text:
                              højesterets dom
                         afsagt mandag den 21. januar 2019
sag 127/2018
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kåre pihlmann, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i nykøbing falster den 27. juni 2017 og af østre
landsrets 6. afdeling den 29. januar 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, marianne højgaard pedersen,
vibeke rønne, kurt rasmussen og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af tiltalte, t, med påstand om afvisning, subsidiært frifindelse og mere sub-
sidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse, dog således at straffen fastsættes efter den
nugældende databeskyttelseslovs § 41, stk. 2, nr. 1, jf. stk. 1, jf. § 8, stk. 4, jf. stk. 3.
anbringender
t har anført navnlig, at tiltalen mod hende er i strid med forbuddet mod dobbelt strafforfølg-
ning (ne bis in idem) i artikel 50 i den europæiske unions charter om grundlæggende ret-
tigheder og i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskon-
vention.
efter den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, navnlig dom af 10. februar 2009
i sagen zolotukhin mod rusland (sag nr. 14939/03), er det de faktiske omstændigheder alene
                                                  - 2 -
og ikke den retlige subsumption, der er afgørende ved vurderingen af, om en tiltalt i strid med
forbuddet mod dobbelt strafforfølgning må anses for at være strafforfulgt for det samme for-
hold to gange.
tiltalen i den sag, der blev afgjort ved retten i nykøbing falsters frifindende dom af 10.
marts 2017, vedrører i al væsentlighed de samme faktiske omstændigheder som i denne sag.
den eneste reelle forskel består i, at anklagemyndigheden har ændret den retlige subsumption
fra persondatalovens § 26 a, stk. 1, til persondatalovens § 8, stk. 5, jf. stk. 4. den første tiltale-
rejsning og den frifindende dom udelukker anklagemyndigheden fra på ny at rejse tiltale mod
hende med afsæt i de samme faktiske omstændigheder.
den frifindende dom af 10. marts 2017 bygger ikke blot på en formalitetsprøvelse. spørgsmå-
let om, hvorvidt hun var omfattet af persondatalovens § 26 a, forudsatte, at byretten forholdt
sig til en betydelig del af sagens faktum.
for så vidt angår den subsidiære påstand har hun anført, at hensynet til at beskytte børn mod
seksuelle krænkelser klart overstiger hensynet til at beskytte krænkeren, særligt når krænkel-
serne foregår i det offentlige rum, og gerningsmanden er på fri fod. hun havde fuldstændig
vished om, at personen på optagelsen var gerningsmanden. optagelsen blev endvidere hurtigt
fjernet fra facebook.
for så vidt angår den mere subsidiære påstand har hun anført, at det forekommer stødende og
ude af trit med retsfølelsen, at en mor, der bidrager til anholdelse af sit eget barns krænker,
straffes med en bøde, der er dobbelt så stor som bøden til krænkeren. det er endvidere en
formildende omstændighed, at offentliggørelsen skete i konsekvens af krænkelsen af hendes
datter, jf. straffelovens § 82, nr. 5.
anklagemyndigheden har anført navnlig, at forbuddet mod dobbelt strafforfølgning angår
domme, der har opnået retskraft. en dom opnår ikke retskraft, før der i dommen er taget stil-
ling til de faktiske omstændigheder i det strafbare forhold og dermed til, om den tiltalte er
skyldig eller ej. en afvisning eller frifindelse på et formelt grundlag, hvor der ikke er taget
stilling til sagens fakta, kan ikke føre til, at videre strafforfølgning om det samme forhold vil
være i strid med forbuddet mod dobbelt strafforfølgning. en dom, der afsiges alene på formelt
grundlag uden stillingtagen til de konkrete beviser i sagen – uanset om dommen lyder på af-
                                                - 3 -
visning eller frifindelse – medfører ikke, at der ikke kan rejses en ny sag med den korrekte
tiltale.
retten i nykøbing falsters frifindende dom af 10. marts 2017 udelukker derfor ikke anklage-
myndigheden fra at rejse tiltale for forholdet på ny for overtrædelse af en anden bestemmelse.
frifindelse skete alene under henvisning til, at t ikke var rette ansvarssubjekt, uden at retten
foretog nogen prøvelse af, om hun var skyldig eller ikke skyldig i de beskrevne faktiske hand-
linger.
anklagemyndighedens handlinger har ikke givet t en berettiget forventning om, at anklage-
myndigheden havde opgivet påtale mod hende for det strafbare forhold, som er beskrevet i
tiltalen. det måtte stå klart for t, at byrettens frifindelse ikke beroede på en materiel prøvelse
af sagens beviser, men alene på en formel prøvelse af, om hun var rette ansvarssubjekt i for-
hold til de påberåbte bestemmelser i persondataloven.
for så vidt angår den subsidiære påstand har anklagemyndigheden anført, at ts videregivelse
af billederne til en større personkreds uden samtykke ikke varetog en offentlig eller privat
interesse, der klart oversteg hensynet til den afbildedes interesse i hemmeligholdelse. bille-
derne blev via facebook delt med en større gruppe personer i lokalområdet med en tekst, der
angav, at personen havde blottet sig for to mindreårige piger. dette var egnet til at stigmatise-
re den pågældende, uanset om oplysningerne senere måtte vise sig at være rigtige. offentlig-
gørelsen kunne også give anledning til, at andre personer urigtigt blev mistænkt for at være
gerningsmanden. der var ikke konkrete holdepunkter for mistanke om grovere, personfarlig
kriminalitet, der krævede øjeblikkelig indgriben.
for så vidt angår den mere subsidiære påstand har anklagemyndigheden anført, at den idømte
bødestraf er i overensstemmelse med praksis.
landsrettens dom bør derfor stadfæstes, dog således at straffen i medfør af straffelovens § 3
nu fastsættes efter databeskyttelseslovens § 41, stk. 2, nr. 1, jf. stk. 1, jf. § 8, stk. 4, jf. stk. 3.
retsgrundlag
af den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder fremgår bl.a.:
                                                   - 4 -
                                                   ”artikel 50
            ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse
       ingen skal i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lov-
       overtrædelse, for hvilken den pågældende allerede er blevet endeligt frikendt eller dom-
       fældt i en af unionens medlemsstater i overensstemmelse med lovgivningen.”
