2007 om forældelse af
fordringer (folketingstidende 2006-07, tillæg a, s. 5587 og s. 5595 ff.) er bl.a. anført:
       ”3.2. forældelsesfrister
       …
       3.2.2.9. kaution og regreskrav
       …
       for så vidt angår regreskrav i solidariske skyldforhold finder udvalget [justitsministeri-
       ets forældelseslovsudvalg], at der på den ene side er behov for at sikre, at den part, der
       som en af flere skyldnere bliver mødt med et krav – den regresberettigede – rent tids-
       mæssigt har praktisk mulighed for at gøre regreskrav gældende mod en medskyldner. på
       den anden side er der et hensyn at tage til medskyldneren – den regresforpligtede – som
       vil have en interesse i at kunne indrette sig efter den forældelsesfrist, som gælder for
       hovedkravet.
       …
       de hensyn, der gør sig gældende i forhold til den regresforpligtede og den regresberetti-
       gede, er efter udvalgets opfattelse de samme, uanset om der er tale om regres mellem
       flere kautionister eller i andre solidariske skyldforhold, og udvalget foreslår derfor, at
       der for alle tilfælde, hvor der er tale om regreskrav mellem solidarisk ansvarlige skyld-
       nere, indføres en tillægsfrist for den regresberettigede til at gøre regreskravet gældende,
       uanset at kreditors krav mod medskyldneren måtte være forældet.
       udvalget foreslår desuden, at der indføres en bestemmelse om, at den indfriende skyld-
       ner indtræder i fordringshaverens stilling i forældelsesmæssig henseende. efter gæl-
       dende ret sondres der mellem tilfælde, hvor regreskravet alene støttes på indtrædelses-
       synspunktet, og tilfælde, hvor regreskravet tillige støttes på en aftale mellem den indfri-
       ende skyldner og medskyldneren… denne sondring foreslås opgivet i forældelsesmæs-
       sig henseende, således at den indfriende skyldner, når bortses fra tillægsfristen, ikke får
       bedre ret over for en medskyldner, end kreditor på indfrielsestidspunktet havde mod
       medskyldneren.
                                               - 3 -
      …
      udvalget finder, at den foreslåede regel om en tillægsfrist ikke også bør omfatte tredje-
      mands afledede krav mod skadevolder – eksempelvis hvis der er betalt ydelser til ska-
      delidte på grund af skaden. efter udvalgets opfattelse er det efter karakteren af disse ty-
      per af regreskrav – der netop afledes af skadelidtes krav – mest naturligt ligesom efter
      gældende ret at holde sig til den foreslåede regel om, at den indfriende skyldner ind-
      træder i fordringshaverens retsstilling i relation til forældelse. udvalget har også anført,
      at det i forhold til tredjemand – eksempelvis det offentlige, der har betalt ydelser til ska-
      delidte – vil kunne fremstå som en tilfældig omstændighed, at der findes en ansvarlig
      skadevolder, mod hvem et regreskrav kan gøres gældende. i de øvrige nordiske lande
      findes heller ikke særlige regler om forældelse af disse typer af regreskrav.
      …
      der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel vii, afsnit 7.5.4.
      justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i
      overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
      der henvises til lovforslagets § 12 og bemærkningerne hertil. ”
i betænkning nr. 1460/2015 om revision af forældelseslovgivningen hedder det s. 238, 246,
257 og 267 f.:
      ”7. kaution, andre solidariske skyldforhold og regreskrav
      7.1.gældende ret
      …
      7.1.3.4. tredjemands afledede krav mod skadevolderen
      spørgsmålet om forældelse af regreskrav kan også opstå i tilfælde, hvor en tredjemand
      helt eller delvis dækker skadelidtes tab og i den anledning har et regreskrav mod den er-
      statningsansvarlige.
      som eksempel på sådanne regreskrav kan nævnes et krav, som et forsikringsselskab ef-
      ter dækning af en skade har mod den erstatningsansvarlige, jf. erstatningsansvarslovens
      § 22, stk. 1, en kommunes regreskrav over for en erstatningsansvarlig skadevolder for
      dagpenge, der er udbetalt til skadelidte under dennes sygdom, jf. erstatningsansvarslo-
      vens § 17, stk. 1, 3. pkt., og dagpengelovens § 39, stk. 2, eller en arbejdsgivers regres-
      krav mod en skadevolder for udbetaling af sygeløn eller dagpenge til en skadelidt ar-
      bejdstager, jf. erstatningsansvarslovens § 17, stk. 2.
      det antages, at krav af denne type er ”afledede” krav, således at kravet ud fra indtrædel-
      sessynspunktet kun kan gøres gældende inden for rammerne af det krav, som skadelidte
      ellers ville have haft mod den erstatningsansvarlige, jf. f.eks. u 2002.2683 h.
                                               - 4 -
      dette må antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældelsesmæssig hen-
      seende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav. der henvises
      herved til bo von eyben, forældelse i (2003) s. 416 ff, og samme i hyldestskrift til jør-
      gen nørgaard (2003) s. 656 ff med henvisning til praksis, og til jesper ravn og lars bo
      nilsson i u 2003 b, s. 34 ff, ”dagpengeregres – kommunens krav mod den ansvarlige
      skadevolder”.
      det afgørende for forældelsesfristens længde og begyndelsestidspunkt for denne type af
      regreskrav er således i almindelighed, hvad der gælder for skadelidtes krav mod den er-
      statningsansvarlige, dvs. om skadelidtes krav er omfattet af 1908-loven eller ikke.
      …
      7.5. udvalgets overvejelser
      …
      7.5.4. andre regreskrav
      …
      for så vidt angår tredjemands afledede krav mod skadevolder antages det i gældende
      ret, at den pågældendes krav ud fra et indtrædelsessynspunkt kun kan gøres gældende
      inden for rammerne af det krav, som skadelidte ellers ville have haft mod den erstat-
      ningsansvarlige. dette antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældel-
      sesmæssig henseende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav,
      jf. nærmere afsnit 7.1.3.4.
      udvalget finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at udvide den særlige regel i § 11, stk.
      2, til også at gælde for disse regreskrav. det er udvalgets opfattelse, at det efter karakte-
      ren af disse typer af regreskrav - der netop afledes af skadelidtes krav – er mest naturligt
      også at holde sig til indtrædelsessynspunktet i relation til forældelse. det kan også anfø-
      res, at det i forhold til tredjemand – eksempelvis det offentlige, der har betalt sociale
      ydelser til skadelidte – vil kunne fremstå som en tilfældig omstændighed, at der findes
      en ansvarlig skadevolder, mod hvem et regreskrav kan gøres gældende. i de øvrige nor-
      diske lande findes heller ikke særlige regler om forældelse af disse typer af regreskrav.
      udvalget foreslår således en videreførelse af gældende ret på dette punkt. dette indebæ-
      rer, at der fortsat vil være mulighed for at fravige indtrædelsessynspunktet i særlige til-
      fælde, jf. herved højesterets dom i u 2002.573 h omtalt ovenfor i afsnit 7.1.3.4 (for så
      vidt angår regreskravet vedrørende førtidspension).”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om aarhus kommunes regreskrav mod topdanmark forsikring a/s for udbetal-
te sygedagpenge i anledning af as tilskadekomst den 4. februar 2010 er forældet.
suspension af forældelsesfristen indtil forsikringsselskabets orientering af kommunen
                                                 - 5 -
det er i forældelseslovens forarbejder lagt til grund, at kommunens regreskrav vedrørende
sygedagpenge er afledet af skadelidtes krav mod skadevolderen, jf. bl.a. højesterets dom gen-
givet i ufr 2002.2683, og at tredjemand, som har et afledet regreskrav mod en ansvarlig ska-
devolder, som udgangspunkt indtræder i skadelidtes retsstilling med hensyn til forældelse.
den 3-årige forældelsesfrist for as krav skal efter forældelseslovens § 2, stk. 4, regnes fra
skadestidspunktet den 4. februar 2010, og det er ubestridt, at a ikke var i utilregnelig
uvidenhed om sit krav, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2. udgangspunktet om, at kommunen er
indtrådt i hendes retsstilling, fører derfor til, at forældelsesfristen for kommunens krav også
skal regnes fra den 4. februar 2010, og at forældelsesfristen, uanset om kommunen var
bekendt med sit krav, ikke er suspenderet efter § 3, stk. 2. udgangspunktet er derfor, at
forældelsesfristen for kommunens regreskrav udløb den 4. februar 2013.
spørgsmålet er herefter, om der er grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
efter sygedagpengelovens § 78, stk. 2, 1. pkt., skal et forsikringsselskab inden 4 uger oriente-
re skadelidtes opholdskommune, når der udbetales erstatning som følge af en personskade.
efter § 78, stk. 2, 2. pkt., medfører manglende overholdelse af denne frist, at forældelsen af
kommunens regreskrav suspenderes i tidsrummet frem til, at orienteringen af kommunen sker.
der er hverken i bestemmelsens ordlyd eller forarbejder holdepunkter for at forstå bestem-
melsen således, at forældelsesfristen først begynder at løbe fra orienteringstidspunktet. der er
heller ikke holdepunkter for at forstå den således, at der sker suspension af forældelsesfristen i
et tilfælde som det foreliggende, hvor det er ubestridt, at forsikringsselskabet har overholdt
fristen i stk. 2, 1. pkt.