af forklaringer til den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder (2007/c
303/02) fremgår bl.a.:
       ”forklaring ad artikel 50 - ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for
       samme lovovertrædelse
       …
       i henhold til artikel 50 gælder non bis in idem-reglen ikke kun inden for en medlems-
       stats retsområde, men også mellem flere medlemsstater... for så vidt angår de situatio-
       ner, der er omhandlet i artikel 4 i … protokol nr. 7 [til den europæiske menneskerettig-
       hedskonvention], dvs. anvendelsen af princippet inden for én og samme stat, har den
       rettighed, der sikres, samme betydning og omfang, som den tilsvarende ret i [den euro-
       pæiske menneskerettighedskonvention].”
af tillægsprotokol nr. 7 af 22. november 1984 til den europæiske menneskerettighedskon-
vention fremgår bl.a.:
                                                    ”artikel 4
                            ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange
       1. under én og samme stats jurisdiktion skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for
       en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet en-
       deligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og straf-
       feretspleje.
       2. bestemmelserne i foregående stykke forhindrer ikke genoptagelse af sagen i overens-
       stemmelse med vedkommende stats lovgivning og strafferetspleje, såfremt der forelig-
       ger bevis for nye eller nyopdagede kendsgerninger, eller såfremt der i den tidligere ret-
       tergang er begået en grundlæggende fejl, som kunne påvirke sagens udfald.
       3…”
af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 10. februar 2009 i zolotukhin mod
rusland (sag nr. 14939/03) fremgår bl.a.:
       “b. whether the offences for which the applicant was prosecuted were the same (idem)
       …
                                          - 5 -
78. the court considers that the existence of a variety of approaches to ascertain wheth-
er the offence for which an applicant has been prosecuted is indeed the same as the one
of which he or she was already finally convicted or acquitted engenders legal uncertain-
ty incompatible with a fundamental right, namely the right not to be prosecuted twice
for the same offence. it is against this background that the court is now called upon to
provide a harmonised interpretation of the notion of the “same offence” – the idem ele-
ment of the non bis in idem principle – for the purposes of article 4 of protocol no. 7.
while it is in the interests of legal certainty, foreseeability and equality before the law
that the court should not depart, without good reason, from precedents laid down in
previous cases, a failure by the court to maintain a dynamic and evolutive approach
would risk rendering it a bar to reform or improvement (see vilho eskelinen and others
v. finland [gc], no. 63235/00, § 56, echr 2007-ii).
79. an analysis of the international instruments incorporating the non bis in idem prin-
ciple in one or another form reveals the variety of terms in which it is couched. thus,
article 4 of protocol no. 7 to the convention, article 14 § 7 of the united nations
covenant on civil and political rights and article 50 of the charter of fundamental
rights of the european union refer to the “[same] offence” (“[même] infraction”), the
american convention on human rights speaks of the “same cause” (“mêmes faits”),
the convention implementing the schengen agreement prohibits prosecution for the
“same acts” (“mêmes faits”), and the statute of the international criminal court
employs the term “[same] conduct” (“[mêmes] actes constitutifs”) . the difference
between the terms “same acts” or “same cause” (“mêmes faits”) on the one hand and the
term “[same] offence” (“[même] infraction”) on the other was held by the court of
justice of the european union and the inter-american court of human rights to be an
important element in favour of adopting the approach based strictly on the identity of
the material acts and rejecting the legal classification of such acts as irrelevant. in so
finding, both tribunals emphasised that such an approach would favour the perpetrator,
who would know that, once he had been found guilty and served his sentence or had
been acquitted, he need not fear further prosecution for the same act (see paragraphs 37
and 40 above).
80. the court considers that the use of the word “offence” in the text of article 4 of
protocol no. 7 cannot justify adhering to a more restrictive approach. it reiterates that
the convention must be interpreted and applied in a manner which renders its rights
practical and effective, not theoretical and illusory. it is a living instrument which must
be interpreted in the light of present-day conditions (see, among other authorities, tyrer
v. the united kingdom, 25 april 1978, § 31, series a no. 26, and christine goodwin v.
the united kingdom [gc], no. 28957/95, § 75, echr 2002-vi). the provisions of an
international treaty such as the convention must be construed in the light of their object
and purpose and also in accordance with the principle of effectiveness (see mamatkulov
and askarov v. turkey [gc], nos. 46827/99 and 46951/99, § 123, echr 2005-i).
81. the court further notes that the approach which emphasises the legal characterisa-
tion of the two offences is too restrictive on the rights of the individual, for if the court
limits itself to finding that the person was prosecuted for offences having a different le-
gal classification it risks undermining the guarantee enshrined in article 4 of protocol
no. 7 rather than rendering it practical and effective as required by the convention
(compare franz fischer, cited above, § 25).
                                         - 6 -
82. accordingly, the court takes the view that article 4 of protocol no. 7 must be un-
derstood as prohibiting the prosecution or trial of a second “offence” in so far as it
arises from identical facts or facts which are substantially the same.
83. the guarantee enshrined in article 4 of protocol no. 7 becomes relevant on com-
mencement of a new prosecution, where a prior acquittal or conviction has already ac-
quired the force of res judicata. at this juncture the available material will necessarily
comprise the decision by which the first “penal procedure” was concluded and the list
of charges levelled against the applicant in the new proceedings. normally, these docu-
ments would contain a statement of facts concerning both the offence for which the ap-
plicant has already been tried and the offence of which he or she stands accused. in the
court’s view, such statements of fact are an appropriate starting-point for its determina-
tion of the issue whether the facts in both proceedings were identical or substantially the
same. the court emphasises that it is irrelevant which parts of the new charges are
eventually upheld or dismissed in the subsequent proceedings, because article 4 of pro-
tocol no. 7 contains a safeguard against being tried or being liable to be tried again in
new proceedings rather than a prohibition on a second conviction or acquittal (compare
paragraph 110 below).
84. the court’s inquiry should therefore focus on those facts which constitute a set of
concrete factual circumstances involving the same defendant and inextricably linked to-
gether in time and space, the existence of which must be demonstrated in order to se-
cure a conviction or institute criminal proceedings.