det er i forældelseslovens forarbejder lagt til grund, at udgangspunktet om, at den regresbe-
rettigede indtræder i skadelidtes retsstilling, kan fraviges i særlige tilfælde.
i betænkning nr. 1460/2005 om revision af forældelseslovgivningen, som forældelsesloven
bygger på, er en kommunes regreskrav vedrørende sygedagpenge udtrykkeligt nævnt som et
eksempel på et afledet krav fra tredjemand. det fremgår endvidere af betænkningen, at foræl-
delsesudvalget overvejede, om der burde gælde en særlig tillægsfrist vedrørende forældelse af
tredjemands afledede krav svarende til, hvad udvalget anbefalede for solidarisk hæftende
                                               - 6 -
skyldnere, jf. nu forældelseslovens § 12, men at udvalget afviste dette. udvalget fandt det
mest naturligt efter karakteren af disse typer af regreskrav – der netop afledes af skadelidtes
krav – at holde sig til indtrædelsessynspunktet i relation til forældelse.
i retspraksis efter ikrafttræden af forældelsesloven er udgangspunktet om den regresberettige-
des indtræden i skadelidtes retsstilling fraveget i tilfælde, hvor den regresberettigede ikke
havde mulighed for at gøre kravet gældende, før der var truffet en afgørelse af en myndighed,
jf. herved højesterets dom af 11. december 2014 (ufr 2015.944) og højesterets kendelse af
16. januar 2017 i sag 110/2016. tilsvarende omstændigheder foreligger ikke i denne sag.
på denne baggrund finder højesteret, at der ikke i denne sag er grundlag for at fravige ud-
gangspunktet om, at kommunen er indtrådt i as retsstilling med hensyn til forældelse, således
at forældelsesfristen for kommunens regreskrav må regnes fra skadestidspunktet den 4.
februar 2010.
forældelseslovens § 21, stk. 5
da kommunen i februar 2010 påbegyndte udbetaling af sygedagpenge til a, fik kommunen et
regreskrav mod forsikringsselskabet, jf. erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og
sygedagpengelovens § 78, stk. 1. kommunen var dermed på det tidspunkt indtrådt i en del af
as krav mod forsikringsselskabet.
højesteret finder, at det efter kommunens indtræden i as krav var op til kommunen selv at
forfølge kravet mod forsikringsselskabet og herunder eventuelt afbryde eller opnå suspension
af forældelsesfristen. de forhandlinger, der fra efteråret 2012 blev ført mellem a og
forsikringsselskabet om bl.a. størrelsen af den erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, der tilkom
hende, angik ikke kommunen. på den baggrund er udløbet af forældelsesfristen for
kommunens regreskrav ikke udskudt efter forældelseslovens § 21, stk. 5.
konklusion
som følge af det anførte var kommunens regreskrav forældet, da kommunen anlagde sag den
25. juni 2013. højesteret tager derfor topdanmark forsikrings påstand om frifindelse til føl-
ge.
                                            - 7 -
sagsomkostninger
aarhus kommune skal betale sagsomkostninger til topdanmark forsikring a/s for byret,
landsret og højesteret med 172.800 kr. heraf er 150.000 kr. til dækning af udgifter til advokat
og 22.800 kr. til dækning af retsafgift.
                                    thi kendes for ret:
topdanmark forsikring a/s frifindes.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal aarhus kommune betale 172.800 kr.
til topdanmark forsikring a/s.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt torsdag den 11. april 2013
sag 207/2011
(1. afdeling)
trine caspersen
(advokat jacob sand, beskikket)
mod
dansk erhverv som mandatar for vejlefjord-fonden
(advokat lars alexander borke)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i horsens den 2. juni 2010 og af vestre landsrets
5. afdeling den 4. marts 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, poul
søgaard, michael rekling og jens kruse mikkelsen.
påstande
appellanten, trine caspersen, har påstået stadfæstelse af byrettens dom.
indstævnte, dansk erhverv som mandatar for vejlefjord-fonden, har påstået stadfæstelse af
landsrettens dom.
anbringender
trine caspersen har frafaldet sit anbringende om, at hendes opsigelse blev uforbindende som
følge af bristende forudsætninger.
dansk erhverv som mandatar for vejlefjord-fonden har ikke for højesteret gjort gældende, at
trine caspersen ikke har opfyldt sin tabsbegrænsningspligt.
                                                - 2 -
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet forklaring af trine caspersens veninde, hanne lemche,
og af advokat jacob sand.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår en ansats adgang til at tilbagekalde sin opsigelse af ansættelsesforholdet. efter
praksis er der en ganske vid adgang for en ansat til at tilbagekalde sin opsigelse. tilbagekal-
delse skal imidlertid ske i løbet af kort tid, og inden opsigelsen har virket bestemmende på
arbejdsgiverens dispositioner. det er også en betingelse, at tilbagekaldelsen ikke af anden
grund er til væsentlig ulempe for arbejdsgiveren, f.eks. fordi tillidsforholdet mellem parterne
må anses for ødelagt som følge af opsigelsen.
vejlefjord-fonden modtog trine caspersens skriftlige opsigelse fredag den 29. august 2008,
og hun tilbagekaldte den ved brev af 30. august 2008.
de rent interne overvejelser, som fondens vicedirektør foretog fredag den 29. august 2008 og
i løbet af weekenden, indebærer ikke, at trine caspersens opsigelse havde virket bestem-
mende for fonden, inden man modtog hendes tilbagekaldelse. der er heller ikke oplysninger
om, at tilbagekaldelsen i øvrigt var til væsentlig ulempe for fonden.
under disse omstændigheder finder højesteret, at vejlefjord-fonden har været uberettiget til
at fastholde, at trine caspersen var bundet af sin opsigelse af 28. august 2008.
det forhold, at trine caspersen modtog vejlefjord-fondens opsigelse af hende med 4 måne-
ders varsel, inden hun tilbagekaldte sin egen opsigelse med 1 måneds varsel, kan ikke føre til
et andet resultat.
højesteret stadfæster herefter byrettens dom.
sagsomkostningerne for landsret og højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med
75.000 kr. og ikke betalt retsafgift for højesteret med 4.480 kr., i alt 79.480 kr.
                                      thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes.
                                              - 3 -
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal dansk erhverv som mandatar for vejle-
fjord-fonden betale 79.480 kr. til statskassen.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. sagsom-
kostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                              dom
afsagt den 22. december 2015 af vestre landsrets 13. afdeling
(dommerne elisabeth mejnertz, karen foldager og claus rohde (kst.)) i 1. instanssag
v.l. b–0337–15
a
(advokat henrik lindebod, lemvig)
mod
ankestyrelsen
(advokat henrik nedergaard thomsen, københavn)
denne sag er anlagt den 14. november 2014 ved retten i holstebro og den 20. februar 2015 i
medfør af retsplejelovnes § 226, stk. 1, henvist til landsretten.
sagen drejer sig om sagsøgte, ankestyrelsens, afgørelse af 17. juli 2013 vedrørende
sagsøgeren, as, ret til efterløn.
påstande
a har nedlagt følgende påstande:
principalt at ankestyrelsen tilpligtes at anerkende, at a pr. 16. januar 2009 havde ret til
efterløn, og at han på dette tidspunkt havde ret til at få udmålt størrelsen af efterlønnen på
grundlag af § 74 l, stk. 5, i lovbekendtgørelse nr. 574 af 27.maj 2010 (lov om
arbejdsløshedsforsikring m.v.), subsidiært at ankestyrelsen tilpligtes at anerkende, at a den 2.
februar 2009 havde ret til at få udmålt størrelsen af efterlønnen på grundlag af § 74 l, stk. 5, i
lovbekendtgørelse nr. 574 af 27. maj 2010.
ankestyrelsen har nedlagt påstand principalt om frifindelse, subsidiært hjemvisning.
                                               - 2 -
sagsfremstilling
a søgte om efterløn pr. 16. januar 2009 og oplyste i ansøgningen, at han havde sidste
arbejdsdag den 31. december 2008.
sagen angår tre hovedspørgsmål. for det første fra hvilket tidspunkt a havde ret til at gå på
efterløn, for det andet om han opfyldte betingelserne efter lov om arbejdsløshedsforsikring
mv. § 74 l, stk. 5, for beregning af efterlønssatsen, og for det tredje om a-kassen har vejledt
korrekt, og om en eventuel fejlagtig vejledning er bindende for ankestyrelsen.
det fremgår af as efterlønsbevis af 26. marts 2007, at han opfyldte betingelserne for at gå på
efterløn den 16. januar 2007. i efterlønsbeviset oplyses bl.a.:
                ”hvis du med virkning fra den 16. januar 2007 udskyder din overgang til
                efterløn i mindst 2 år, og du dokumenterer, at du i denne periode har lønarbejde
                eller selvstændig virksomhed som kombinationsforsikret i mindst 3.120
                arbejdstimer, deltidsforsikrede mindst 2.496 timer, eller driver selvstændig
                erhvervsvirksomhed i væsentlig omfang, får du følgende rettigheder.
                1) mulighed for at få efterløn med den højeste maksimale efterlønssats,
                2) mulighed for en mere lempelig pensionsmodregning,
                3) mulighed for ved fortsat arbejde at optjene en skattefri præmie, som du
                     kan få udbetalt, når du fylder 65 år.”
det er ubestridt, at a drev sin virksomhed i 2007 og 2008, og at åbningstiden på hverdage var
i tidsrummet kl. 8-16.
af udskrifter fra telefonselskabet fullrate fremgår, at der fra as telefon den 14. november
2008 er foretaget to opkald til ase af henholdsvis 1.04 minuts varighed og 5.44 minutters
varighed. det er ubestridt, at a har foretaget opkaldene. indholdet af samtalerne er ikke
noteret, og ase har ved brev af 11. januar 2010 bekræftet over for a, at ase ikke noterer
indholdet af alle telefonsamtaler med ase’s medlemmer.
a foretog en række dispositioner til afvikling af virksomheden. der er enighed mellem
parterne om, at a forud for den 16. januar 2009 havde foretaget de afviklingsdispositioner,
der fremgår af begrundelsen i ankestyrelsens afgørelse af 17. juli 2013. der fremgår heraf:
at a en årrække havde drevet selvstændig virksomhed som tandlæge fra adressen ...vej i x-
                                               - 3 -
by,
at virksomheden blev drevet som en enkeltmandsvirksomhed, og at a havde en enkelt ansat
medarbejder,
at virksomheden blev afmeldt erhvervs- og selskabsstyrelsens register den 31. december
2008,
at virksomhedens telefon blev afmeldt den 31. december 2008,
at det forud for den 31. december 2008 var annonceret, at virksomheden skulle lukke,
at virksomhedens ydernummer blev afmeldt med virkning fra den 1. januar 2009,
at den ejendom, hvorfra virksomheden blev drevet, var sat til salg ved formidlingsaftale med
danbolig,
at der ikke var nogen omsætning i virksomheden i 2009.
driftsmidlerne i virksomheden blev vurderet den 28. januar 2009 af vestjydsk dental a/s. af
en skriftlig bekræftelse herpå fremgår, at a blev opfordret til at lade udstyret blive stående i
klinikken, da han herved kunne opnå en bedre salgspris, end hvis udstyret blev demonteret.
i brev af 26. januar 2010 bekræftede overtandlæge b fra … kommunale tandpleje, at hun i
februar 2009 besigtigede og købte brugt tandlægeudstyr af a, og at udstyret forblev i
klinikken til den 28. april 2009, da tandplejen først skulle foretage en ombygning af sine
lokaler.
der er enighed om, at købsaftalen vedrørende tandlægeudstyret blev indgået den 2. februar
2009.
ase meddelte ved brev af 16. september 2009 a svar på hans ansøgning om efterløn.
afgørelsen gik ud på, at a havde ret til efterløn fra den 28. april 2009, hvor driftsmidlerne var
afviklet, til den 31. januar 2012. endvidere fremgår, at ase på baggrund af de modtagne
oplysninger om arbejde i perioden fra efterlønsbeviset til den 31. december 2008 mente, at a
ikke opfyldte kriterierne efter 2-årsreglen, fordi driften af virksomheden ophørte den 31.
december 2008.
a klagede over afgørelsen, som af ase den 4. december 2009 blev indbragt for
arbejdsdirektoratet. det fremgår af indbringelsesbrevet, at ase har lagt til grund, at a drev
                                              - 4 -
virksomheden fra privatadressen. ase oplyser endvidere, at 2-årsreglen først har været
diskuteret den 20. og 21. januar 2009. endelig anføres det, at ase ikke fandt, at a var
afskåret fra at drive selvstændig virksomhed og dermed var efterlønsberettiget før den 24.
april 2009, hvor tandlægeudstyret blev demonteret.
 arbejdsdirektoratet traf afgørelse den 6. januar 2010 og fastslog bl.a., at as selvstændige
virksomhed ophørte den 24. april 2009.
afgørelsen blev indbragt for ankestyrelsens beskæftigelsesudvalg den 26. marts 2010.
arbejdsdirektoratet anførte i indbringelsesbrevet bl.a., at det afgørende for tidspunktet for
virksomhedens endelige ophør er tidspunktet, hvor tandlægeudstyret blev fjernet, og at dette
var den 28. april 2009.
a klagede over afgørelsen til folketingets ombudsmand, der ved brev af 10. april 2012 fra
ankestyrelsen modtog supplerende oplysninger. heraf fremgår bl.a., at a i perioden 31.
december 2008 – 16. januar 2009 har foretaget forskellige afviklingsarbejder. der er
endvidere foretaget en skønsmæssig ansættelse af det medgåede tidsforbrug.
afviklingsopgaverne omfatter efterposteringer til bogholderi anslået til 5 timer, drøftelser og
møder med revisor anslået til højst 7 timer, klientorientering anslået til 7 timer, i alt 19 timer.
ankestyrelsen finder det herefter usandsynligt, at de øvrige opgaver med afvikling, herunder
at annoncere ejendommen til salg, har haft et sådan opfang, at det kan sidestilles med 41
timers lønarbejde. vedrørende tidspunktet for endeligt ophør tilsluttede ankestyrelsens
beskæftigelsesudvalg sig arbejdsdirektoratets fortolkning, hvorefter tandlægeudstyret skal
være endeligt afhændet, så a ikke uanset salg fortsat har faktisk råden over driftsmidlerne.
det fremgår af den offentliggjorte udtalelse fra folketingets ombudsmand, at en fortolkning,
hvorefter det alene er muligheden for at udføre arbejdsopgaver, der er afgørende for, hvornår
en person kan anses for ophørt med det personlige arbejde, ikke er i overensstemmelse med
arbejdsløshedsforsikringslovens § 74 c, stk. 1, herunder bestemmelsens ordlyd, formål og
forarbejder. der må i stedet foretages en konkret vurdering af alle de i sagen foreliggende
omstændigheder.
herefter traf ankestyrelsen den 17. juli 2013 en ny afgørelsen i sagen. heraf fremgår, at a
                                                - 5 -
tidligst kunne overgå til efterløn den 2. februar 2009, at han ikke den 2. februar 2009 opfyldte
betingelserne efter 2-års reglen, og at der ikke var grundlag for at kritisere a-kassens
vejledning vedrørende overgang til efterløn.
det fremgår af ankestyrelsens begrundelse vedrørende tidspunktet for, hvornår a opfyldte
betingelserne for at gå på efterløn, at styrelsen navnlig har lagt vægt på, at tandlægeudstyret
blev solgt den 2. februar 2009, og at a efter en konkret vurdering fra den 2. februar 2009 har
været afskåret fra fortsat at drive selvstændig virksomhed. vedrørende spørgsmålet om 2-
årsreglen har ankestyrelsen lagt vægt på, at de afviklingsopgaver, der er udført i januar 2009,
herunder salg af driftsmidler og salg af ejendommen, ikke opfylder kravet om drift af
selvstændig virksomhed i væsentligt omfang. endelig fastholdes under henvisning til
afgørelsen af 30. marts 2011, at der ikke er grundlag for at kritisere a-kassens vejledning.
forklaringer
a har afgivet forklaring for landsretten.
a har forklaret, at han har drevet tandlægevirksomhed i x-by fra 1982 til begyndelsen af
2009. åbningstiden var 08.00 til 16.00 i hele perioden, også i de to år fra modtagelsen af
efterlønsbeviset, ca. 40 timer ugentligt, hvori også indgik forberedelse, journalskrivning mv.
han havde en klinikassistent ansat 35 timer pr. uge. hun fratrådte 31. december 2008. hun
var hans eneste medarbejder.
han har altid holdt et par ugers ferie i sommerferien og en uges vinterferie samt enkelte dage i
forbindelse med forskellige helligdage. det blev afpasset med klinikassistentens ferieønsker,
som han indrettede sig efter. han arbejdede alene i klinikken, hvis der opstod noget akut.
han ringede den 14. november 2008 til ase for at drøfte, om en afviklingsperiode kunne
medregnes som arbejde, da han overvejede at gå på efterløn den 16. januar 2009. han fik
oplyst, at alle funktioner anses for arbejde, og fik bekræftet, at afviklingen kunne medregnes
som arbejde. han spurgte ikke, om han kunne afmelde virksomheden. han ville naturligvis
have drevet virksomheden videre i den fornødne periode, hvis han havde fået et andet svar.
han har ikke navnet på den pågældende medarbejder. det var første gang, han nogensinde
                                              - 6 -
havde talt med a-kassen. formålet med første opkald var, at han kunne orientere sig om
omstillingens forskellige muligheder. derfor ringede han to gange. anden gang talte han med
en sagsbehandler. han talte med ase igen den 20. og 21. januar 2009. dette var i forbindelse
med udfyldelse af ansøgningsblanketten om overgang til efterløn, hvor han blev i tvivl om en
årstalsangivelse. han husker, at han da blev vejledt om, at han skulle fortsætte driften eller
finde yderligere arbejde nogle måneder længere for at opfylde kravet til 2-årsreglen. han
synes, det var vel sent, da han jo havde afviklet forretningen og ikke kunne gøre det om.
ankestyrelsen har ikke spurgt til, hvilke afviklingsopgaver, han har udført. det har ase eller
arbejdsdirektoratet heller ikke. han har kun fået oplyst, at det afgørende var, om han havde
rådighed over udstyret.