…
c. whether there was a duplication of proceedings (bis)
…
(a) whether there was a “final” decision
107. the court reiterates that the aim of article 4 of protocol no. 7 is to prohibit the
repetition of criminal proceedings that have been concluded by a “final” decision (see
franz fischer, cited above, § 22, and gradinger, cited above, § 53). according to the
explanatory report to protocol no. 7, which itself refers back to the european conven-
tion on the international validity of criminal judgments, a “decision is final ‘if, accord-
ing to the traditional expression, it has acquired the force of res judicata. this is the case
when it is irrevocable, that is to say when no further ordinary remedies are available or
when the parties have exhausted such remedies or have permitted the time-limit to ex-
pire without availing themselves of them’”. this approach is well entrenched in the
court’s case-law (see, for example, nikitin v. russia, no. 50178/99, § 37, echr
2004-viii, and horciag v. romania (dec.), no. 70982/01, 15 march 2005).
108. decisions against which an ordinary appeal lies are excluded from the scope of the
guarantee contained in article 4 of protocol no. 7 as long as the time-limit for lodging
such an appeal has not expired. on the other hand, extraordinary remedies such as a re-
quest for the reopening of the proceedings or an application for extension of the expired
time-limit are not taken into account for the purposes of determining whether the pro-
ceedings have reached a final conclusion (see nikitin, cited above, § 39). although
these remedies represent a continuation of the first set of proceedings, the “final” nature
of the decision does not depend on their being used. it is important to point out that ar-
ticle 4 of protocol no. 7 does not preclude the reopening of the proceedings, as stated
clearly by the second paragraph of article 4.”
                                                   - 7 -
højesterets begrundelse og resultat
t blev ved anklageskrift af 10. februar 2017 tiltalt for overtrædelse af persondatalovens § 70,
stk. 1, nr. 1, jf. § 26 a, stk. 1, ved den 5. august 2016 ca. kl. 16.10 via facebook at have vide-
regivet billede- og lydoptagelse med en identificerbar person, som var optaget med overvåg-
ningsudstyr ved x-butik i ... ved y-by. ved retten i nykøbing falsters dom af 10. marts 2017
blev hun frifundet for tiltalen under henvisning til, at persondatalovens § 26 a om tv-
overvågning i kriminalitetsbekæmpende øjemed efter forarbejderne til bestemmelsen angår
den dataansvarlige, dvs. den, som efter persondatalovens almindelige regler er ansvarlig for
de pågældende billed- og lydoptagelser. i det foreliggende tilfælde var z og ikke t
dataansvarlig.
der blev ikke under sagens behandling ved byretten, eller inden dommen blev endelig ved
udløbet af ankefristen, rejst spørgsmål om ændring af tiltalen.
ved anklageskrift af 26. maj 2017 er t nu tiltalt for overtrædelse af persondatalovens § 8, stk.
5, jf. stk. 4, jf. § 70, stk. 1, nr. 1, ved på facebook den 5. august 2016 uberettiget at have be-
handlet (videregivet) oplysninger om strafbart forhold uden den registreredes samtykke.
sagen angår for højesteret i første række, om denne nye tiltalerejsning er i strid med forbud-
det mod dobbelt strafforfølgning i artikel 50 i den europæiske unions charter om grundlæg-
gende rettigheder og i artikel 4 i 7. tillægsprotokol til den europæiske menneskerettigheds-
konvention. efter disse bestemmelser skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for en
domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken den pågældende allerede er blevet
endeligt frikendt eller domfældt. det fremgår af den forklarende rapport til den europæiske
unions charter, at den rettighed, der sikres ved charterets artikel 50, i en sag som den fore-
liggende har samme betydning og omfang, som den tilsvarende ret efter den europæiske
menneskerettighedskonvention.
efter den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, jf. navnlig dom af 10. februar
2009 i zolotukhin mod rusland (sag nr. 14939/03), præmis 82-84, skal der ved vurderingen
af, om der er tale om ”samme lovovertrædelse”, ses på, om den nye strafforfølgning udsprin-
ger af identiske eller næsten identiske faktiske omstændigheder. der skal i den forbindelse
lægges vægt på tid og sted for de faktiske omstændigheder. efter præmis 107 og 108 skal der
                                                - 8 -
ved vurderingen af, om der foreligger gentagen strafforfølgning lægges vægt på, om den før-
ste afgørelse er endelig, dvs. har opnået negativ retskraft (res judicata), og det er tilfældet, når
der ikke længere er ordinære retsmidler til rådighed som f.eks. anke.
som anført af landsretten angår tiltalen i den sag, der blev endeligt afgjort ved retten i nykø-
bing falsters frifindende dom af 10. marts 2017, i det væsentlige samme faktiske omstændig-
heder som i den foreliggende sag. begge sager angår således grundlæggende ts offentliggø-
relse af billeder på facebook den 5. august 2016 af en person, som hun mente havde begået
blufærdighedskrænkelse mod hendes datter og dennes veninde. forskellen mellem de to sager
består reelt alene i, at anklagemyndigheden i anklageskriftet har ændret den retlige subsump-
tion fra persondatalovens § 26 a, stk. 1, til § 8, stk. 5, jf. stk. 4.
t blev ikke frifundet i den første sag allerede på grund af en formel fejl – f.eks. på grund af
mangler ved anklageskriftet, jf. herved retsplejelovens § 834 – men efter en realitetsprøvelse
af betingelserne for at pålægge strafansvar. denne dom blev ikke anket og havde derfor rets-
kraft, da den nye tiltale blev rejst.
højesteret finder efter det anførte, at retsforfølgningen i den foreliggende sag er i strid med
forbuddet mod dobbelt strafforfølgning i både den europæiske unions charter og den euro-
pæiske menneskerettighedskonvention.
højesteret tager herefter ts principale påstand til følge og afviser sagen.
                                      thi kendes for ret:
sagen afvises.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.


text:
- gia
                                      udskrift
                                           af
                         sø- & handelsrettens dombog
                                     ____________
                                          dom
afsagt den 29. juni 2009
v-39-08
           s. oliver bernd freier gmbh & co. kg.
           (advokat lars a. karnøe)
           mod
           komma i/s v/bo schaltz hansen og marie bügel hartmann
           (advokat jeppe brinck-jensen)
sagens hovedspørgsmål er, om sagsøgte, komma i/s v/bo schaltz hansen og marie bügel
hartmann, ved at bruge varemærket og firmanavnet komma krænker sagsøgeren, s. oliver
bernd freier gmbh & co. kg’s rettigheder til varemærket comma.
påstande
sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
   1. sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgtes brug af varemærket og firmanavnet
       komma er i strid med sagsøgerens rettigheder samt til at ophøre med enhver
                                              - 2 -
      krænkende brug af varemærket og firmanavnet komma, subsidiært at ophøre med
      enhver brug af varemærket og firmanavnet komma i forbindelse med produktion,
      salg og markedsføring af varer klassificeret i klasse 9, 14, 18 eller 25 efter nice-
      klassifikationen og/eller detailhandel med disse varer klassificeret i klasse 35 efter
      nice-klassifikationen.
   2. sagsøgte tilpligtes at trække varemærkeansøgning nr. va 2006 03516, komma
      <figur>, tilbage fra patent- og varemærkestyrelsen, subsidiært at trække sin
      varemærkeansøgning nr. va 2006 03516, komma <figur>, i klasse 35 tilbage fra
      patent- og varemærkestyrelsen.
   3. sagsøgte tilpligtes at slette domænenavnene komma-randers.dk og komma-
      aarhus.dk, subsidiært at ophøre med enhver brug af domænenavnene komma-
      randers.dk     og   komma-aarhus.dk       i  forbindelse   med     produktion,   salg   og
      markedsføring af varer klassificeret i klasse 9, 14, 18 eller 25 efter nice-
      klassifikationen eller detailhandel med disse varer klassificeret i klasse 35 efter nice-
      klassifikationen.
   4. sagsøgte    tilpligtes   at  slette  firmanavnet    komma       i/s  hos   erhvervs-   og
      selskabsstyrelsen.
   5. sagsøgte tilpligtes til sagsøger at betale 50.000 kr. som erstatning og/eller vederlag for
      sagsøgtes uberettigede brug af sagsøgerens kendetegn og den skade, brugen har
      påført sagsøgeren, subsidiært et af retten fastsat mindre beløb, med rente fra sagens
      anlæg den 17. april 2008 til betaling sker.
sagsøgte har nedlagt følgende påstande:
   1. frifindelse.
   2. sagsøger skal lade varemærkeregistrering ctm 004492815 comma udslette for så
      vidt angår detailhandel (klasse 35).
   3. sagsøger skal lade varemærkeregistrering mp770249 comma <w> i danmark
      udslette for så vidt angår klasse 25.
overfor sagsøgtes selvstændige påstande har sagsøgeren nedlagt påstand om frifindelse.
                                              - 3 -
oplysningerne i sagen
sagsøgeren har oplyst, at sagsøgerens virksomhed blev grundlagt i 1969 i tyskland, og at
sagsøgeren er indehaver af forskellige varemærker, herunder mærket s. oliver, samt en
række butikker, der sælger tøj, accessories, sko m.v., til dels under navnet comma, i tyskland
og andre lande, herunder østrig og schweiz. sagsøgeren har endvidere oplyst at være i færd
med at etablere sig på det danske marked. sagsøgte har bestridt sagsøgerens oplysninger
som udokumenterede.
som relevante for nærværende sag har sagsøgeren dokumenteret at være indehaver af fire
registrerede varemærker, tre figurmærker og et ordmærke. figurmærkerne ser således ud:
varemærket til venstre (bilag 11) er et internationalt mærke (mp611635), registreret den 21.
september 1999 og med designeringsdato den 8. maj 2001. mærket er registreret i vare-
klasserne (nice) 3, 9, 14 (“jewellery, particularly costume jewellery …watches”), 18 (“leather
and imitation leather; trunks and suitcases; handbags and attaché cases; umbrellas and
parasols; furskins …”), 24, 25 (”clothes for women and men … footwear, headgear, gloves”),
26 og 34.
varemærket i midten (bilag 1) er et ef-varemærke (nr. 004492781). ansøgningsdatoen var
den 14. juni 2005 og registreringsdatoen den 21. august 2006. mærket er registreret i
vareklasserne (nice) 3, 6, 9, 14 (”jewellery …, horological and chronometric instruments”),
20, 25 (”clothing, footwear, headgear”) og 28.
varemærket til højre (bilag 2) er et ef-varemærke (nr. 004492815). ansøgningsdatoen var
den 14. juni 2005 og registreringsdatoen den 3. juli 2006. mærket er registreret i vareklasserne
(nice) 3, 6, 9, 14 (”jewellery …, horological and chronometric instruments”), 18 (“leather
and imitations of leather; … trunks and travelling bags; umbrellas, parasols …”), 20, 25
(”clothing, footwear, headgear”) og 35 (”retail sales”).
                                              - 4 -
sagsøgerens ordmærke ”comma,” er et internationalt mærke (mp770249), registreret den 18.
oktober 2001, som også er designeringsdatoen. prioritetsdatoen er den 26. juni 2001. mærket
er registreret i vareklasserne 3, 6, 9, 14 (”jewellery … horological and chronometric
instruments …”), 18 (“products made of leather and imitation leather … in particular
travelling bags and trunks … purses, … umbrellas, parasols …”), 20, 25 (”clothing for
women and men … headgear, … gloves … shoes”) og 26.
sagsøgte er indehaver af to butikker, en i århus midtby og en i randers storcenter, med salg
af dametøj, smykker, accessories, sko etc. den 5. september 2006 ansøgte sagsøgte om
registrering af den figur, der er vist nedenfor, som varemærke:
varemærket er foreløbigt registreret (vr 2007 01454) i vareklasse 35 (”detailhandel med
beklædningsgenstande, fodtøj, hovedbeklædning, guldsmede- og juvelerarbejder, ure …,
læder og læderimitationer …, skind, huder, kufferter og rejsetasker, paraplyer, parasoller
…”) og 43.
ifølge registrering i det centrale virksomhedsregister startede sagsøgtes virksomhed den 1.
juli 2006 inden for branche 477900 ”detailhandel med brugte varer i forretninger”.
sagsøgte er indehaver af domænenavnene www.komma-randers.dk og www.komma-
aarhus.dk, der bruges i forbindelse med de to butikker.