afviklingsopgaverne har bestået i efterkontrol af protesepatienter, f.eks. tilpasning af nye
proteser. han husker i hvert fald 4 patienter. det er nødvendigt kun at fjerne lidt af en protese
ad gangen ved en tilpasning, så patienterne kunne godt komme flere gange. dette arbejde har
han nok brugt alt ca. 4 timer på. tilpasningen var indeholdt i prisen for en protese, så det blev
der ikke opkrævet betaling for. han har endvidere brugt tid på at tilsende journaler til kolleger
ved patientflytning. han anslår klientorientering til 7 timer som ankestyrelsen. opgaverne
med bogholderi og efterposteringer, som ankestyrelsens har skønnet til henholdsvis 5 og 7
timer, er han enig i.
han måtte herudover indgå formidlingsaftaler med ejendomsmægler og vestjysk dental. der
var forudgående kontakt med disse mæglere, selv om vestjysk dentals erklæring er fra
28.januar 2009. han fremviste også selv ejendommen, og han husker i hvert fald 4
fremvisninger, som anslået tog hver ca. en time. han fremviste også tandlægeudstyret for den
endelige køber. først fik han tilfældigvis kontakt til en ansat ved den kommunale tandpleje,
som han fremviste udstyret for, og dernæst fremviste han det for hendes chef. desuden
fremviste han udstyret for to praktiserende tandlæger. hver fremvisning har nok taget ca. 1
time. hertil kommer almindelig oprydning efter 26 års virksomhed. han var i virksomheden
dagligt, nok ca. 6 timer. telefonen var afmeldt pr. efterlønsdatoen.
procedure
                                                  - 7 -
a har til støtte for, at han har ret til efterløn pr. 16. januar 2009, gjort gældende, at han på
dette tidspunkt var mere end midlertidigt ophørt med sit personlige arbejde i sin hidtil drevne
virksomhed. dette støttes af, at virksomheden var lukket, afmeldt til offentlige myndigheder,
annonceret ophørt, og øvrige afviklingsopgaver var udført, bortset fra afhændelse af
driftsmidlerne. driften var herved ophørt, og derved var det personlige arbejde ophørt.
a har endvidere gjort gældende, at det anvendte kriterium om, at han skal være afskåret fra
fortsat at drive selvstændig erhvervsvirksomhed, herunder kravet om at inventar skal være
afhændet, er uhjemlet og i strid med loven, samt at den anlagte fortolkning strider mod
proportionalitetsprincippet og princippet om lovlig forvaltning.
det eneste grundlag for at opstillet et krav om afvikling af selvstændiges driftsmidler må være
kontrolhensyn. et så ufleksibelt krav kan stille selvstændige, der ikke kan afhænde eller kun
til et meget lavt beløb, i en urimelig situation. et sådant krav vil være uproportionalt, navnlig
da det kan være strafbelagt at forsætte drift af virksomhed og samtidig oppebære efterløn. der
er ikke nogen reel forskel mellem situationen den 2. februar 2009 og 16. januar 2009.
til støtte for, at beskæftigelseskravet efter 2-årsreglen er opfyldt, har a gjort gældende, at han
i 2007-2008 har haft et arbejdstidsforbrug, der opfylder timetalskravet, som gælder for
lønmodtagere, og at anvendelse af en anden opgørelsesmetode for selvstændigt
erhvervsdrivende er usaglig forskelsbehandling. det har ifølge lovens forarbejder været
hensigten at ligestille lønmodtagere og selvstændige. tidsforbruget til afviklingen af
virksomheden i perioden 31. december 2008 til 16. januar 2009 opfylder i øvrigt kravet.
endelig har a gjort gældende, at der i tilfælde af fejlagtig vejledning fra a-kassens side må
ske realudligning. han kan ikke pålægges at anlægge sag mod a-kassen, og vejledningen er
bindende for ankestyrelsen, således at borgeren ved fejlagtig rådgivning, som han har fulgt,
skal stilles, som om vejledningen var korrekt. a-kassens vejledning har været bestemmende
for hans dispositioner, og der er ikke grund til at tilsidesætte hans forklaring om vejledningens
indhold, navnlig når a-kassen ikke har opfyldt sin notatpligt.
ankestyrelsen har til støtte for sin frifindelsespåstand gjort gældende, at a har bevisbyrden
for, at han var berettiget til at overgå til efterløn fra et tidligere tidspunkt end 2. februar 2009.
                                                - 8 -
afgørende er, om hans personlige arbejde i virksomheden var ophørt mere end midlertidigt.
efter ophørsbekendtgørelsen anses selvstændig virksomhed for ophørt, når virksomheden er
lukket, eller fra et tidligere tidspunkt, hvis medlemmet dokumenterer, at han er afskåret fra at
drive virksomheden. driftsmidler skal som udgangspunkt være afhændet. i den indbragte
afgørelse er der foretaget en konkret vurdering, og ophørstidspunktet er fastlagt til 2. februar
2009, uanset at driftsmidler og ejendommen ikke var endeligt afhændet på dette tidspunkt.
ankestyrelsen har endvidere gjort gældende, at as afmelding af virksomheden hos offentlige
registre mv., herunder afmelding af ydernummer, ikke i sig selv afskar ham fra at fortsætte
virksomheden. kontrolhensyn tilsiger, at der må stilles strenge krav.
til støtte for, at beskæftigelseskravet efter 2-årsreglen ikke er opfyldt, har ankestyrelsen gjort
gældende, at tvisten alene angår, om afviklingsopgaverne i januar 2009 kan opfylde
beskæftigelseskravet. en gennemsnitsbetragtning til opgørelse af timetallet er i strid med
driftsbekendtgørelsens § 7, stk. 8, hvorefter der skal regnes i hele uger.
afviklingsaktiviteterne kan ikke betragtes som drift og kan derfor ikke medregnes. alternativt
må de anses som administrative opgaver, som kun kan medregnes, hvis de står i rimeligt
forhold til de indtægtsgivende opgaver, og i 2009 var der ingen omsætning. as tidsforbrug
udgør ikke 30 timer pr. uge, og det er ikke er godtgjort, at efterkontroller har fundet sted.
ankestyrelsen har bestridt, at a-kassen har ydet fejlagtig rådgivning, og anført, at det har
formodningen imod sig, at a-kassen har vejledt forkert. a har bevisbyrden herfor. en eventuel
manglende overholdelse af a-kassens notatpligt kan ikke dokumentere, at der er vejledt
forkert, men kan ligeså vel være udtryk for, at der ikke har været drøftet spørgsmål, som er
omfattet af a-kassens notatpligt efter bekendtgørelsen. desuden fremgår det af
efterlønsbeviset, at der kræves yderligere 2 års arbejde. en eventuel fejl fra a-kassens side kan
ikke gøres gældende mod ankestyrelsen, da ankestyrelsen ikke kan fravige lovens krav.
realudligning efter forvaltningsretlig praksis forudsætter under alle omstændigheder
dokumentation for forkert vejledning, og at a ville have indrettet sig efter en korrekt
vejledning.
vedrørende den subsidiære påstand har ankestyrelsen anført, at den kun er relevant, hvis
landsretten finder, at der er forhold, som ankestyrelsen burde have taget stilling til.
                                                 - 9 -
landsrettens begrundelse og resultat
vedrørende tidspunktet for overgang til efterløn – ophør af selvstændig virksomhed
efter den dagældende lov om arbejdsløshedsforsikring, § 74 a, stk. 1, nr. 4, er det en
betingelse for at opnå efterløn, at medlemmet vil kunne opfylde betingelserne for ret til
dagpenge ved ledighed, jf. dog stk. 8-10.
det følger af samme lovs § 57, stk. 1, at dagpenge kun kan udbetales til et medlem, som er
ledigt. § 57, stk. 3, fastslår, at en selvstændig erhvervsdrivende anses for ledig, når hans
personlige arbejde i virksomheden er ophørt mere end midlertidigt. nærmere regler om,
hvornår en selvstændig erhvervsdrivendes personlige arbejde i virksomheden anses for ophørt
mere end midlertidigt, fastsættes af beskæftigelsesministeren efter forhandling med
beskæftigelsesrådet.
nærmere regler var fastsat i bekendtgørelse nr. 850/2002, ophørsbekendtgørelsen, hvor det i §
3, stk. 1, hedder: ”et medlem anses for ophørt mere end midlertidigt med det personlige
arbejde i virksomheden, når medlemmet dokumenterer, at virksomheden endeligt er
overdraget eller lukket.” ifølge § 3, stk. 2, kan et medlem anses for ophøret fra et tidligere
tidspunkt, hvis medlemmet dokumenter at være afskåret fra fortsat at drive virksomheden.
 i vejledning 100/2002 til ophørsbekendtgørelsen er anført, at der som betingelse for lukning
som hovedregel skal være sket bindende afhændelse af driftsmidler og inventar.
arbejdsløshedsforsikringslovens § 74 a, suppleres af lovens § 74 c, stk. 1, hvoraf følger, at
overgang til efterløn kan ske fra beskæftigelse, ledighed eller delpension. medlemmer, der
driver selvstændig virksomhed inden overgangen til efterløn, kan først overgå til efterløn, når
det personlige arbejde i virksomheden er ophørt mere end midlertidigt.
i det foreliggende tilfælde har a ubestridt forud for den 16. januar 2009 foretaget en række
skridt til afvikling af sin hidtidige virksomhed, herunder afskediget sit personale, annonceret
sit ophør og afmeldt ydernummer, som er nødvendig for, at patienter kan opnå dækning fra
sygesikringen. landsretten lægger efter det forklarede endvidere til grund, at a efter årsskiftet
                                              - 10 -
alene har arbejdet med afvikling af virksomheden og bl.a. sendt patientjournaler videre til
kolleger, og at han havde besluttet permanent at afvikle virksomheden, som har været uden
omsætning i 2009.
på denne baggrund finder landsretten efter en samlet vurdering, at virksomheden var lukket
ved udgangen af 2008, og at as personlige arbejde dermed var mere end midlertidigt ophørt,
uanset at ejendommen og driftsmateriellet endnu ikke var afhændet.
ankestyrelsen skal herefter anerkende, at a har ret til efterløn pr. 16. januar 2009 som påstået.
vedrørende beskæftigelseskravet efter 2-årsreglen
efter den dagældende bestemmelse i arbejdsløshedsforsikringslovens § 74 l, stk. 5, kan et
medlem overgå til en højere efterlønssats, hvis medlemmet ”tidligst overgår til efterløn
mindst 2 år efter, at efterlønsbeviset har virkning, og som i denne periode har haft lønarbejde i
mindst 3.120 timer (…) eller har drevet selvstændig virksomhed i væsentligt omfang.”
efter § 74 l, stk. 8, kan beskæftigelsesministeren efter forhandling med beskæftigelsesrådet
fastsætte nærmere regler om beregning af efterlønnen.
i medfør af bl.a. denne bestemmelse er udstedt bekendtgørelse nr. 1621/2006 om fleksibel
efterløn. af bekendtgørelsen § 10, stk. 2, fremgår bl.a., at arbejde til opfyldelse af kravet
opgøres efter reglerne om optjening af beskæftigelseskravet i bl.a. bekendtgørelse om drift af
selvstændig virksomhed.
driftsbekendtgørelsen, bekendtgørelse nr. 1303/2005, fastslår i § 7, stk. 2, at ”ved væsentligt
omfang forstås, at beskæftigelsen i den selvstændige virksomhed har haft et omfang, der kan
sidestilles med lønarbejde i 30 timer pr. uge”.
af § 7, stk. 8, fremgår, at kun hele uger, hvor virksomheden har været drevet i væsentligt
omfang, kan medregnes til opgørelse af beskæftigelseskravet.
af den medfølgende vejledning nr. 116/2005 fremgår vedrørende beskæftigelseskravet bl.a.,
                                              - 11 -
at det er en betingelse, ”at medlemmets indtægtsgivende arbejdsfunktioner i den selvstændige
virksomhed står i rimeligt forhold til de ikke-indtægtsgivende arbejdsfunktioner” og videre, at
”hvis en virksomhed med drift i væsentligt omgang har en periode i tilslutning til ophøret
med nedsat aktivitet, anses virksomhedsdriften i denne periode som udgangspunkt også for at
have været i væsentligt omfang, medmindre aktiviteten alene har karakter af
afviklingsforanstaltninger”. endelig fremgår det, at drift af selvstændig virksomhed
medregnes til beskæftigelseskravet med den almindelige fulde arbejdstid (37 timer pr. uge).
efter ordlyden af arbejdsløshedsforsikringslovens § 74 l, stk. 5, er det en betingelse, at en
selvstændig erhvervsdrivende har drevet virksomhed i væsentligt omfang i 2 års perioden.
timetalkravet for lønmodtagere kan derimod ikke anvendes som alternativ. dette støttes af, at
selvstændig virksomhed i væsentligt omfang, dvs. svarende til 30 timers lønarbejde pr. uge,
medregnes i optjeningskravet som en 37 timers-uge, og at opfyldelse af betingelsen opgøres
uge for uge, jf. driftsbekendtgørelsen § 7, stk. 8. forskellen i opgørelsesmetode må anses for
sagligt begrundet i kontrolhensyn. kravet om, at virksomheden har været drevet i væsentligt
omfang, sikrer, at den selvstændige virksomhed kan sidestilles med lønarbejde. det anførte i
betænkning nr. 1149/1988 fra udvalget om reform af reglerne om arbejdsløshedsforsikring af
selvstændige erhvervsdrivende s. 7, om at det er tilstræbt, at reglerne i videst muligt omfang
svarede til reglerne for lønmodtagere, kan ikke føre til et andet resultat.
as 2-årsperiode løb fra 16. januar 2007 til 16. januar 2009. indtil 31. december 2008 opfyldte
virksomheden kravet om væsentligt omfang, hvilket er ubestridt. i perioden 1. januar 2009 til
16. januar 2009 har virksomheden været lukket og under afvikling. uanset at der har været
enkelte efterbehandlinger af protesepatienter, kan dette ikke anses som en sådan drift af
virksomheden i en afviklingsperiode, at kravet derved er opfyldt. de administrative opgaver
til virksomhedens afvikling udgør ikke drift, som kan medregnes.
a har ikke alene ved sin forklaring godtgjort, at ase under telefonsamtalerne den 14.
november 2008 har ydet fejlagtig rådgivning.
ankestyrelsen frifindes herefter for denne del af påstanden.
a har under sagen haft fri proces til påstanden vedrørende 2-årsreglen i § 74 l, stk. 5, og
                                               - 12 -
retshjælpsdækning vedrørende påstanden om tidspunktet for, hvornår han kan gå på efterløn.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande ophæver landsretten sagens
omkostninger.
                                 t h i k e n d e s f o r r e t:
ankestyrelsen skal anerkende, at a pr. 16. januar 2009 havde ret til efterløn.
ankestyrelsen frifindes for påstanden om at skulle anerkende, at a har ret til at få udmålt
efterlønnen på grundlag af § 74 l, stk. 5, i lovbekendtgørelse nr. 574 af 27. maj 2010.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part eller til statskassen.


text:
                                  udskrift
                                       af
                   sø- & handelsrettens dombog
                                 ____________
den 10. januar 2007 blev af skifteretten i sagen
p 5/06
henning og ketty andersen
(advokat peter bang)
            mod
e. & b. ejendom a/s under konkurs
(ved kurator, advokat boris frederiksen
ved advokat alex puggaard)
afsagt sålydende
                                    d o m:
denne sag drejer sig om, hvorvidt sagsøgte, e. & b. ejendom a/s under kon-
kurs (herefter benævnt boet), som følge af sagsøgerne, henning og ketty
andersens mangelskrav uberettiget har oppebåret en del af en deponeret
købesum fra en ejendomshandel.
sagsøgerne har nedlagt påstand om, at boet tilpligtes at anerkende, at sagsø-
gerne har et massekrav på 207.617,01 kr., jf. konkurslovens § 93, i boet, og at
kravet i henhold til konkurslovens § 93 skal tillægges renter i henhold til
renteloven fra den 26. januar 2006.
                                        - 2 -
boet har nedlagt påstand om frifindelse.
sagsøgeren har opgjort påstandsbeløbet således:
mangelskrav i henhold til dom af 27. april 2005               153.750,00 kr.
tilkendte sagsomkostninger                                     50.000,00 kr.
renter fra den 26. januar 2006                                  3.867,01 kr.
i alt                                                         207.617,01 kr.
sagens nærmere omstændigheder:
den 22. november 2002 anlagde sagsøgerne sag mod e. & b. ejendom a/s
ved retten i nykøbing sjælland. sagen handlede om, hvorvidt der mellem
parterne var indgået en endelig aftale om køb af en ejerlejlighed, om aftalen
eventuelt var ophævet og om mangler ved lejligheden.
den 27. november 2002 foretog sagsøgerne deponering af den fulde købesum
for lejligheden på konto i nordea bank danmark a/s. af deponeringsmed-
delelsen fremgår det blandt andet:
             ”… deponent
             henning andersen og
             ketty andersen
             …
             til fordel for fordringshaver
             e & b ejendom a/s
             …
             modtaget deponeret beløb kr. 2.442.500,00
             …
                                        - 3 -
            deponeringen skal dække
            indgået handel vedrørende køb af ejerlejlighed nr. 18 af matr. nr.
            162 a øster lyng, nykøbing sjælland jorder, til kontantpris
            2.442.500      kr.    deponeringen     foretages     i   medfør      af
            deponeringsloven, idet e & b ejendom a/s tidligere har
            returneret deponering foretaget på skødevilkår.
            årsag til deponeringen
            fordringshaveren vil ikke modtage beløbet.
            frigivelse af deponering
            beløbet med fradrag af bankens gebyr, 550 kr., kan kun udbetales på
            følgende vilkår:
            beløbet frigives til e & b ejendom a/s, når der foreligger
            anmærkningsfri adkomst for ketty og henning andersen på
            nævnte ejerlejlighed. i medfør af deponeringslovens § 4 skal e &
            b ejendom a/s godtgøre retten til deponeringsbeløbet, hvilket
            sker ved dokumentation for tinglysning af anmærkningsfrit
            skøde.
            …
            lov nr. 29 af 16. februar 1932 om deponering findes på vedlagte side.