                                            - 5 -
der er fremlagt et print af sagsøgtes hjemmeside, hvor det foreløbigt registrerede
figurmærke ses anvendt i forbindelse med markedsføring af sagsøgtes to butikker i
henholdsvis århus og randers. på printet ses også sagsøgtes to e-mail adresser til
henholdsvis århus- og randers-butikken.
tvisten
i forbindelse med en varemærkeundersøgelse i foråret 2007 blev sagsøgeren opmærksom på
sagsøgtes virksomhed. sagsøgeren sendte påkravsskrivelse den 24. juli 2007 til sagsøgte og
nedlagde den 30. juli 2007 indsigelse imod registrering af sagsøgtes varemærke overfor
patent- og varemærkestyrelsen. patent- og varemærkestyrelsens afgørelse afventer udfaldet
af nærværende sag.
øvrige rettighedsforhold
ifølge registreringsudskrift af 11. september 2008 fra patent- og varemærkestyrelsen er ah
viborg holdning aps, skovbrynet 21, viborg, indehaver af varemærket ”komma” <w> i
vareklasse 35 (”annonce- og reklamevirksomhed, detail forretning”). mærket blev
registreret den 13. november 2002 efter en ansøgning den 18. oktober 2002 og er fornyet
indtil den 13. november 2012. der er fremlagt en udskrift fra det centrale
virksomhedsregister, hvoraf fremgår, at komma v/søren søgaard & torben haaning
startede virksomhed (tøjforretning) den 1. november 2002 og ophørte den 31. december 2007.
af et overdragelsesdokument af 24. september 2007 fremgår, at torben haaning overdrog
varemærkeretten til ”komma” i klasse 35 til ah holding aps, skovbrynet 21, viborg. af en
”fuldstændig rapport” fra erhvervs- og selskabsstyrelsen vedr. selskabet ”komma
viborg aps”, skovbrynet 21, viborg, fremgår, at selskabet blev stiftet den 19. september
2007 af ah viborg holding aps.
ifølge registreringsudskrift af 5. januar 2009 fra patent- og varemærkestyrelsen er rex &
holm      a/s    indehaver     af    varemærket    ”comma”        <w>   i  vareklasse    25
(”beklædningsgenstande, fodtøj og hovedbeklædning”). mærket er registreret den 6.
september 2001 efter en ansøgning den 14. juni 2001 og er fornyet indtil den 6. september
2011.
                                             - 6 -
sagsøgeren har i skrivelser af 14. april 2009 til patent- og varemærkestyrelsen begæret
registreringen af begge de ovennævnte mærker ophævet.
ifølge registreringsudskrift af 5. januar 2009 fik comma data service a/s den 29. juli 1994
registreret ordmærket comma i klasserne 09, 16, 37, 41, 42. registreringen er udløbet.
ifølge udskrift af 5. januar 2009 fra ohim (ctm-online) er stephan huthmacher
indehaver af ef-varemærket comma <w>, registreret den 22. januar 1999 og med udløbsdato
den 18. oktober 2016 i klasserne 9 (”data processing programs …”), 35 (”activities of a full
service advertising agency …”) og 42 (”professional consulting …”).
af en udskrift af 6. januar 2009 vedr. en søgning på google og aktiverede links fremgår, at
”comma”       er  benyttet   som     mærke   i   forbindelse med    bl.a. bilplejeprodukter,
isfjerningsmidler, køkkenrulleholdere og internetprodukter.
forklaringer
dan kjær rasmussen har forklaret, at han er sagsøgerens repræsentant på det danske
marked. han har haft kontakt med sagsøgeren siden 2006 og indgik kontrakt med
virksomheden den 1. juli 2007. han har titel af ”area manager”.
comma er et varemærke, der anvendes i forbindelse med salg af tøj til kvinder på 35 år og
derover. der køres med 12 leverancer om året efter et moderne systemstyret koncept.
sagsøgeren driver i dag ca. 50 egne butikker i tyskland. butikkerne hedder comma.
derudover findes franchise-butikker og et antal kunder, der kun sælger sagsøgerens varer.
sagsøgeren er størst i tyskland, hvor sagsøgeren også har afdelinger i stormagasiner.
sagsøgeren er også fremme i østrig, schweiz, belgien og holland. sagsøgerens årlige
omsætning på comma-varer er lige godt 50 mio. €.
                                              - 7 -
der findes ikke comma-butikker i danmark. en enkelt butik, fridoline i silkeborg, er
indrettet efter sagsøgerens system med sagsøgerens comma-varer og sagsøgerens inventar.
første leverance til fridoline var op til 1. december 2008, hvor salget startede. kontrakten
vedr. disse varer blev indgået ca. 5 måneder tidligere. butikken sælger kun comma-varer.
omsætningen for 2009 er planlagt til 780.000 kr., men det er muligt, at dette mål ikke nås
pga. markedet generelt. der er kun sket lokal markedsføring af comma i silkeborg.
vidnet blev opmærksom på sagsøgte, da han så butikken på store torv i århus i 2006. han
blev bekendt med, at sagsøgte agtede at åbne en butik i randers storcenter, og han gjorde
storcenteret opmærksom på, at dette kunne være uheldigt på grund af sagsøgerens comma-
varemærkerettigheder, fordi sagsøgeren havde efterspurgt lokaler samme sted.
der sker hyppigt forvekslinger.
comma-tøjvarer sælges i egen emballage, på egne bøjler etc. der gøres brug af både
figurmærket i bilag 1 og bilag 2. mærkerne bruges også på hængemærker på tøjet,
prismærker osv.
bo schaltz hansen har forklaret, at sagsøgte sælger tøj til kvinder over 25 år, accessories,
tørklæder, smykker og sko. sagsøgte startede den 1. september 2006 i århus. omsætningen i
århus er på 1,5 mio. kr. om året og lidt mere i randers. de ansøgte selv om registrering af
deres varemærke i patent- og varemærkestyrelsen, og via søgningsrapporten var de
opmærksomme på sagsøgerens varemærker.
parternes argumenter
sagsøgeren har anført, at påstand 1 er klar og opfylder retsplejelovens betingelser til en
påstand. påstanden er derfor egnet til at blive taget under pådømmelse.
sagsøgerens varemærke ”comma” har nok en kendt betydning, men er ikke deskriptivt for
sagsøgerens varer. mærket har derfor særpræg. ingen af sagsøgerens fire varemærker er
                                                   - 8 -
blevet afvist på grund af manglende særpræg. særlig med hensyn til ordmærket ”comma,”
henvises til first board of appeal’s afgørelse af 1. oktober 2008 i en sag mellem sagsøgeren
og et italiensk firma, palc mic, der var indehaver af et figurmærket ”commaone”. af
afgørelsen fremgik det bl.a.:
      ”…
      the text element, “commaone”, is the most eye-catching element of the contested ctm
      application.