            …”
efter domsforhandlingen havde fundet sted, blev e. & b. ejendom a/s den
17. februar 2005 taget under konkursbehandling ved sø- og handelsrettens
skifteret.
den 27. april 2005 afsagde retten i nykøbing sjælland dom i sagen. af
domskonklusionen fremgår blandt andet:
            ”… sagsøgerne henning andersen og ketty andersen og
            sagsøgte e & b ejendom tilpligtes at anerkende, at sagsøgerne
            med overtagelsesdag den 01.01.2002 har erhvervet ejerlejlighed
                                       - 4 -
              nr. 18 af matr. nr. 162a, øster lyng, nykøbing sjælland for en
              pris på 2.442.500 kr. og at sagsøgerne i denne pris kan modregne
              153.750 kr. og at der udfærdiges sædvanlig refusionsopgørelse.
              sagsøgerne tilpligtes at betale en leje/forrentning på 11.000 kr.
              pr. måned fra overtagelsesdagen til den 08.03.2002.
              …
              inden 14 dage skal sagsøgte til sagsøgerne betale delvise
              sagsomkostninger med 50.000 kr. …”
ved brev af 2. maj 2005 tilbød sagsøgernes daværende advokat claus ken-
neth lund kurator at undlade at anke dommen, såfremt boet ville acceptere
at frafalde lejekravet på 11.000 kr. pr. måned.
kurator meddelte ved brev af 9. maj 2005, at boet kunne tiltræde forligstil-
budet. af brevet fremgår blandt andet:
              ”… det bemærkes for ordens skyld, at der ikke med denne
              tilkendegivelse ligger nogen indtræden i sagen fra boets side,
              idet såvel skriftveksling som domsforhandling fandt sted forud
              for konkursens indtræden …”.
i forbindelse med sagsøgernes kære af sagsomkostningerne meddelte kura-
tor ved brev af 24. maj 2005 østre landsret, sendt i kopi til advokat claus
kenneth lund, at:
              ”… boet hverken er indtrådt eller ønsker at indtræde i retssagen,
              der er skriftvekslet og forhandlet forud for konkursens
              indtræden den 17. februar 2005 …”.
                                    - 5 -
ved brev af 14. juli 2005 skrev kurator til advokat claus kenneth lund om
udfærdigelse af skøde. af brevet fremgår blandt andet:
            ”… som et led i opfyldelsen af retten i nykøbing sjællands dom
            skal deres klienter have tilskødet ejendommen, hvorfor jeg
            imødeser deres udkast til skøde. i den forbindelse skal det
            understreges, at der i den foreliggende situation alene skal
            udarbejdes et minimalskøde …”.
advokat claus kenneth lund fremsendte med brev af 15. juli 2005 udkast til
skøde til kurator, som ved brev af 18. juli 2005 fremkom med blandt andet
følgende bemærkninger:
            ”… overdrageren bedes rettet til følgende:
            e. & b. ejendom a/s under konkurs
            v/kurator advokat boris frederiksen
            …
            endvidere bedes de rette følgende tekst: ”sælger herved endeligt
            til medundertegnede” til ”skøder herved til”.
            endelig bedes de i næstsidste afsnit rette ”sælger” til
            ”konkursboet”.
            …
            de bedes udtrykkeligt anføre, at konkursboet alene opfylder
            retten nykøbing sjælland dom af 27. april 2005. dette alene for
            at undgå misforståelser, idet konkursboet som bekendt ikke har
            indgået    aftale med   deres    klienter om   overdragelse   af
            ejendommen.
            ad underskrift
            som sælger bedes anført:
            e. & b. ejendom a/s under konkurs
                                       - 6 -
             v/kurator advokat boris frederiksen
             v/advokatfuldmægtig alex puggaard
             endelig skal jeg bede dem oplyse, i hvilket pengeinstitut
             købesummen er deponeret. for at foregribe begivenhedernes
             gang skal jeg ligeledes anmode om deres bemærkninger til
             anvendelsen af de deponerede midler, idet konkursboet – som
             det er dem bekendt – er af den opfattelse, at de deponerede
             midler ikke ligger til sikkerhed for eventuelle mangelskrav m.v.,
             hvilket ligeledes fremgår af de mellem parterne i nærværende
             sag drøftede udkast til skøde mv. …”.
advokat claus kenneth lund fremsendte med brev af 26. juli 2005 nyt ud-
kast til skøde til kurator og anførte blandt andet i brevet:
             ”… der er ikke under retssagen gjort indsigelser mod
             modregning, hvorfor der ved frigivelse af beløbet vil blive
             fratrukket modkrav. skødets formulering sker under denne
             udtrykkelige forudsætning …”.
ved brev af 24. august 2005 skrev kurator blandt andet følgende til advokat
claus kenneth lund:
             ”… vedrørende anvendelsen af de deponerede midler fastholdes
             det i brev af 18. juli 2005 anførte. herved bemærkes, at det af
             dem anførte vedrørende en manglende indsigelse under
             retssagen mod modregning er irrelevant allerede fordi, at
             spørgsmålet hverken blev behandlet eller afgjort af retten i
             nykøbing sj. …”.
                                      - 7 -
skødet blev underskrevet af kurator på vegne boet den 26. august 2005. af
skødet fremgår blandt andet:
             ”… overtagelsesdagen er den 01.01.2002.
             …
             §3
             refusion
             der udarbejdes sædvanlig refusionsopgørelse mellem parterne.
             §4
             der henvises i øvrigt til dom afsagt af retten i nykøbing sj. den
             27. april 2005.
             §5
             købesummen
             købesummen for ejendommen er aftalt til kr. 2.442.500,00 …
             købesummen er deponeret kontant i sælgers pengeinstitut …”.
ved breve af 10. november 2005 og 14. november 2005 anmodede advokat
claus kenneth lund nordea bank om at frigive det deponerede beløb, såle-
des at 207.617,01 kr. skulle udbetales til sagsøgerne og resten til boet. nordea
bank frigav imidlertid hele deponeringskontoen til boet.
i forbindelse med fordringsprøvelsen den 15. februar 2006 afviste kurator
sagsøgernes anmeldelse af kravet som § 93-krav og anerkendte det i stedet
som § 97-krav.
procedure:
advokat peter bang har på vegne sagsøgerne har gjort gældende, at boets
krav på købesummen såvel som sagsøgernes mangelskrav er stiftet før frist-
                                       - 8 -
dagen, og at betingelserne for modregning i medfør af konkurslovens § 42
derfor er til stede.
selvom det i deponeringsmeddelelsen er anført som vilkår, at frigivelse kan
ske, når tinglyst, anmærkningsfrist skøde foreligger, kan dette ikke være til
hinder for modregning, når der som her foreligger en retskraftig dom, som
kan danne baggrund for modregning. boet har været i ond tro ved modta-
gelsen af det fulde deponerede beløb, idet en del af beløbet rettelig skulle
have været afregnet over for sagsøgerne.
i skødet, som er udfærdiget under medvirken af boet, henvises specifikt til
dommen af 27. april 2005. boet havde derfor alene en betinget ejendomsret til
det deponerede beløb, hvorfor frigivelse af midlerne skulle være sket med de
indskrænkninger, der følger af dommen af 27. april 2005. boet har således
uberettiget oppebåret 207.617,01 kr., og sagsøgernes krav må derfor have
status efter konkurslovens § 93.
advokat alex puggaard har på vegne boet gjort gældende, at boet med rette
har afvist, at kravet er omfattet af konkurslovens § 93.
ved at foretage deponering efter deponeringsloven mistede sagsøgerne i
medfør af deponeringslovens § 2 rådigheden over det deponerede beløb. da
modregning efter konkurslovens § 42 forudsætter, at sagsøgerne havde rå-
dighed over det deponerede beløb, er betingelserne for modregning således
ikke til stede.
sagsøgerne havde ikke taget forbehold for, at det deponerede beløb også lå
til sikkerhed for mangler, hvilket i øvrigt heller ikke var muligt, uden at de-
poneringen ville falde uden for deponeringslovens regler. i henhold til de-
poneringsbetingelserne var frigivelse derimod alene betinget af, at der forelå
                                      - 9 -
tinglyst, anmærkningsfrit skøde, og banken var derfor forpligtet til at frigive
hele det deponerede beløb til boet.
selvom udformningen af skødet skete på boets foranledning, var det med
direkte henvisning til dommen af 27. april 2005 og med udtrykkelig
bemærkning om, at der ikke kunne ske fradrag for mangler. der er derfor
ikke med udarbejdelsen og underskrivningen af skødet sket en accept fra
boets side af, at sagsøgerne skulle have krav på modregning for manglerne.
det forhold, at sagsøgernes mangelskrav er fastslået ved dom, ændrer ikke
herved, idet boet på intet tidspunkt indtrådte i retssagen, som var skrift-
vekslet og forhandlet forud for konkursens indtræden.
skifterettens bemærkninger:
det kan som ubestridt lægges til grund, at deponeringen blev foretaget på
sædvanlige vilkår efter deponeringsloven, at der ikke var taget særlige
forbehold for mangelskrav i forbindelse med deponeringen, og at sagsøgerne
ved deponeringen blev frigjorte i forhold til sælgeren. skifteretten finder
herefter, at frigivelse af det deponerede beløb uden fradrag af andet end
bankens gebyr skulle ske til sælgeren, når der forelå anmærkningsfri
adkomst for sagsøgerne, og at sagsøgerne som følge af deponeringen således
ikke længere havde rådighed over det deponerede beløb. herefter findes
betingelserne for modregning efter konkurslovens § 42, stk. 1, ikke at være til
stede.
af samme grunde kan det derfor ikke tillægges betydning, at boet på
tidspunktet for frigivelsen som følge af dommen kendte manglerne, idet
udstedelsen af skødet skete i henhold til dommen af 27. april 2005 med
udtrykkelige forbehold fra boets side. boet findes heller ikke i denne
                                       - 10 -
forbindelse at have accepteret en modregningsadgang eller i øvrigt at have
pådraget sig et krav, der kan henføres under konkurslovens § 93.
herefter tages boets frifindelsespåstand tages til følge.
for så vidt angår sagens omkostninger, fastsættes disse under hensyn til sa-
gens omfang, værdi og medgået tid til 21.026 kr. incl. 1.026 kr., der udgør
boets udgift til udarbejdelse af ekstrakt og materialesamling i forbindelse
med sagens behandling.
                                thi kendes for ret:
sagsøgte, e. & b. ejendom under konkurs, frifindes.
i sagsomkostninger betaler sagsøgerne, henning og ketty andersen, inden
14 dage til sagsøgte, e. & b. ejendom under konkurs, 21.026 kr.
                                 jeanette melchior
                                       (sign.)
                                    ___ ___ ___
                         udskriftens rigtighed bekræftes
                         p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                       højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 13. oktober 2016
sag 122/2016
anklagemyndigheden
vedrørende
foranstaltning under efterforskning
(advokat stefan reinel)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af københavns byret den 5. januar 2016 og af østre
landsrets 23. afdeling den 17. februar 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, jon stokholm,
vibeke rønne, henrik waaben og oliver talevski.
påstande
advokat stefan reinel har nedlagt påstand om, at x-bank ikke pålægges at udlevere
oplysninger til politiet vedrørende fremtidige kontobevægelser.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
retsgrundlag
retsplejelovens § 804, stk. 1, er sålydende:
       ”§ 804. som led i efterforskningen af en lovovertrædelse, der er undergivet offentlig
       påtale, eller krænkelse som nævnt i § 2, stk. 1, nr. 1, i lov om tilhold, opholdsforbud og
       bortvisning kan der meddeles en person, der ikke er mistænkt, pålæg om at forevise el-
       ler udlevere genstande (edition), hvis der er grund til at antage, at en genstand, som den
       pågældende har rådighed over, kan tjene som bevis, bør konfiskeres eller ved lovover-
       trædelsen er fravendt nogen, som kan kræve den tilbage. når pålæg meddeles en er-
                                               - 2 -
       hvervsvirksomhed, finder § 189 tilsvarende anvendelse for andre, der i kraft af deres til-
       knytning til virksomheden har fået kendskab til sagen.”
bestemmelsen blev nyaffattet ved lov nr. 229 af 21. april 1999. af lovforslagets bemærknin-
ger om edition fremgår bl.a. (folketingstidende 1998-99, tillæg a, lovforslag nr. l 41, s. 840-
41 og s. 875):
       ”den del af lovforslaget, der vedrører reglerne om beslaglæggelse og edition, svarer i
       vidt omfang til gældende ret. der foretages derfor ikke her en nærmere gennemgang af
       de gældende regler. der henvises i stedet til gennemgangen i betænkning nr. 1223/1991
       om beslaglæggelse og edition under efterforskning, s. 9-36.
       …
       strafferetsplejeudvalget har ikke fundet behov for en omfattende reform af reglerne om
       beslaglæggelse og edition. den gældende retstilstand er efter udvalgets opfattelse i det
       store hele tilfredsstillende.
       …
       justitsministeriet kan i det væsentlige tilslutte sig strafferetsplejeudvalgets overvejelser
       og forslag. lovforslaget svarer derfor i meget vidt omfang til udvalgets lovudkast.
       …
       til § 804
       denne bestemmelse, der fastsætter betingelserne for edition, afløser den nugældende §
       827, stk. 1.
       …
       den nugældende § 827 benyttes i praksis bl.a. til at pålægge f.eks. et pengeinstitut at
       udlevere oplysning om eksistensen af en bankkonto. der er ikke tilsigtet nogen ændring
       heri.
       …”
i betænkning nr. 1223/1991 om beslaglæggelse og edition under efterforskning hedder det
bl.a. (s. 33-34):
       ”det kræves ikke, at de dokumenter eller genstande, der ønskes udleveret eller forevist
       ved edition, beskrives præcist, men oplysningerne herom må dog være så nøjagtige, at
       genstanden eller dokumenterne kan bestemmes. ifølge motiverne i 1892-proceskommis-
       sionens udkast til lov om strafferetsplejen (1899) kunne pålæg efter bestemmelsen om
       editionspligt gives ikke blot med hensyn til bestemte ting, som kunne individuelt be-
       skrives, men også med hensyn til de ting, der overhovedet inden for en nærmere fremtid
       f.eks. måtte blive fundne på et bestemt sted eller pantsatte eller givne i forvaring af en
       bestemt person. det bemærkes i den forbindelse, at den ændrede formulering af be-
                                               - 3 -
      stemmelsen om editionspligt ved lov nr. 149 af 21. april 1965 ikke tilsigtede nogen rea-
      litetsændring med hensyn til afgrænsningen af det materiale, som kan være genstand for
      edition.”
af bemærkningerne til § 135 om edition i 1892-proceskommissionens udkast til lov om straf-
feretsplejen fremgår bl.a.:
      ”det i denne paragraf omhandlede paalæg maa i øvrigt kunne gives ikke blot med hen-
      syn til bestemte ting, som kunne individuelt beskrives, men ogsaa med hensyn til de
      ting, der overhovedet indenfor en nærmere fremtid f. eks. maatte blive fundne paa et
      bestemt sted eller pantsatte eller givne i forvaring af en bestemt person; men selvføl-
      gelig maa det, forinden noget tvangsmiddel i saa tilfælde kan anvendes, være givet, at
      saadanne ting virkelig senere ere fundne af eller pantsatte eller deponerede hos den
      paagældende.”
ved lov nr. 634 af 12. juni 2013 om ændring af straffeloven, retsplejeloven og forskellige
andre love (styrket indsats over for økonomisk kriminalitet) blev bestemmelsen i retsplejelo-
vens § 806, stk. 3, indsat i loven. bestemmelsen giver mulighed for editionspålæg inden for et
tidsrum på højst 4 uger over for flere banker på baggrund af en enkelt retskendelse, så en
transaktion lettere kan følges fra bank til bank. i lovforslagets bemærkninger til den foreslå-
ede bestemmelse hedder det bl.a. (folketingstidende 2012-13, tillæg a, lovforslag nr. l 164,
s. 8-9):
      ”4. kendelse på transaktion
      4.1. gældende ret
      retsplejelovens § 804 indeholder bestemmelser om edition hos personer, der ikke er
      mistænkte, dvs. udlevering eller forevisning af dokumenter og andre genstande af be-
      tydning for gennemførelsen af en straffesag. efter bestemmelsen kan både fysiske og ju-
      ridiske personer pålægges editionspligt.
      …
      med en kendelse om edition kan politiet bl.a. bemyndiges til at indhente oplysninger om
      eksistensen af bankkonti og nærmere oplysninger om eventuelle konti.
      sådanne oplysninger indhentes i praksis normalt i to omgange, først ved en kendelse
      om, at eksistensen af konti skal oplyses, og derefter ved en kendelse om, at transaktio-
      ner vedrørende identificerede konti skal oplyses. efter praksis kan en kendelse om op-
      lysning om transaktioner på en identificeret bankkonto også angå fremtidige transaktio-
      ner i en nærmere angivet periode, jf. østre landsrets kendelse gengivet i ugeskrift for
      retsvæsen 2002 side 1147.
      …
                                               - 4 -
      4.2. lovforslagets udformning
      4.2.1.
      …
      for at følge sådanne transaktionsspor vil politiet efter de gældende regler skulle anmode
      retten om en række på hinanden følgende kendelser om edition. det er således nødven-
      digt at indhente en særskilt retskendelse for hver enkelt bankkonto, der er anvendt af
      bagmændene.
      dette vil i praksis kunne besværliggøre og forsinke efterforskningen unødigt, da hver ny
      kendelse først kan indhentes, når politiet efter modtagelse af materiale fra et pengein-
      stitut kan konstatere, hvilken anden konto midlerne blev overført fra eller til.
      …
      de pågældende oplysninger om transaktioner ville også efter de gældende regler om
      edition kunne kræves udleveret. den foreslåede bestemmelse vil dermed ikke give ad-
      gang til edition med hensyn til flere oplysninger end efter de gældende regler, men be-
      stemmelsen vil lette fremgangsmåden og dermed fremskynde indhentelsen af oplysnin-
      ger.
      med den foreslåede forenklede fremgangsmåde for edition vil politiet kunne følge
      transaktionssporet uden indhentelse af mellemliggende kendelser, og de samlede oplys-
      ninger om transaktioner i straffesagen vil dermed kunne indhentes i ét samlet forløb.
      dette vil give bedre mulighed for at etablere et tilstrækkeligt grundlag for at kunne be-
      slaglægge udbytte fra strafbare forhold, inden midlerne er hævet kontant, overført til
      udlandet osv. endvidere vil efterforskningen af sådanne sager generelt kunne effektivi-
      seres, fordi politiet vil kunne indhente de samme oplysninger, der i dag kræver en række
      kendelser, på grundlag af én samlet kendelse.