      …
      these comprehensive documents indicate that the mark ”comma,” – either used as a word mark
      or with a figurative “,” as in the following example                              - is extensively
      used, and not only in germany. therefore, the earlier mark is considered to have an enhanced
      distinctive character due to its use, at least in germany and consequently entitled to at broader
      protection.
      …”
sagsøgerens varemærker bruges også i danmark, og sagsøgte har da heller ikke gjort
gældende, at sagsøgers varemærker skal udslettes på grund af manglende brug. de to ef-
varemærker (bilag 1 og 2) blev endeligt registreret i 2006, og brugspligten indtræder så først i
2011.
at ”comma” ses brugt for forskellige varer og tjenesteydelser, f.eks. it-virksomhed,
bilplejemidler mv. understreger, at ”comma” generelt set har særpræg.
parternes mærker er forvekslelige. der foreligger både varelighed og mærkelighed.
sagsøgte sælger dametøj, accessories, sko mv. fra sine butikker. der er derfor direkte
sammenfald i vareklasse 35 (detailhandel) i forhold til sagsøgerens figurmærke – bilag 2. der
er endvidere varelighed for så vidt angår klasserne 14, 18 og 25, for hvilke klasser
sagsøgerens mærker er registreret. der henvises til dom af 24. september 2008 (retten i 1.
instans) i sag t-116/06 (o store), præmis 61 – 62, sø- og handelsrettens dom af 18. marts
2002 i sag v-40-01 (uno), ohim’s afgørelse (fourth board og appeal) af 28. oktober 2008
(solid), præmis 12 – 13, samt ohim’s afgørelse (second board of appeal) af 8. januar 2009
(bloom clothes), præmis 29. den påberåbte praksis viser, at der i forvekslingsmæssig
henseende er varelighed mellem de varer, som man handler med i klasse 35 (detailhandel),
og de vareklasser, hvor der er registrerede rettigheder til de pågældende varer. der
                                             - 9 -
foreligger ikke varelighed i forhold til vareklasse 43, men det gøres i den henseende
gældende, at sagsøgerens varemærke nyder en udvidet beskyttelse.
med hensyn til mærkelighed bemærkes, at der auditivt ikke er forskel på mærkerne, som
udtalte lyder helt ens. der er endvidere - uanset stavemåde med c eller k - begrebsmæssig
lighed.
det eneste punkt, hvor mærkerne adskiller sig, er visuelt, når man ser mærkerne ved siden
af hinanden. sagsøgerens comma-mærke står vandret, sagsøgtes komma-mærke lodret.
sagsøgerens mærke har kommategnet efter ordet, sagsøgtes kommategn står før ordet. men
sagsøgeren er også indehaver af ordmærket ”comma,”, så der foreligger også i den
henseende forvekslelighed, grænsende til ”quasi-identitet”.
efter det anførte, og når ohim’s afgørelse i sagen mellem comma og ”commaone” tages i
betragtning, er der ikke tvivl om, at der foreligger forvekslelighed. der henvises endvidere
til præmis 26 – 28 i den ovennævnte ohim-afgørelse af 28. oktober 2008 (solid), samt til
præmis 47 – 49 i ohim’s afgørelse af 8. januar 2009 (bloom clothes).
det bemærkes, at patent- og varemærkestyrelsen, der oplistede sagsøgerens varemærker, da
sagsøgte indgav sin ansøgning, er enig i, at mærkerne er forvekslelige.
af de samme grunde skal sagsøgerens påstand 3 om sletning af sagsøgtes domænenavne,
der består af ”komma” i forbindelse med nogle ikke-særprægede geografiske betegnelser,
tages til følge, jf. domæneloven § 12.
herudover overtræder sagsøgte lov om visse erhvervsvirksomheder § 6 ved at bruge
kendetegnet komma som en del af sit virksomhedsnavn. der skal i denne henseende
foretages samme forvekslelighedsvurdering som med hensyn til varemærker. parterne er i
samme branche.
                                            - 10 -
med hensyn til sagsøgtes selvstædige påstande 2 og 3 gøres det gældende, at det - såvel i
dansk som i ef-retlig sammenhæng - er nødvendigt at være indehaver af varemærkeretten
eller licenshaver eller særskilt bemyndiget for at kunne rejse indsigelse mod eller påstå
ophævelse af andres registrerede varemærkerettigheder. denne position har sagsøgte ikke i
relation til de to selvstændige påstande.
i forhold til sagsøgerens ordmærke ”comma,” er der endvidere indtrådt præklusion, jf.
varemærkelovens § 8, idet sagsøgerens mærke er registreret den 18. oktober 2001. endvidere
er varemærkeregistreringen i henhold til begge de rettigheder, som sagsøgte påberåber sig,
begæret ophævet af sagsøgeren. selv hvis sagsøgte fik medhold i påstandene, ville der være
varelighed på de to angrebne varemærker i de klasser, som efter en sletning ville være
tilbage.
sagsøgeren er, selvom der ikke er dokumentation for et tab, berettiget til et rimeligt vederlag
jf. varemærkeloven § 43, stk. 1. sagsøgte, der var opmærksom på sagsøgerens rettigheder,
har handlet uagtsomt. når det tages i betragtning, at 5 % af omsætningen i sagsøgtes to
butikker på omkring 3 mio. kr. giver 150.000 kr., er et vederlag på 50.000 kr. rimeligt.
sagsøgte har anført, at sagsøgerens påstand 1 ikke er egnet til at indgå i en domskonklusion.