      …”
anbringender
advokat stefan reinel har anført navnlig, at det ikke direkte kan udledes af retsplejelovens §
804, stk. 1, at der skulle være hjemmel til at tillade edition vedrørende fremtidige kontobevæ-
gelser. allerede af den grund er der ikke et tilstrækkelig klart retsgrundlag for at tillade et så
omfattende indgreb som det, anklagemyndigheden har anmodet om.
der er ikke i forarbejderne til lov nr. 229 af 21. april 1999, hvor editionsbestemmelsen i rets-
plejelovens § 804, stk. 1, blev nyaffattet, støtte for, at edition også skulle kunne omfatte frem-
tidige oplysninger. det eneste, der støtter den antagelse, er udtalelsen i motiverne til 1892-
proceskommissionens udkast til lov om strafferetsplejen fra 1899. i bemærkningerne til den
foreslåede bestemmelse om edition blev det her anført, at også ting, der inden for en nærmere
                                               - 5 -
fremtid måtte blive fundne på et bestemt sted, kan være genstand for edition. af naturlige år-
sager blev der ikke herved taget højde for den teknologiske udvikling. den foreliggende sag
angår kontooplysninger, mens forarbejderne alene angår rørlige ting. landsrettens udvidende
fortolkning af editionsbestemmelsen har derfor ikke tilstrækkelig støtte i disse motiver.
det er rigtigt, at det i bemærkningerne til lov nr. 634 af 12. juni 2013, hvor bestemmelsen om
”kendelse på transaktion” blev indsat i retsplejelovens § 806, stk. 3, er anført, at det følger af
retspraksis, at en kendelse om edition efter retsplejelovens § 804, stk. 1, om oplysninger på en
bankkonto også kan angå fremtidige transaktioner i en nærmere angivet periode, jf. østre
landsrets kendelse i ufr 2002 s. 1147. kendelsen er imidlertid ikke i overensstemmelse med
den kort tid efter afsagte kendelse fra højesteret gengivet i ufr 2003 s. 137, hvor det anføres,
at udlevering af oplysninger, der registreres i fremtiden, ikke er omfattet af reglerne om edi-
tion.
i den nævnte højesteretskendelse blev det antaget, at udlevering af positionsoplysninger om
mobiltelefoner kunne ske efter reglerne om observation i retsplejelovens § 791 a, stk. 2, og
ikke efter retsplejelovens § 804, stk. 1. efterfølgende blev der ved lov nr. 542 af 8. juni 2006
indsat en udtrykkelig hjemmel i retsplejelovens § 791 a, stk. 5, hvorefter disse fremtidige op-
lysninger kan udleveres.
lovændringerne fra 2006 og 2013 viser, at lovgiver er særlig opmærksom på, at en klar og
direkte hjemmel er en forudsætning for et så alvorligt indgreb, som fremadrettede indgreb er
udtryk for.
det bemærkes i øvrigt, at det indgreb, som anklagemyndigheden har anmodet om, mere har
karakter af overvågning og dermed observation, end det har karakter af edition.
anklagemyndigheden har anført navnlig, at der i retsplejelovens § 804, stk. 1, er fornøden
hjemmel til også at få oplyst om kontobevægelser, når de foretages.
sager om kædesvig er karakteriseret ved, at det kriminelle udbytte ofte flyttes hastigt fra den
ene konto til den anden. der var ikke tidligere med hjemmel i retsplejelovens § 804, stk. 1,
mulighed for at udstrække en kendelse om edition til mere end én bankkonto. hjemlen hertil
                                                - 6 -
blev skabt ved indsættelsen af retsplejelovens § 806, stk. 3, om kendelse på transaktion. i for-
arbejderne til indsættelsen af bestemmelsen er det udtrykkeligt nævnt, at politiets efterforsk-
ningsmuligheder mod denne type kriminalitet skulle styrkes, således at politiet hurtigt og ef-
fektivt kan følge pengestrømmene med henblik på at sikre udbyttet fra det strafbare forhold.
det blev i samme forbindelse nævnt, at det følger af retspraksis, at en kendelse om edition
også kan angå fremtidige transaktioner på en bankkonto i en nærmere angivet periode. dette
må opfattes som en tilkendegivelse af, at der er den fornødne hjemmel til fremadrettet edition
i retsplejelovens § 804, stk. 1, da lovforslagets formål netop var at styrke politiets efterforsk-
ningsmuligheder, og da det er af væsentlig betydning løbende at kunne følge transaktionerne
på en bankkonto.
det fremgår af forarbejderne til lov nr. 229 af 21. april 1999, at selvom editionsbestemmelsen
blev nyaffattet, så var der ikke tiltænkt nogen ændringer i retstilstanden. det er endvidere
nævnt, at den dagældende editionsbestemmelse i praksis bl.a. anvendtes til at pålægge et pen-
geinstitut at udlevere oplysninger om eksistensen af en bankkonto. i betænkning nr. 1223/
1991 om beslaglæggelse og edition under efterforskning, der lå til grund for lovforslaget, er
motiverne til 1892-proceskommissionens lovudkast fra 1899 citeret som udtryk for gældende
ret. af disse motiver fremgår, at pålæg efter bestemmelsen om editionspligt kunne gives ikke
blot med hensyn til de ting, som kunne individuelt identificeres, men også med hensyn til de
ting, der overhovedet inden for en nærmere fremtid f.eks. måtte blive fundne på et bestemt
sted eller pantsatte eller givne i forvaring af en bestemt person.
disse forarbejder må forstås således, at de tillige hjemlede adgang til at pålægge editionspligt
fremadrettet. dette må sammenholdes med det nævnte i forarbejderne til indsættelsen af rets-
plejelovens § 804, stk. 1, om, at edition også kan angå eksempelvis bankoplysninger. der er
således taget højde for den teknologiske udvikling.
højesterets kendelse gengivet i ufr 2003 s. 137 angik anvendelsen af retsplejelovens § 791 a
i forbindelse med skygning af en person via dennes mobiltelefon. uanset at oplysninger om
kontobevægelser eventuelt måtte kunne anvendes til efterfølgende at kortlægge en persons
færden, er der ikke tale om sammenlignelige indgreb, idet hensigten med indgrebet i denne
sag ikke har været at indhente oplysninger om kontobevægelser i realtid som led i en igang-
værende observation mod en mistænkt. formålet med indgrebet er derimod løbende at kunne
                                               - 7 -
følge transaktioner med henblik på bl.a. beslaglæggelse og afdækning af evt. medgernings-
mænd. bemærkningen om edition i relation til skygning i højesterets kendelse kan derfor
ikke tillægges betydning i denne sag.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om der i retsplejelovens § 804, stk. 1, er hjemmel til at pålægge en bank at op-
lyse om kontobevægelser, der finder sted inden for et nærmere fastsat tidsrum efter afsigelsen
af en kendelse om edition (fremadrettet edition). dette spørgsmål kan ikke anses for afgjort
ved bemærkningerne om edition i højesterets kendelse af 25. oktober 2002 (ufr 2003 s.
137), der vedrørte anvendelsen af retsplejelovens § 791 a om observation. det samme gælder
højesterets kendelse af 22. juli 2009 (ufr 2009 s. 2610).
efter retsplejelovens § 804, stk. 1, kan der som led i efterforskningen af en lovovertrædelse
under nærmere angivne betingelser meddeles en person pålæg om at forevise eller udlevere
genstande, som den pågældende har rådighed over.
efter forarbejderne til bestemmelsen (bemærkningerne til § 135 i 1892-proceskommissionens
udkast til lov om strafferetsplejen, betænkning nr. 1223/1991 om beslaglæggelse og edition
under efterforskning og bemærkningerne til lovforslag nr. l 41 af 8. oktober 1998) kan det
pålægges en person at udlevere genstande, herunder oplysninger fra pengeinstitutter, som den
pågældende har eller – inden for et nærmere fastsat fremtidigt tidsrum – vil få rådighed over. i
overensstemmelse hermed er det i retspraksis fastslået, at en kendelse om oplysning om trans-
aktioner på en identificeret bankkonto også kan angå fremtidige transaktioner i en nærmere
angivet periode, jf. bl.a. østre landsrets kendelse af 25. februar 2002 (ufr 2002 s. 1147).
ved lov nr. 634 af 12. juni 2013 om ændring af straffeloven, retsplejeloven og forskellige
andre love blev der i retsplejelovens § 806 indsat et nyt stykke (stk. 3), som giver mulighed
for editionspålæg inden for et tidsrum på højst 4 uger over for flere banker på baggrund af en
enkelt retskendelse (”kendelse på transaktion”), så en transaktion lettere kan følges fra bank
til bank. i forarbejderne til bestemmelsen (folketingstidende 2012-13, tillæg a, lovforslag nr.
l 164, s. 8-9) er den ovennævnte retspraksis lagt til grund.
                                              - 8 -
på den anførte baggrund finder højesteret, at der i retsplejelovens § 804, stk. 1, er hjemmel til
som sket inden for et tidsrum på 4 uger at pålægge en bank at oplyse om fremtidige kontobe-
vægelser.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.