retten kan ikke træffe afgørelse om, at sagsøgte skal ophøre med ”enhver brug” af sit
varemærke, og udtrykket ”enhver krænkende brug” afhjælper ikke problemet. retten kan
kun tage stilling til den foreliggende, konkrete situation. med hensyn til det subsidiære led i
påstanden gøres det gældende, at påstanden også i materiel henseende er for bred.
sagsøgeren har ikke mulighed for at forbyde sagsøgte at bruge et varemærke
erhvervsmæssigt for alle de utroligt mange og forskelligartede varer, som er omfattet af de i
påstanden nævnte vareklasser. dette ville kræve, at sagsøgerens mærker var velkendte,
hvilket der ikke er dokumentation for.
sagsøgeren har oplyst, at man endnu ikke har etableret sig med egne butikker i danmark,
men at sagsøgerens varemærker allerede benyttes i danmark. vidnet dan kjær rasmussen
forklarede, at der var solgt comma-tøj fra en butik i silkeborg siden december 2008, men der
                                             - 11 -
er – på trods af, at der i relation til dette spørgsmål har været fremsat provokationer af
sagsøgte i svarskriftet – ikke fremlagt nogen dokumentation herfor. vidnets forklaring er
ikke tilstrækkelig dokumentation for brug, og det må ved sagens afgørelse lægges til grund,
at sagsøgeren ikke har gjort brug af nogle af sine varemærker i danmark. mærkernes
beskyttelsesomfang er derfor meget snævert.
den administrative afgørelse fra ohim, som påberåbes af sagsøgeren, og hvor det ansås for
dokumenteret, at sagsøgerens mærke var ”extensively used” i tyskland, kan ikke uden
nogen form for selvstændig dokumentation lægges til grund i danmark.
særlig med hensyn til sagsøgerens internationale comma-mærke (bilag 11) bemærkes, at
dette ikke er blevet taget i brug inden for 5 år efter registreringsprocedurens afslutning den
19. januar 2004, hvorfor sagsøgeren ikke bør kunne støtte ret på registreringen.
ved forvekslelighedsvurderingen, hvor der, som sagsøgerens påstand 1 er affattet, skal tages
udgangspunkt i sagsøgtes brug af sit varemærke, skal det tages i betragtning, at de mærker,
som skal sammenholdes, er figurmærker, der indeholder ord. retspraksis viser, at der skal
meget til, før forvekslelighed antages. sagsøgerens kommategn, som anvendes almindeligt i
tegnsætning, har ikke i sig selv nævneværdigt særpræg. hertil kommer, at comma er et
mærke,     der,   som   de   fremlagte   resultater   af   google-søgningen   og    de   øvrige
varemærkeregistreringer illustrerer, hyppigt anvendes af erhvervsdrivende, i visse tilfælde
også indenfor tøj.
med hensyn til forvekslingsrisikoen er udgangspunktet, når der er tale om figurmærker, en
visuel vurdering. parternes figurmærker fremtræder visuelt med iøjnefaldende forskelle, og
der er ikke tilstrækkelig synsmæssig lighed til at fastslå forvekslelighed. sagsøgerens
figurmærke starter med et lille c, hvilket i sig selv er distinktivt, og slutter med et
forholdsmæssigt meget stort stiliseret, firkantet kommategn. sagsøgtes mærke står lodret, og
mærkets orddel er med store, hvide bogstaver i en sort kasse – alt med et kommategn uden
grammatisk funktion placeret på toppen.
                                             - 12 -
med hensyn til spørgsmålet om varelighed må det bemærkes, at sagsøgerens comma-mærke
er registreret i klasse 25 for tøj, men dertil helt generelt i klasse 35 for detailhandel uden
nogen nærmere specifikation. som det kan udledes af retten i 1.instans’ dom af 24.
september 2008 (o store), præmis 44, er det op til en varemærkeansøger at angive, hvilke
varer indenfor detailhandel varemærket ønskes registreret for. sagsøgerens konkrete
varemærkeansøgning for klasse 35 burde således ikke være imødekommet.
efter dansk varemærkepraksis er der den sammenhæng mellem begreberne varelighed og
mærkelighed, at hvis varemærkerne ligner hinanden rigtig meget, så slækker man på
kravene til varelighed - og omvendt. der kan endvidere efter praksis tænkes tilfælde, hvor to
ellers   ens    varer   ikke    nødvendigvis    fører  til,   at   varelighed   antages,   hvis
distributionsforholdene er forskellige. da der mellem parternes varemærker foreligger en
meget lille mærkelighed, bør forvekslelighedsvurderingen være streng.
det må således tillægges afgørende betydning, at sagsøgte ikke sælger comma-tøj. man
sælger blot tøj fra en butik, som hedder komma, og et tøjmærke, der hedder komma,
findes ikke. kunder i danmark, der måtte kende tøjmærket comma, ville ikke opsøge en
butik, der hedder komma for at finde dette tøjmærke, og hvis de alligevel gjorde det, ville
de gå forgæves. navnet på en butik, der sælger tøj, og et tøjmærke er ikke forvekslelige. sø-
og handelsrettens dom af 18. marts 2002 i sagenv-40-01 (uno) støtter ikke på afgørende
måde sagsøgerens synspunkter
sagsøgte skal af de anførte grunde frifindes for sagsøgerens påstand 1 og af de samme
grunde ligeledes for påstand 2.
da sagsøgte ikke har overtrådt varemærkeloven, skal sagsøgte også frifindes for påstand 3
vedr. domænenavn og påstand 4 vedr. firmanavn.
vedrørende sagsøgerens påstand 5 gøres gældende, at også tilkendelse af vederlag
forudsætter ansvarsgrundlag. når forskellene mellem parternes varemærkes tages i
betragtning, bestrides det, at sagsøgte har handlet uagtsomt.
                                            - 13 -
sagsøgtes selvstændige påstande skal ikke forstås som indsigelser imod sagsøgerens
varemærkeregistreringer i relation til patent- og varemærkestyrelsen eller ohim, men alene
som modpåstande med det sigte at forsvare sig overfor sagsøgerens påstande. der henvises
til varemærkeforordningens art. 92, litra d, art.96, 1. og art. 52, 1. forordningen omtaler ikke,
hvem der kan rejse sådanne indsigelser, men sagsøgte har en retlig interesse i sit standpunkt.
og hvem andre end sagsøgte skulle kunne rejse indsigelse i en krænkelsessag, anlagt mod
sagsøgte. under en registreringssag kan enhver rejse indsigelse, jf. varemærkelovens § 23.
det må have formodningen imod sig, at sø- og handelsretten vil tiltræde en håndhævelse af
et ugyldigt varemærke. der henvises endvidere til varemærkelovens § 29.
særlig med hensyn til sagsøgtes første selvstændige påstand (påstand 2) gøres det gældende,
at hvis sagsøgeren har ret i, at sagsøgerens varemærke ”comma” kan hindre registrering af
sagsøgtes ”komma”, så må det registrerede ordmærke ”komma” med ah viborg
holding aps som indehaver (bilag b), som er før i tid, udgøre en registreringshindring for
sagsøgerens ”comma”-mærke (bilag 2) vedr. klasse 35.
særlig med hensyn til sagsøgtes anden selvstændige påstand (påstand 3) henvises til rex &
holm a/s’ i klasse 25 registrerede varemærke ”comma” <w>, som var før i tid i forhold til
sagsøgerens internationale varemærke ”comma,” <w>. eneste forskel mellem mærkerne er
tilføjelsen ”,” i sagsøgerens mærke. varemærkelovens § 8 om præklusion, som sagsøgeren
har henvist til, kan ikke finde anvendelse, da sagsøgerens ansøgning ikke er indgivet i god
tro. betingelsen om brug igennem 5 år er heller ikke opfyldt.
rettens bemærkninger
sagsøgtes ”komma”-figurvaremærke, hvis lodretstående orddel, ”komma”, fremstår som
en dominerende mærkebestanddel, er foreløbigt registreret i bl.a. vareklasse 35
(detailhandel) for så vidt angår varer, som i alt væsentligt også dækker de varer, som
sagsøgte efter det oplyste sælger i sine ”komma”-butikker i århus og randers.
                                           - 14 -
varerne - såvel de, der er omfattet af den foreløbige registrering i klasse 35, som de, der
sælges i de to butikker - er endvidere for så godt som alles vedkommende direkte
sammenfaldende med varer, som sagsøgeren for alle sine fire ”comma”-varemærkers
vedkommende har registrerede varemærkerettigheder til i vareklasserne 14, 18 og 25. der
foreligger endvidere vareklassesammenfald for så vidt angår vareklasse 35 i relation til
sagsøgerens ef-figurmærke, registreret den 14. juni 2005 (bilag 2).
mærkerne er auditivt og begrebsmæssigt identiske. i visuel henseende fremstår det
fremtrædende ordelement ”komma” i sagsøgtes mærke og sagsøgerens ordmærke,
”comma,” samt de fremtrædende ordelementer ”comma” i to af sagsøgerens figurmærker
meget lig hinanden.
under de anførte omstændigheder foreligger der varelighed mellem sagsøgtes mærke og alle
sagsøgerens mærker og mærkelighed mellem sagsøgtes mærke og i hvert fald de tre af
sagsøgerens mærker, der indeholder ordet ”comma”. mærkerne er herefter forvekslelige.
sagsøgtes selvstændige påstande, der udtrykkeligt er nedlagt som modpåstande som et led i
sagsøgtes argumentation, angår (påstand 2) sletning af sagsøgerens ordmærke for så vidt
angår vareklasse 25 og (påstand 3) sletning af sagsøgerens ef-figurmærke, bilag 2, for så vidt
angår vareklasse 35. allerede fordi en imødekommelse af disse modpåstande ikke ville
ændre sagens udfald, der ikke har en registrering af de pågældende varemærker i de
vareklasser, som påstås slettet, som forudsætning, finder retten ikke anledning til at tage
påstandene under påkendelse.
særlig med hensyn til sagsøgerens påstand 1 bemærkes, at retten, når de to led i påstandens
principale del læses i sammenhæng, ikke finder denne del af påstanden for ubestemt til at
kunne tages under påkendelse.
som en følge af de anførte grunde, og idet det bemærkes, at det for sagens udfald ikke har
afgørende betydning, om sagsøgeren har taget et eller flere af sine varemærker i brug i
danmark, tages sagsøgerens påstande 1 og 2, for så vidt angår påstandenes principale led,
                                            - 15 -
samt 3 og 4 til følge, idet det bemærkes, at sagsøgte ikke har fremført anbringender, der
specifikt angår sagsøgerens påstande 2 - 4.
efter sagens omstændigheder findes sagsøgte, der har handlet uagtsomt, at skulle betale et
vederlag til sagsøgeren. vederlaget kan passende bestemmes til 25.000 kr.
efter sagens udfald skal sagsøgte betale 18.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgeren, heraf
2.000 kr. til delvis dækning af sagsøgerens udlæg til retsafgift.
                                      thi kendes for ret:
sagsøgte, komma i/s v/bo schaltz hansen og marie bügel hartmann tilpligtes at anerkende,
at sagsøgtes brug af varemærket og firmanavnet komma er i strid med sagsøgeren,
s.oliver bernd freier gmbh & co. kg.’s rettigheder samt til at ophøre med enhver
krænkende brug af varemærket og firmanavnet komma.
sagsøgte tilpligtes at trække varemærkeansøgning nr. va 2006 03516, komma <figur>
tilbage fra patent- og varemærkestyrelsen.
sagsøgte tilpligtes at slette domænenavnene komma-randers.dk og komma-aarhus.dk.
sagsøgte tilpligtes at slette firmanavnet komma i/s hos erhvervs- og selskabsstyrelsen.
sagsøgte tilpligtes til sagsøgeren at betale 25.000 kr. med tillæg af procesrente fra den 17.
april 2008.
sagsøgeren frifindes for sagsøgtes modpåstande, påstand 2 og 3.
sagsøgte skal inden 14 dage betale 18.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgeren. beløbet
forrentes efter rentelovens § 8a.
                                     - 16 -
ole lundsgaard andersen        claus forum petersen     kai wöldike bested
                                     (sign.)
                                  ___ ___ ___
                       udskriftens rigtighed bekræftes
                       p.j.v. sø- og handelsretten, den

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark