text:
retten i glostrup
dom
afsagt den 29. februar 2016 i sag nr. bs 10b-955/2015:
vordingborg kommune
valdemarsgade 43
4760 vordingborg
mod
tryg forsikring a/s
klausdalsbrovej 601
2750 ballerup
sagens baggrund og parternes påstande
denne sag, der er anlagt den 16. april 2015, vedrører spørgsmålet om, hvorvidt vordingborg
kommunes regreskrav mod tryg forsikring a/s for udbetalte sygedagpenge er forældet.
sagsøgeren, vordingborg kommune, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, tryg forsikring
a/s, dømmes til at betale 478.559,00 kr. med renter fra 7. juni 2013.
sagsøgte, tryg forsikring a/s, har nedlagt påstand om frifindelse.
oplysningerne i sagen
… denne dom indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a,
stk. 2.
den 3. oktober 2010 faldt a på en trappe i den ejendom, hvor han bor. han brækkede sin ene
ankel. ejendommen er ejet af greenline house aps, der er forsikret hos tryg forsikring a/s
(herefter kaldet tryg).
efter korrespondance om ansvaret for ulykken, udtog a stævning den 26. marts 2012. i
sagens duplik af 24. september 2012 anerkendte greenline house aps og tryg at være
erstatningsansvarlige for skaden i forbindelse med ulykken. tryg udbetalte herefter den 14.
december 2012 erstatning til a for svie og smerte. tryg anmodede om yderligere oplysninger
til brug for opgørelse af tabt arbejdsfortjeneste.
ved brev af 7. maj 2013 rejste vordingborg kommune (herefter kaldet kommunen) overfor
tryg krav om regres for udbetalte sygedagpenge til a med 503.642 kr.
den 21. juni 2013 svarede tryg, at regreskravet var modtaget, men at de ikke på nuværende
tidspunkt kunne tage stilling til kravet, da sagen verserede ved retten. tryg oplyste samtidig,
at "vi ikke har udbetalt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til skadelidte".
den 16. oktober 2013 fastsatte arbejdsskadestyrelsen as erhvervsevnetab til 40 %.
                                               - 2 -
det fremgår af retsbog af 22. april 2014, at retssagen mellem a og greenline house aps blev
endeligt forligt med trygs betaling af erstatning for erhvervsevnetab og for tabt
arbejdsfortjeneste. forliget blev indgået på baggrund af forslag fremsat af tryg i mails af 28.
februar og 3. marts 2014.
i et brev af 4. marts 2014 skrev kommunen til tryg, at under henvisning til telefonsamtale
opgjorde kommunen det endelige regreskrav til 521.079 kr., da sygedagpengene nu var
ophørt.
den 25. marts 2014 skrev tryg til kommunen, at nyt reduceret krav imødesås, idet
arbejdsgiverperioden skulle fratrækkes. kommunen svarede den 27. marts 2014, at 1.
fraværsdag var den 20. september 2010, og at 3 ugers arbejdsgiverperiode var fratrukket.
herefter svarede tryg den 16. april 2014, at de var uforstående overfor, at 1. sygedag skulle
være 20. september 2010, idet uheldet først skete den 3. oktober 2010. kommunen nedsatte
herefter ved brev af 23. maj 2014 regreskravet til 513.559 kr.
ved brev af 7. juli 2014 afviste tryg kommunens regreskrav som forældet.
den 15. oktober 2014 blev greenline house aps taget under konkursbehandling. sagens
parter er enige om, at kommunen kan rette regreskravet direkte mod tryg i medfør af
forsikringsaftalelovens § 95.
parterne er endvidere enige om kravets endelige opgørelse til 478.559 kr. med renter fra 7.
juni 2013.
forklaringer
frank viberg-holde har forklaret blandt andet, at han som jurist i kommunen har beskæftiget
sig med sygedagpengeregres i flere år. han gennemgik systematisk kommunens
sygedagpengesager, og han opdagede as sag, da der lå en anmodning om aktindsigt fra tryg.
han blev således opmærksom på regreskravet, selvom de ikke havde fået underretning om
udbetaling fra tryg. han husker ikke, hvor lang tid der gik, fra han opdagede det, til han
fremsatte kravet. det normale ville være 1-2 måneder, så måske opdagede han det i starten af
2013.
den 4. marts 2014 skrev han til tryg med et opgjort regreskrav efter en telefonsamtale
formentlig samme dag. sagsbehandleren, annette søby jørgensen, hos tryg havde ringet ham
op for at spørge til vist nok kun beløbets størrelse. de talte muligvis også om skadesdato og 1.
fraværsdag. han mener, at hun sagde, beløbet var sat for højt. det var nok rigtigt, da han
havde beregnet fra 1. fraværsdato. han sagde til hende, at han ville gennemgå det på ny og
sende et brev til hende, hvilket han så gjorde. han havde ikke sagen fremme eller slået op, da
de talte sammen. de talte ikke om forældelse, årsagssammenhæng eller ansvarsgrundlag.
annette søby jørgensen har forklaret blandt andet, at hun hos tryg behandler opgørelser af
personskader. hun har en forsikringsmæssig baggrund, og hun har arbejdet hos tryg i 25 år,
heraf de seneste 11 år i denne afdeling, hvor de fleste sager vedrører motoransvarsforsikring.
de har også erhvervsansvarsskader. hun foretager ikke culpavurderinger.
                                               - 3 -
den 21. juni 2013 skrev hun til kommunen som svar på deres regreskrav. i sådanne krav, kan
der være perioder, der ikke skyldes uheldet. derfor skulle hun se på, hvilken periode de havde
anerkendt erstatningspligten for. hendes opgave hos tryg var at hjælpe med opgørelsen af
kravet og se, om der var årsagssammenhæng. der var udtaget stævning mod forsikringstager.
der var ikke taget stilling til sagen endnu. den ulmede stadig. hun mener ikke, hun stillede
kommunen noget i udsigt. hun oplyste til kommunen, at der ikke var taget stilling til tabt
arbejdsfortjeneste, da regreskravet vedrørte dette.
hun kan huske, at hun havde en telefonsamtale med kommunen, men hun husker ikke
detaljerne. hun har ikke noteret noget under sagen. det plejer hun, hvis der indgås aftaler,
men ikke hvis det er løs snak. de var i en forligsmæssig situation med modpartens advokat.
så hun mener, hun har sagt, at sagen var tæt på en endelig afklaring, så kommunen skulle
sende et krav. hun mener ikke, at det var hende, der ringede op. så ville hun normalt have
noteret årsagen. hun følger normalt ikke op på henvendelser, medmindre hun har lovet det.
hvis der er ved at indtræde forældelse skriver de til kommunen, at de vil vende tilbage, og så
har hun ansvaret for det. de kan derfor ikke have drøftet forældelse. det var advokaten i
hendes afdeling, der spurgte hende, om kravet var forældet. hendes opmærksomhed havde
været på, at skadelidte var sygemeldt før uheldet, men hun tænkte ikke på, at kravet kunne
være forældet.
hun husker ikke, om der var taget stilling til ansvaret i sagen, da hun fik regreskravet med
brev fra tryg den 7. maj 2013.
ved brev af 25. marts 2014 anmodede hun om opgørelse af et reduceret krav. tryg plejer ikke
at foretage opgørelsen. det er kommunens opgave at udregne kravet. hun vidste godt, at
arbejdsgiverperioden på det tidspunkt var 3 uger. men de er ikke uddannede i kommunens it-
system, så hun kunne ikke læse mere ud af det modtagne.
parternes synspunkter
sagsøger har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokumentet af 15.
januar 2016, hvoraf fremgår følgende:
"...til støtte for den nedlagte påstand, gøres i prioriteret rækkefølge følgende anbringender
gældende:
det gøres gældende, at sagsøgeren har krav på sygedagpengeregres i medfør af
erstatningsansvarslovens § 17, idet erstatningsbetingelserne er opfyldt.
det gøres gældende, at sagsøgte hæfter direkte for kravet.
det gøres gældende, at kravet ikke er forældet, idet forældelsen har været suspenderet indtil
efter afbrydelse af forældelsen, som skete med indlevering af stævning i nærværende sag den
15. april 2015, principalt i medfør af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5 og subsidiært i
medfør af forældelseslovens § 21, stk. 5..."
sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokumentet af 18.
januar 2016, hvoraf fremgår følgende:
                                                 - 4 -
"...til støtte for den af sagsøgte nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at kravet er
forældet.
forældelsesfristen løber fra skadetidspunktet den 3. oktober 2010, og kravet forælder derfor
som udgangspunkt den 3. oktober 2013, jfr. forældelseslovens § 3. kravet i nærværende sag
kan dog have været suspenderet i en periode, idet tryg ikke overholdt sin underretningspligt i
medfør af sygedagpengelovens § 78, stk. 2. bestemmelsen indebærer en pligt for
forsikringsselskabet til inden 4 uger at orientere kommunen, når der udbetales erstatning som
følge af en personskade. konsekvensen af manglende overholdelse er, at forældelsen af
regreskravet suspenderes.
den manglende overholdelse af underretningspligten medfører i denne sag, at kravet har
været suspenderet fra det tidspunkt, hvor underretning burde være foretaget (4 uger fra 14.
december 2012, jfr. udbetaling nr. 5 på bilag a, dvs. fra den 11. januar 2013) til det tidspunkt,
hvor kommunen var vidende om sit krav, hvilket senest var på det tidspunkt, hvor kommunen
rent faktisk fremsatte kravet mod tryg (dvs. den 7. maj 2013), jfr. østre landsrets dom af 17.
juni 2017 (underbilag til bilag 24).
såfremt der lægges en suspensionsperiode på 116 dage til den oprindelige forældelsesfrist den
3. oktober 2013, forældede kravet således som udgangspunkt den 27. januar 2014.
kommunen har til støtte for sit synspunkt om, at kravet ikke er forældet, principalt påberåbt
sig forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, subsidiært forældelseslovens § 21, stk. 5.
retten må således nå frem til, at kravet er forældet, med mindre
     1. forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, fandt anvendelse på kravet in den den 27. januar
          2014 eller
     2. retten finder, at der har pågået fristafbrydende forhandlinger inden den 27. januar
          2014, jfr. forældelseslovens § 21, stk. 5
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5
forsikringsaftalelovens § 29 (fal 29) finder anvendelse på ”krav i anledning af
forsikringsaftalen”, jfr. § 29, stk. 1, hvilket som udgangspunkt omfatter forholdet mellem
forsikringstager og forsikringsselskab. bestemmelsen kan dog ifølge forarbejderne også finde
anvendelse i sager, hvor der består et direkte krav mellem en skadelidt og et
forsikringsselskab, fx ved motoransvar, hvor selskabet hæfter umiddelbart.
fal 29, stk. 5, finder derimod ikke anvendelse på skadesager, hvor et forsikringsselskab
behandler sagen på vegne af en forsikringstager i medfør af en ikke lovpligtig
ansvarsforsikring – fx i sager som den foreliggende, hvor den underliggende skadesag mellem
a og greenline house aps er en sag om erstatning uden for kontrakt på culpa-grundlag, hvor
der ikke er forsikringspligt. forsikringsselskabet hæfter i disse situationer ikke umiddelbart
overfor skadelidte, hvilket er en betingelse for, at fal 29, stk. 5, kan finde anvendelse.
kommunens krav på sygedagpengeregres er afledt af skadelidtes krav på tabt
arbejdsfortjeneste. der er tale om en indtrædelsesret, og som følge af indtrædelsesrettens
natur kan kommunen ikke opnå en bedre retsstilling overfor greenline house, end hvad a
                                                - 5 -
havde. og da a ikke over for greenline house/tryg kunne påberåbe sig
forsikringsaftalelovens § 29, kan kommunen derfor heller ikke påberåbe sig bestemmelsen.
idet greenline house gik konkurs i oktober 2014, kan kravet herefter rettes direkte mod tryg
i medfør af forsikringsaftalelovens § 95. denne situation er direkte adresseret i fors
ikringsaftalelovens § 29, stk. 4, således, at hvis en skadelidt inden udløbet af
forældelsesfristen for et krav mod en sikret indtræder i den sikredes ret imod selskabet i
medfør af § 95, forældes skadelidtes krav mod selskabet tidligst 1 år efter indtrædelsen. dette
er ikke tilfældet her, idet indtrædelsesretten i medfør af § 95 først blev effektueret i oktober
2014, hvor kommunens krav allerede var forældet.
heller ikke indtrædelsesretten efter fal 95 kan i øvrigt ikke medføre, at den indtrædende får
en bedre retsstilling end den, i hvis sted han indtræder.
forældelseslovens § 21, stk. 5
sagen skal alene afgøres efter forældelseslovens regler, og udgangspunktet i sagen er, at
kravet forældede den 3. oktober 2013, som var 3 år efter skaden. forældelsen kan dog være
suspenderet i op til 116 dage grundet manglende underretning til kommunen. senest den 27.
januar 2014 forældede kravet, med mindre retten finder, at der foreligger fristafbrydende
forhandlinger, jfr. forældelseslovens (fæl) § 21, stk. 5.
efter fæl 21, stk. 5, indtræder forældelse tidligst 1 år efter det tidspunkt, hvor
forhandlingerne anses for at være afsluttet. for at bestemmelsen overhovedet bringes i
anvendelse, er det således et krav, at der foreligger ”forhandlinger”. ifølge retspraksis er det
ikke tilstrækkeligt, at debitor anerkender modtagelsen af kravet og oplyser ikke at kunne tage
stilling til det på det foreliggende grundlag, jfr. bilag 18. kommunens brev af 7. maj 2013 og
trygs kvitteringsbrev af 21. juni 2013 er ikke udtryk for forhandlinger eller andre
fristsuspenderende/-afbrydende handlinger i lovens forstand. herefter var der ingen kontakt
mellem parterne før kravet forældede den 27. januar 2014.
det forhold at parterne efter denne dato var i dialog om kravet har ikke nogen betydning for
sagen, idet kravet allerede var forældet på dette tidspunkt. forældede krav kan kun i helt
ekstraordinære tilfælde genoplives, og den efterfølgende korrespondance mellem parterne i
løbet af foråret 2014 har ikke indeholdt sådanne ekstraordinære omstændigheder, hvilket da
heller ikke er påberåbt af sagsøger..."
rettens begrundelse og afgørelse
efter de almindelige forældelsesregler er krav på tabt arbejdsfortjeneste efter en ulykke
omfattet af 3-årig forældelse. dette gælder også en kommunes eventuelle regreskrav på
udbetalte sygedagpenge, som er fratrukket i erstatningen til skadelidte.
forældelsen løber som udgangspunkt fra skadestidspunktet. forsikringsselskaber, der
udbetaler erstatning til skadelidte, har pligt til at orientere skadelidtes kommune herom inden
4 uger efter udbetalingen. hvis denne frist ikke overholdes, suspenderes forældelsen af
regreskravet i tidsrummet frem til orienteringen sker eller eventuelt til det tidspunkt, hvor det
kan fastslås, at kommunen var klar over, at der bestod et regreskrav, jf. sygedagspengelovens
§ 78.
                                               - 6 -
med en suspension på 116 dage udløb den almindelige forældelsesfrist for regreskravet i
denne sag den 27. januar 2014.
forsikringsaftalelovens § 29 om forældelse omfatter ifølge stk. 1, krav "i anledning af
forsikringsaftalen". bestemmelsen blev ændret med virkning fra 1. januar 2008, idet den
ifølge den tidligere ordlyd kun omfattede krav, der var "grundede i forsikringsaftalen". efter
forarbejderne til den nye formulering omfatter bestemmelsen nu også krav, der støttes på
indholdet af forsikringsaftalen og krav, der opstår i kraft af lovgivningen, herunder fx.
skadelidtes krav mod ansvarsforsikringsselskabet efter færdselslovens § 108, stk. 1. dette er
tillige fastslået i u 2016.133/2h.
forældelsen af hovedkravet i sagen, a mod greenline house aps, blev afbrudt ved
sagsanlæg den 26. marts 2012. af mailkorrespondancen mv. ses, at greenline house aps
indvolverede tryg i sagen. tryg behandlede således hovedkravet i sagen, og anerkendte
erstatningsansvaret den 24. september 2012. det endelige retsforlig vedrørende hovedkravet
blev indgået på baggrund af mail af 3. marts 2014 fra tryg.
da kommunen første gang gjorde regreskrav gældende overfor tryg den 7. maj 2013, havde
tryg allerede anerkendt hovedkravet, men ikke endeligt opgjort/forhandlet erstatningen. der
var således ikke tvivl om, at der også ville være et regreskrav fra as kommune i anledning af
forsikringsaftalen mellem tryg og greenline house aps. et krav bør ikke forældes, mens det
er under behandling i kommunen. regreskravet, der er afledet af hovedkravet, som tryg
netop behandlede, findes derfor omfattet af forsikringsaftalelovens § 29.
kommunens krav blev anmeldt inden udløbet af den almindelige forældelsesfrist. kravet blev
hverken afvist eller anerkendt af tryg, men først viderebehandlet, da der var opnået forlig om
erstatningens størrelse i hovedsagen. forældelsesfristen blev således efter
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5 suspenderet den 7. maj 2013, og stævning i denne sag er
indgivet inden forældelsesfristens udløb.
på denne baggrund gives kommunen medhold i betalingspåstanden, som parterne er enige om
størrelsen af.
tryg skal betale sagens omkostninger, der er opgjort således at 11.760 kr. dækker
forholdsmæssig retsafgift og 45.000 kr. med tillæg af moms dækker et passende beløb til
udgifter til advokatbistand.
thi kendes for ret:
sagsøgte, tryg forsikring a/s, skal inden 14 dage til sagsøgeren, vordingborg kommune,
betale 478.559,00 kr. med rente fra den 7. juni 2013 samt sagsomkostninger med 68.010 kr.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                              højesterets dom
                           afsagt onsdag den 27. marts 2019
sag 119/2018
(2. afdeling)
a m.fl.
(advokat kasper westberg for alle)
mod
b ved ”b”
(advokat morten samuelsson)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i lyngby den 27. februar 2017 og af østre lands-
rets 21. afdeling den 16. februar 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, jens peter
christensen, jan schans christensen og kristian korfits nielsen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
retsgrundlag
i dansk ejendomsmæglerforenings vejledning af 27. december 2005 (revideret den 27. febru-
ar 2006) om vurdering af andelsboligforeningers ejendomme efter andelsboligforeningslovens
§ 5, stk. 2, litra b, hedder det bl.a.:
       ”dansk ejendomsmæglerforening har udarbejdet nedenstående vejledning i vurdering
       af andelsboligforeningers ejendomme. vejledningen omtaler en række af de problem-
       stillinger, der opstår ved vurdering af en andelsboligforenings ejendom iht. andelsbo-
       ligloven § 5, stk. 2, litra b, og beskriver vurderingsprincipperne for ejendomme, der er
       beliggende både i regulerede områder og i uregulerede områder. endvidere beskrives de
                                                - 2 -
        særlige vurderingsmæssige problemer, der opstår ved vurdering af visse ejendomme,
        der efter boligreguleringsloven er småejendomme.
        andelsboligforeningsejendomme skal vurderes med én ledig lejlighed. dette kan også
        give anledning til eftertanke. vejledningen gennemgår problemstillingen herved.
        vurderingsprincipperne i en vis udstrækning konfereret af med økonomi- og erhvervs-
        ministeriet, som bl.a. er enige med de i, at ejendommen skal vurderes som om den al-
        drig har været en andelsboligejendom.
        vurderingsprincipperne er bindende for medlemmer af de, og det kan være ansvarspå-
        dragende ikke at følge dem.
        …
        vurderingsprincipper
        som det fremgår af lovteksten, skal ejendommen vurderes som udlejningsejendom. det
        vil sige, at man i forbindelse med vurderingen skal se bort fra at det er en andelsbolig-
        ejendom, og vurdere hvad ejendommen er værd som udlejningsejendom, jf. indlednin-
        gen.
        det første spørgsmål, som i den forbindelse fremkommer er, hvilken lejeindtægt man
        skal anvende? den lejeindtægt, som skal anvendes i forbindelse med vurderingen af
        ejendommen, skal være den lejeindtægt, der lovligt ville kunne opkræves, såfremt ejen-
        dommen var en udlejningsejendom. det vil sige, at det er den maksimale lovlige leje.
        hvis ejendommene er beliggende i et reguleret område, vil udgangspunktet være den
        omkostningsbestemte husleje, og hvis ejendommen er beliggende i et ikke reguleret om-
        råde, er det ”det lejedes værdi”. hertil lægges eventuelle moderniseringsforhøjelser, jf.
        nedenfor.
        man må ikke anvende andelshavernes boligafgift som lejegrundlag.”
højesterets begrundelse og resultat
b ved ”b” vurderede den 18. januar 2006 ejendommen tilhørende andelsboligforeningen x
til pr. 31. december 2005 at have en værdi af 40 mio. kr. andelsboligforeningen besluttede på
en generalforsamling den 15. marts 2006, at andelsværdierne (”andelskronen”) pr. 31.
december 2005 skulle fastsættes på baggrund af denne vurdering. appellanterne har i
perioden maj til september 2006 solgt deres andele i foreningen til en pris, der var fastsat på
dette grundlag.
sagen angår, om b har pådraget sig erstatningsansvar over for appellanterne ved at have
vurderet andelsboligforeningens ejendom for lavt.
                                               - 3 -
vurderingen af ejendommens værdi blev ifølge aftale med andelsboligforeningen foretaget
efter vurderingsprincippet i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, litra b. ejendommens vær-
di ansættes efter denne bestemmelse til den kontante handelsværdi som udlejningsejendom.
højesteret har ved dom af 7. marts 2019 i sag bs-15214/2018 taget stilling til, om to købere
af en andel i en andelsboligforening havde betalt overpris i strid med andelsboligforeningslo-
vens § 5 som følge af, at ejendommens værdi var ansat for højt i en valuarvurdering foretaget
efter andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, litra b. højesteret udtalte i dommen, at en sådan
valuarvurdering af ejendommens kontante handelsværdi som udlejningsejendom skal lægges
til grund, medmindre der kan påvises væsentlige fejl eller mangler ved vurderingen, eller
denne beror på et åbenbart urigtigt skøn.
højesteret finder i overensstemmelse hermed, at en betingelse for at pålægge en valuar erstat-
ningsansvar over for sælgeren af en andel i en andelsboligforening er, at sælgeren godtgør, at
der foreligger væsentlige fejl eller mangler ved valuarvurderingen, eller at vurderingen har
ført til en åbenbart urigtig værdiansættelse.
appellanterne har anført, at det er en fejl ved valuarvurderingen, at b har anvendt et
afkastprincip, og ikke et princip, der bygger på kvadratmeterpriser for sammenlignelige
ejendomme. det er endvidere anført, at b har begået fejl ved at have anvendt en afkastprocent
på omkring 1,5 og ikke i den forbindelse at have inddraget referenceejendomme.
som nævnt følger det af andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, litra b, at ejendommens værdi
ansættes til den kontante handelsværdi som udlejningsejendom. det er ikke i forarbejderne til
den dagældende § 5, stk. 2, litra b, angivet, hvordan denne handelsværdi nærmere fastsættes.
af dansk ejendomsmæglerforenings dagældende vejledning fremgår bl.a., at valuaren ved
vurderingen af, hvad ejendommen er værd som udlejningsejendom, skal anvende den leje, der
lovligt ville kunne opkræves.
på denne baggrund, og da der ikke i øvrigt er oplyst omstændigheder, der kan føre til en an-
den vurdering, finder højesteret, at b ikke har begået fejl ved at have anvendt et afkastprincip
ved ansættelsen af ejendommens værdi. højesteret finder det endvidere i lyset af det oplyste
                                               - 4 -
om den daværende markedsrente ikke godtgjort, at b har begået fejl ved at have anvendt en
afkastprocent på omkring 1,5 ved værdiansættelsen.
spørgsmålet er herefter, om bs ansættelse af ejendommens kontante handelsværdi som
udlejningsejendom er åbenbart urigtig.
vurderingen af en boligudlejningsejendom med et større antal lejligheder som den forelig-
gende beror på et skøn, og højesteret lægger ligesom landsretten til grund, at værdiansættelse
af sådanne ejendomme generelt er forbundet med en vis usikkerhed. højesteret lægger endvi-
dere som landsretten til grund, at markedet i 2005 og 2006 var atypisk og præget af en meget
stor, til dels spekulativ omsætning af boligudlejningsejendomme med stigende priser til følge,
og at handlen med boligudlejningsejendomme i storkøbenhavn derefter stagnerede og i en
årrække faldt.
på denne baggrund, og under hensyn til at også skønsmandens vurdering af ejendommens
handelsværdi er forbundet med usikkerhed, finder højesteret, at det ikke er godtgjort, at bs
vurdering af ejendommens kontante handelsværdi som udlejningsejendom pr. 31. december
2005 til 40 mio. kr. var åbenbart urigtig.
herefter, og da det, som appellanterne i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat,
stadfæster højesteret landsrettens dom.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a m.fl. solidarisk betale i alt 175.000 kr. til b ved ”b”.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt onsdag den 7. juni 2017
sag 154/2016
(2. afdeling)
danske bank a/s
(advokat ole spiermann)
mod
selskabet af 15. september 1986
tjørring a/s under konkurs
(advokat jesper saugmandsgaard øe)
biintervenient til støtte for indstævnte: delacour dania advokatpartnerselskab
(advokat lotte noer)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i herning den 17. oktober 2014 og af vestre
landsrets 16. afdeling den 16. december 2015.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, jon stok-
holm, jens peter christensen, lars hjortnæs, kurt rasmussen og anne louise bormann.
påstande
appellanten, danske bank a/s, har nedlagt påstand om frifindelse og om, at indstævnte, sel-
skabet af 15. september 1986 tjørring a/s under konkurs, skal betale 6.711.547,71 kr., subsi-
diært 6.125.661,33 kr. til danske bank med procesrente fra den 30. december 2015.
selskabet af 15. september 1986 tjørring a/s under konkurs har påstået stadfæstelse og har
over for betalingspåstanden påstået frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
                                                - 2 -
danske bank har opfyldt landsrettens dom den 30. december 2015, og bankens betalingspå-
stand angår tilbagebetaling af det idømte beløb samt procesrenter og sagsomkostninger for
byret og landsret.
anbringender
danske bank har frafaldet sit anbringende om, at virksomhedspantet blev stiftet den 29. de-
cember 2009, og har supplerende anført navnlig, at skats forslag til afgørelse af 22. marts
2010 ikke havde den fornødne klarhed til at indgå i solvensbedømmelsen. ingen kreditor ville
kunne have fået medhold i en konkursbegæring mod selskabet alene med henvisning til for-
slaget. baggrunden for konkursen var skats endelige afgørelse af 15. november 2010 kom-
bineret med virksomhedsoverdragelsen den 23. august 2010.
først ved skats endelige afgørelse lå det fast, at partshøringen ikke førte til ændringer af
afgørelsen.
i øvrigt var skats krav på 9.559.274 kr. forkert, og det blev i oktober 2015 nedsat til
5.522.649 kr. dette krav ville ikke størrelsesmæssigt have kunnet begrunde insolvens hos
selskabet, idet såvel selskabet som søsterselskabet c.l.c.k. ejendomme aps i danske bank
havde adgang til likviditet, og idet c.l.c.k. ejendomme tidligere havde ydet finansiering til
selskabet.
konkursboet har supplerende heroverfor anført navnlig, at selskabet blev insolvent senest i
forbindelse med skats forslag til afgørelse af 22. marts 2010. momskravene blev stiftet alle-
rede ved de respektive afgiftsperioders udløb, jf. momslovens § 56, stk. 1. det retlige grund-
lag for efteropkrævning er opkrævningslovens § 5, stk. 1, og skat skal følge den skattefor-
valtningsretlige proces, der er fastlagt i skatteforvaltningslovens § 19, stk. 1-4, hvilket også
skete.
det forhold, at skats endelige afgørelse først blev truffet den 15. november 2010, medfører
ikke, at momskravet fremsat i forslaget af 22. marts 2010 ikke skulle indgå i en insolvensvur-
dering fra dette tidspunkt. partshøringen blev flere gange udsat på selskabets anmodning.
afgørelsen af 15. november 2010 og forslaget af 22. marts 2010 er identiske, hvilket er et
resultat af, at selskabet ikke fremkom med bemærkninger af betydning for afgørelsen. derfor
                                               - 3 -
måtte selskabet allerede den 22. marts 2010 handle ud fra en forventning om, at der ville blive
truffet en afgørelse i overensstemmelse med forslaget. at der ville blive truffet en identisk
afgørelse, ses endvidere også at have været selskabets rådgiveres opfattelse.
på baggrund heraf må det samlede momskrav indgå i insolvensvurderingen fra marts 2010,
uanset de senere reguleringer heraf i 2015.
de øvrige oplysninger om selskabets økonomiske forhold ændrer ikke ved, at selskabet var
insolvent.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om det virksomhedspant, som selskabet af 15. september 1986 tjørring a/s i
2010 stillede over for danske bank a/s, og den senere indfrielse af bankens tilgodehavende
skal omstødes efter konkurslovens § 74.
tidspunktet for vurderingen
fem dommere – jytte scharling, jon stokholm, jens peter christensen, lars hjortnæs og
kurt rasmussen – udtaler:
efter konkurslovens § 74 kan bl.a. dispositioner, der på utilbørlig måde begunstiger en for-
dringshaver på de øvriges bekostning, kræves omstødt, hvis skyldneren var eller ved disposi-
tionen blev insolvent, og den begunstigede kendte eller burde kende skyldnerens insolvens og
de omstændigheder, som gjorde dispositionen utilbørlig.
bestemmelsen er en opsamlingsbestemmelse og omfatter en ikke nærmere afgrænset række af
dispositioner, der kan forrykke forholdet mellem fordringshaverne, herunder betaling af for-
falden gæld, overdragelse af aktiver og pantsætning.
ved stiftelse af virksomhedspant for gammel gæld kan panthaveren først blive begunstiget på
de øvrige fordringshaveres bekostning, når løftet om pantsætning følges op med den nødven-
dige sikringsakt, dvs. når virksomhedspantet tinglyses. efter vores opfattelse giver lovgrund-
laget ikke grundlag for at fastslå, at vurderingen af, om betingelserne for omstødelse er op-
fyldt, alene skal ske ud fra forholdene på det tidspunkt, hvor pantsætningsløftet blev givet.
                                               - 4 -
vi tiltræder på denne baggrund, at der ved vurderingen af, om betingelserne for at omstøde
virksomhedspantet efter konkurslovens § 74 er opfyldt, skal lægges vægt på forholdene på
tinglysningstidspunktet i juli 2010.
dommerne lene pagter kristensen og anne louise bormann udtaler:
det følger af konkurslovens § 73, at hvis omstødelse er betinget af, at en disposition er sket
inden for et bestemt tidsrum, anses betingelsen for opfyldt, hvis en nødvendig sikringsakt er
foretaget inden for tidsrummet. i modsætning til de omstødelsesgrunde, der er omfattet af §
73, kan omstødelse efter § 74 ske uden nogen tidsfrist, men det er efter § 74 en betingelse, at
den begunstigede kreditor var i ond tro om skyldnerens insolvens og om de forhold, der gør
begunstigelsen utilbørlig. vi finder, at såvel ordlyden af § 74 sammenholdt med § 73 som
hensynet til den begunstigede kreditor taler for, at vurderingen af, om en aftale indgået mel-
lem skyldneren og kreditor kan omstødes som utilbørlig, skal ske på grundlag af forholdene
på tidspunktet for aftalens indgåelse.
vi finder derfor, at vurderingen af, om betingelserne for omstødelse var til stede i det forelig-
gende tilfælde, skal ske på grundlag af forholdene ved indgåelsen af aftalen om virksomheds-
pant den 26. maj 2010.
samtlige dommere udtaler herefter:
selskabets solvens i foråret og sommeren 2010
skat gennemførte i september 2009 et kontrolbesøg hos selskabet, og der var herefter en
dialog mellem skat og selskabet, hvor selskabet blev gjort bekendt med, at selskabets græn-
sehandelskoncept efter skats opfattelse var i strid med momslovgivningen. selskabets revi-
sor rådede herefter til, at selskabet overdrog aktiviteterne til et nyt selskab. den 22. marts
2010 fremsatte skat forslag til afkrævning af 9.559.274 kr. i afgift for perioden 1. marts
2007 til 30. juni 2009.
danske bank har gjort gældende, at dette momskrav ikke kan indgå i vurderingen af, om sel-
skabet var insolvent.
                                                - 5 -
det forslag til afgørelse om efteropkrævning af ca. 9,5 mio. kr., som skat sendte til selska-
bet, angik som nævnt manglende momsbetaling for perioden 1. marts 2007 til 30. juni 2009.
momskravet var dermed efter momslovgivningen opstået forud for virksomhedspantet. høje-
steret tiltræder, at kravet må indgå i bedømmelsen efter konkurslovens § 74 af, om selskabet
var insolvent, da banken fik virksomhedspantet. dette gælder, selv om det først ved lands-
skatterettens kendelse af 12. december 2013 blev endeligt fastslået, at skat havde et beretti-
get krav.
det er ubestridt, at selskabet ikke i foråret og sommeren 2010 kunne betale det beløb, som
skat krævede. højesteret finder, at der ikke ved vurderingen af selskabets evne til at betale
sine kreditorer kan lægges vægt på værdien af et eventuelt tilbagesøgningskrav vedrørende
den i tyskland betalte moms, idet det fremstod som særdeles usikkert, om et sådant krav ville
kunne gennemføres.
skats krav blev senere nedsat til ca. 7,6 mio. kr., hvoraf ca. 2,1 mio. kr. blev betalt ved
modregning med selskabets krav på tilbagebetaling af indkomstskat. danske bank har gjort
gældende, at det endelige krav på ca. 5,5 mio. kr. ikke ville have gjort selskabet insolvent.
ifølge revisors brev af 13. april 2010 og hans forklaring herom var der imidlertid allerede i
marts 2010 overvejelser om at overdrage selskabets aktiver til et nyt selskab, og en sådan
overdragelse blev også efterfølgende gennemført. i hvert fald under disse omstændigheder
finder højesteret, at det ikke kan lægges til grund, at selskabet på daværende tidspunkt kunne
have fået tilført midler, der kunne dække skats krav fra et andet selskab i koncernen. efter
oplysningerne om selskabets likviditet og egenkapital må det endvidere lægges til grund, at
selskabet i foråret og sommeren 2010 ikke uden tilførsel af kapital kunne have betalt skats
endelige krav på ca. 5,5 mio. kr. allerede på denne baggrund finder højesteret, at det ikke kan
ændre solvensvurderingen, at skat efterfølgende nedsatte betalingskravet.
højesteret finder på denne baggrund, at selskabet i foråret og sommeren 2010 var insolvent.
bankens viden eller burde viden
danske bank blev ved mødet den 19. maj 2010 gjort bekendt med, at skat havde varslet et
momskrav som følge af, at selskabets grænsehandel igennem flere år ifølge skat havde væ-
ret i strid med momsloven. uanset om banken har fået forevist skats forslag til afgørelse,
                                               - 6 -
må det lægges til grund, at banken fik at vide, at forslaget gik ud på et krav på ca. 9,5 mio. kr.
det bemærkes herved, at bankens medarbejder kristian skree har forklaret, at de fik at vide,
at der kunne komme et krav på 10-11 mio. kr. banken har således ikke haft grundlag for at
antage, at skat kun ville kræve differencen mellem dansk og tysk moms. banken må endvi-
dere have indset, at selskabet ikke havde likviditet til først at betale det danske momskrav og
derefter fortsætte driften, mens man afventede en afgørelse fra de tyske afgiftsmyndigheder
om eventuel tilbagebetaling af tysk moms. højesteret finder endvidere, at danske bank efter
kravets karakter og selskabets indsigelser mod kravet ikke havde grundlag for at antage, at
skats krav var uberettiget.
højesteret finder på denne baggrund, at danske bank fra den 19. maj 2010 vidste eller burde
vide, at selskabet var insolvent, og at banken ved at modtage sikkerhed for eksisterende gæld
blev begunstiget på de øvrige kreditorers bekostning. højesteret tiltræder herefter, at virk-
somhedspantet, der indebar en utilbørlig begunstigelse af banken, kan omstødes efter kon-
kurslovens § 74.
indfrielsen af bankens tilgodehavende
bankens tilgodehavende blev indfriet den 26. august 2010, da vestjysk bank afleverede en
check på ca. 5,7 mio. kr. som anført vidste eller burde banken allerede fra den 19. maj 2010
vide, at selskabet var insolvent. på mødet den 19. juli 2010 blev banken gjort bekendt med
selskabets planer om at overdrage sine aktiver til et nyt selskab og anmodet om at finansiere
dette. den 21. juli 2010 meddelte banken, at den ikke ønskede at medvirke til denne finansie-
ring, idet bankens juridiske afdeling var af den opfattelse, at banken derved ville blive begun-
stiget på bekostning af de øvrige kreditorer, og at overdragelsen af aktiverne ville blive om-
stødt i tilfælde af konkurs.
under disse omstændigheder finder højesteret, at banken ikke har haft grundlag for at antage,
at indfrielsen af bankens tilgodehavende med en check den 26. august 2010 skete som led i en
ordinær overførsel af engagementet til vestjysk bank. højesteret finder derfor, at banken vid-
ste eller burde vide, at banken ved indfrielsen blev begunstiget på de øvrige kreditorers be-
kostning.
højesteret tiltræder herefter, at også indfrielsen af bankens engagement, der indebar en util-
børlig begunstigelse, kan omstødes efter konkurslovens § 74.
                                              - 7 -
renter
højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at konkursboets krav skal forren-
tes som påstået.
konklusion
højesteret stadfæster landsrettens dom og frifinder konkursboet for bankens påstand om til-
bagebetaling.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
selskabet af 15. september 1986 tjørring a/s under konkurs frifindes for danske bank a/s’
betalingspåstand.
i sagsomkostninger for højesteret skal danske bank a/s betale 175.000 kr. til selskabet af
15. september 1986 tjørring a/s under konkurs.
det idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms
afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                       højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 9. oktober 2017
sag 5/2015
(2. afdeling)
assens havn
(advokat henrik hesselberg frandsen)
mod
navigators management (uk) limited
(advokat henrik nissen)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 22. december 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, vibeke rønne,
henrik waaben, oliver talevski og lars apostoli.
påstande
appellanten, assens havn, har påstået dommen ophævet og sagen hjemvist til realitetsbe-
handling i sø- og handelsretten.
indstævnte, navigators management (uk) limited, har påstået stadfæstelse.
retsgrundlag
forsikringsaftalelovens § 95
forsikringsaftalelovens § 95, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
       ”§ 95. når den sikredes erstatningspligt overfor den skadelidte er fastslået og erstatnin-
       gens størrelse bestemt, indtræder den skadelidte i den sikredes ret imod selskabet, for så
       vidt han ikke er fyldestgjort.
                                                  - 2 -
        stk. 2. den skadelidte indtræder endvidere i den sikredes ret imod selskabet, hvis skade-
        lidtes krav på erstatning er omfattet af sikredes konkurs, tvangsakkord eller gældssane-
        ring. i det omfang skadelidtes krav ikke er blevet dækket, kan det fulde krav på erstat-
        ning rettes mod selskabet. selskabet skal i de i 1. pkt. nævnte tilfælde uden ugrundet
        ophold underrette den sikrede om, at det har modtaget et krav på erstatning.”
stk. 2 blev indsat ved lov nr. 434 af 10. juni 2003. i bemærkningerne til lovforslaget hedder det
bl.a. (folketingstidende 2002-03, tillæg a, lovforslag nr. l 169, side 4396):
        ”bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
        …
        til nr. 14 (§ 95, stk. 2)
        det foreslås, at det udtrykkeligt kommer til at fremgå af § 95, at skadelidte i tilfælde af
        skadevolderens/sikredes konkurs har et direkte krav mod skadevolderens ansvarsforsik-
        ringsselskab, jf. 1. pkt. dette er i overensstemmelse med gældende ret, jf. højesterets
        dom gengivet i ugeskrift for retsvæsen 2001, side 1303. det foreslås samtidig, at dette
        også gælder, hvis skadevolderen har fået tvangsakkord eller gældssanering, idet skade-
        lidte heller ikke i disse tilfælde har mulighed for at få sit fulde erstatningskrav betalt af
        skadevolderen.
        den foreslåede regel omfatter skadelidtes krav på erstatning, hvis kravet er omfattet af
        skadevolderens konkurs, tvangsakkord eller gældssanering. …
        skadelidte kan rejse et direkte krav mod forsikringsselskabet, når der efter reglerne i
        konkursloven er afsagt konkursdekret, eller skadevolderen/sikrede har fået tvangsak-
        kord eller gældssanering.
        skadelidte kan i det omfang den pågældendes krav er udækket rette sit fulde erstat-
        ningskrav mod forsikringsselskabet, jf. 2. pkt. dette gælder, selv om skadelidtes krav
        mod skadevolderen f.eks. nedsættes som led i en tvangsakkord. dette er i overensstem-
        melse med gældende ret, jf. højesterets dom gengivet i ugeskrift for retsvæsen 2001,
        side 1285.
        ligesom efter det gældende stk. 1 »indtræder« skadelidte i sikredes ret imod selskabet.
        dette indebærer bl.a., at forsikringsselskabet også i tilfælde af skadevolderens konkurs
        mv. kan gøre de samme indsigelser gældende over for skadelidte som over for skade-
        volderen/sikrede.”
 domsforordningen
 bestemmelserne i den dagældende domsforordning (rådets forordning (ef) nr. 44/2001 af
 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgø-
 relser på det civil- og handelsretlige område) finder anvendelse i danmark i kraft af en paral-
 lelaftale, der er gennemført i dansk ret ved lov nr. 1563 af 20. december 2006 om bruxelles i-
                                               - 3 -
forordningen mv., jf. retsplejelovens § 247. i domsforordningens afdeling 3 findes bestem-
melser om værneting i forsikringssager:
      ”afdeling 3
      kompetence i forsikringssager
      …
      artikel 8
      i forsikringssager afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel
      5, nr. 5.
      artikel 9
      stk. 1. en forsikringsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges:
      a) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
      b) i en anden medlemsstat i tilfælde, hvor sagen anlægges af forsikringstageren, den sik-
      rede eller den begunstigede ved retten på det sted, hvor sagsøger har bopæl, eller
      …
      artikel 10
      i sager om ansvarsforsikring… kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på
      det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået…
      artikel 11
      …
      stk. 2. artikel 8, 9 og 10 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag di-
      rekte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg.
      …
      artikel 13
      denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:
      …
      5) der vedrører en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i artikel 14 nævnte
      risici.
      artikel 14
      de i artikel 13, nr. 5, omhandlede risici er følgende:
      …
      2) ethvert ansvar, bortset fra ansvar for fysisk skade på passagerer eller for skade på dis-
      ses bagage
      a) hidrørende fra brugen eller driften af skibe, …”
                                                - 4 -
præjudiciel forelæggelse
højesteret anmodede ved kendelse af 20. juni 2016 (ufr 2016.3303) eu-domstolen om at
besvare følgende spørgsmål:
     ”skal artikel 13, nr. 5, jf. artikel 14, nr. 2, litra a, i domsforordningen (rådets forord-
     ning (ef) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerken-
     delse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område) fortolkes
     således, at en skadelidt, der efter national ret har hjemmel til at anlægge sag direkte mod
     skadevolders forsikringsselskab, er bundet af en aftale om værneting, som forsikrings-
     giver og forsikringstager gyldigt har indgået efter domsforordningens artikel 13, nr. 5,
     jf. artikel 14, nr. 2, litra a?”
om baggrunden for spørgsmålet anførte højesteret:
     ”4.        baggrunden for spørgsmålet
     4.1. afdeling 3 i domsforordningen (rådets forordning (ef) nr. 44/2001 af 22. de-
             cember 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af
             retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område) indeholder en række be-
             stemmelser om kompetence i forsikringssager. efter artikel 10 kan forsikringsgi-
             veren i sager om bl.a. ansvarsforsikring sagsøges ved retten på det sted, hvor ska-
             destilførslen er foregået. det gælder tillige i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag
             direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg,
             jf. artikel 11, stk. 2. om en sådan hjemmel foreligger, skal afgøres efter national
             ret, og efter forsikringsaftalelovens § 95 er der i en situation som den foreliggende
             hjemmel til et direkte sagsanlæg.
     4.2. efter artikel 13 kan bestemmelserne i domsforordningens afdeling 3 alene fravi-
             ges ved en aftale om værneting i de opregnede tilfælde, herunder ved en aftale om
             værneting, der vedrører en forsikringsaftale, som dækker ethvert ansvar, bortset
             fra ansvar for fysisk skade på passagerer eller skade på disses bagage, hidrørende
             fra brugen eller driften af skibe, jf. artikel 13, nr. 5, jf. artikel 14, nr. 2, litra a.
     4.3. eu-domstolen har i ovennævnte sag c-112/03 (peloux) fastslået, at en klausul
             om værneting ved forsikringstagerens hjemsted i en forsikringsaftale, der var ind-
             gået i overensstemmelse med domskonventionens artikel 12, nr. 3 (nu domsfor-
             ordningens artikel 13, nr. 3), ikke kunne gøres gældende i forhold til en begunsti-
             get/sikret, som ikke udtrykkeligt havde underskrevet klausulen. af afgørelsen
             fremgår, at undtagelserne, der giver mulighed for at fravige konventionens ud-
             tømmende opregning i afdeling 3, skal fortolkes strengt (præmis 31). det fremgår
             bl.a. af præmis 33, at undtagelsen i artikel 12, nr. 3, er begrundet i, at en adgang til
             at aftale værneting i det land, hvor også forsikringstageren har hjemsted, ikke be-
             røver forsikringstageren, der er den svageste part, en passende beskyttelse. i præ-
             mis 39 og 40 lægges til grund, at en tilsvarende anerkendelse af værnetingsaftalen
             i forhold til den begunstigede vil føre til en tilsidesættelse af formålet om at be-
             skytte den økonomisk svageste part, der bør kunne anlægge sag og forsvare sig
             ved retten på det sted, hvor han har sin egen bopæl.
                                                - 5 -
    4.4. den foreliggende sag vedrører fortolkningen af undtagelsesbestemmelsen i artikel
         13, nr. 5, jf. artikel 14, nr. 2, litra a. det fremgår af præmis 22 i sag c-77/04 (gie
         réunion européenne m.fl.), at de ufravigelige bestemmelser i afdeling 3 kun skal
         gælde på forhold, der er kendetegnet ved en ubalance mellem parterne, og at de
         specielle kompetenceregler er indført til fordel for den part, der anses for den
         økonomisk svageste og juridisk mindst erfarne. eu-domstolen fremhævede i
         samme præmis, at konventionens artikel 12, nr. 5, (i dag domsforordningens arti-
         kel 13, nr. 5) udelukker de forsikringsaftaler, hvorefter den sikrede besidder en
         væsentlig økonomisk styrke, fra en sådan beskyttelsesordning.
    4.5. det er højesterets opfattelse, at der efter ordlyden af artikel 13, nr. 5, jf. artikel
         14, nr. 2, litra a, sammenholdt med den foreliggende praksis, jf. pkt. 4.3. og 4.4.,
         og professor dr. p. schlossers rapport, er tvivl om, hvorvidt domsforordningens
         artikel 13, nr. 5, jf. artikel 14, nr. 2, litra a, skal fortolkes således, at en skadelidt er
         bundet af en værnetingsaftale indgået mellem forsikringsparterne.”
eu-domstolen afsagde dom den 13. juli 2017 (c-368/16). det hedder i dommen bl.a.:
    ”om det præjudicielle spørgsmål
    27   med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om arti-
         kel 13, nr. 5), i forordning nr. 44/2001, sammenholdt med forordningens arti-
         kel 14, nr. 2, litra a), skal fortolkes således, at en skadelidt, der anlægger sag di-
         rekte mod skadevolders forsikringsselskab, er bundet af en værnetingsklausul ind-
         gået mellem den pågældende forsikringsgiver og den pågældende skadevolder.
    28   for at besvare dette spørgsmål henvises til opbygningen af bestemmelserne i afde-
         ling 3 i kapitel ii i forordning nr. 44/2001 og de underliggende formål.
    29   det bemærkes i denne forbindelse, at afdeling 3 i kapitel ii i forordning
         nr. 44/2001 indeholder en selvstændig ordning for fordeling af retternes kompe-
         tence i forsikringssager (jf. dom af 12.5.2005, société financière et industrielle du
         peloux, c-112/03, eu:c:2005:280, præmis 29).
    30   i lighed med sager vedrørende arbejdstagere og forbrugere er forsikringssager
         kendetegnet ved en vis ubalance mellem parterne (jf. i denne retning dom af
         26.5.2005, gie réunion européenne m.fl., c-77/04, eu:c:2005:327, præmis 22),
         som artikel 8 i afdeling 3 i kapitel ii i forordning nr. 44/2001 tilsigter at afhjælpe
         ved at beskytte den svage part ved hjælp af kompetenceregler, der tilgodeser den-
         ne parts interesser i højere grad end de almindelige kompetenceregler (jf. i denne
         retning dom af 17.9.2009, vorarlberger gebietskrankenkasse, c-347/08,
         eu:c:2009:561, præmis 40).
    31   disse bestemmelser letter særligt situationen for skadelidte i forhold til en forsik-
         ret skade ved at give vedkommende mulighed for at anlægge sag mod den pågæl-
         dende forsikringsgiver bl.a. ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregå-
         et, på betingelse af, at der er hjemmel til et sådant direkte sagsanlæg i national ret.
                                        - 6 -
32 i det foreliggende tilfælde er den forelæggende ret, der skal fortolke national ret,
   således som det fremgår af denne doms præmis 24 og 25, af den opfattelse, at for-
   sikringsaftalelovens § 95, stk. 2, som finder anvendelse på hovedsagen, indebærer
   en ret for skadelidte til at anlægge sag direkte mod forsikringsgiver som omhand-
   let i artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 44/2001.
33 hvad angår adgangen til at gøre en aftale om værneting gældende over for skade-
   lidte bemærkes for det første, at bestemmelserne i afdeling 3 i forordning
   nr. 44/2001 i henhold til denne forordnings artikel 13, nr. 5), sammenholdt med
   forordningens artikel 14, nr. 2), litra a), kan fraviges ved en sådan aftale, herunder
   ved en aftale om værneting, der vedrører en forsikringsaftale, som dækker ethvert
   ansvar hidrørende fra brugen eller driften af skibe.
34 for det andet er det ubestridt, at artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, som
   fastsætter, at bestemmelserne i forordningens artikel 8-10 finder anvendelse i til-
   fælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, ikke omfatter
   forordningens artikel 13 og 14 og følgelig aftaler om værneting.
35 det fremgår således ikke af opbygningen af bestemmelserne i afdeling 3 i kapi-
   tel ii i forordning nr. 44/2001, at en aftale om værneting kan gøres gældende over
   for skadelidte.
36 domstolen har i denne henseende allerede haft anledning til at fastslå, at på områ-
   det for forsikringsaftaler er aftaler om værneting underlagt strenge regler ud fra
   formålet om beskyttelse af den økonomisk svageste part (jf. i denne retning dom
   af 12.5.2005, société financière et industrielle du peloux, c-112/03,
   eu:c:2005:280, præmis 31).
37 således indeholder artikel 13 i forordning nr. 44/2001 en udtømmende opregning
   af tilfælde, hvor parterne kan fravige bestemmelserne i afdeling 3 i denne forord-
   nings kapitel ii.
38 endvidere følger det af forordningens artikel 23, stk. 5, at aftaler om retternes
   kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i nævnte arti-
   kel 13. det følger af disse bestemmelser, at forordningen fastsætter en ordning,
   hvorefter undtagelser til bestemmelserne om kompetence i forsikringssager skal
   fortolkes strengt (jf. analogt dom af 12.5.2005, société financière et industrielle
   du peloux, c-112/03, eu:c:2005:280, præmis 31).
39 det skal i øvrigt bemærkes, at situationen for en tredjepart, der er skadelidt i for-
   hold til en forsikret skade, er endnu længere fra det kontraktforhold, som værne-
   tingsklausulen indgår i, end situationen for en forsikret begunstiget, som ikke ud-
   trykkeligt har underskrevet nævnte klausul som omhandlet i dom af 12. maj 2005,
   société financière et industrielle du peloux (c-112/03, eu:c:2005:280).
40 det skal således bemærkes, at en værnetingsklausul, der er indgået mellem en for-
   sikringsgiver og en forsikringstager, ikke kan gøres gældende over for skadelidte i
   forhold til den forsikrede skade, hvis denne ønsker at anlægge sag direkte mod
   forsikringsgiveren ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, således
                                                 - 7 -
              som det er anført i denne doms præmis 31, eller ved retten på det sted, hvor skade-
              lidte har sin bopæl, hvilket er en mulighed, som domstolen har anerkendt i dom af
              13. december 2007, fbto schadeverzekeringen (c-463/06, eu:c:2007:792,
              præmis 31).
      41      en udvidelse af værnetingsklausulers bindende virkning til at omfatte skadelidte
              på grundlag af bestemmelserne i artikel 13 i forordning nr. 44/2001, sammenholdt
              med forordningens artikel 14, ville således kunne bringe det formål, som forfølges
              med afdeling 3 i kapitel ii , nemlig at beskytte den økonomisk svageste og juri-
              disk mindst erfarne part, i fare (jf. i denne retning dom af 17.9.2009, vorarlberger
              gebietskrankenkasse, c-347/08, eu:c:2009:561, præmis 40).
      42      henset til ovenstående bemærkninger skal det fastslås, at artikel 13, nr. 5), i for-
              ordning nr. 44/2001, sammenholdt med forordningens artikel 14, nr. 2), litra a),
              skal fortolkes således, at en skadelidt, der anlægger sag direkte mod skadevolders
              forsikringsselskab, ikke er bundet af en værnetingsklausul indgået mellem den
              pågældende forsikringsgiver og den pågældende skadevolder.”
supplerende sagsfremstilling
den dom, der er afsagt af retten i nykøbing falster den 12. december 2013, og som er omtalt
i sø- og handelsrettens dom af 22. december 2014, blev stadfæstet af østre landsret ved dom
af 10. maj 2016 med den ændring, at assens havns erstatningskrav udgør 900.000 kr.
anbringender
der er for højesteret enighed om, at værnetingsklausulen om anvendelse af engelsk ret er
gyldigt vedtaget i forsikringsaftalen mellem forsikringsgiveren, navigators management, og
forsikringstageren, skåne entreprenad service ab.
assens havn har supplerende anført navnlig, at det efter eu-domstolens dom af 13. juli 2017
er klart, at en værnetingsaftale mellem forsikringsgiver og forsikringstager ikke har bindende
virkning for den skadelidte, der ikke har tiltrådt aftalen. dommen giver ikke grundlag for na-
vigators managements antagelse om, at det er en betingelse, at den skadelidte kan betegnes
som svag i økonomisk eller juridisk henseende.
efter domsforordningens artikel 11, stk. 2, jf. artikel 10, er den eneste betingelse for dansk
værneting i det foreliggende tilfælde, at der er hjemmel til, at skadelidte kan sagsøge forsik-
ringsselskabet direkte ifølge de nationale regler, der skal anvendes i sagen. denne forudsæt-
ning er opfyldt her, hvor de danske lovvalgsregler indebærer, at dansk ret skal anvendes. det
betyder således, at forsikringsaftalelovens § 95 finder anvendelse, og denne bestemmelse gi-
                                                - 8 -
ver netop hjemmel til, at den skadelidte kan foretage direkte sagsanlæg mod forsikringssel-
skabet, bl.a. når den skadevoldende forsikringstager er gået konkurs.
navigators management har supplerende anført navnlig, at eu-domstolens dom ikke betyder,
at den skadelidte altid har ret til at anlægge sag mod forsikringsselskabet ved eget værneting
uden hensyn til en værnetingsaftale mellem forsikringsselskabet og forsikringstageren. det
følger af domsforordningens artikel 13, jf. artikel 14, at en værnetingsaftale er bindende, og
tilsidesættelse af denne regel til fordel for den skadelidte forudsætter, at den skadelidte må
anses for en økonomisk og juridisk svagere part. denne betingelse er ikke opfyldt i det fore-
liggende tilfælde, hvor den skadelidte er en kommunal, selvstyrende havn, der drives som en
professionel virksomhed, der har valgt at være selvforsikret.
det fremgår også af dommen og af domsforordningens artikel 11, stk. 2, jf. artikel 10, at det
under alle omstændigheder er en betingelse for, at forsikringsselskabet kan sagsøges på det
sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, at der er hjemmel til, at den skadelidte kan foretage
direkte sagsanlæg. denne hjemmel skal findes i de nationale retsregler, og i det foreliggende
tilfælde er det ikke de danske retsregler, som er afgørende, men derimod de engelske. dette
følger af de almindelige lovvalgsregler, herunder artikel 3 og artikel 12 i romkonventionen af
19. juni 1980 om lovvalg på kontraktlige forpligtelser (80/934/eøf), idet engelsk ret skal
anvendes på forsikringsaftalen. i øvrigt har sagen også mere tilknytning til engelsk ret end
dansk ret.
bestemmelserne i den danske forsikringsaftalelovs § 95 er ikke internationalt præceptive og
må derfor vige for en aftale om anvendelse af engelsk ret.
højesterets begrundelse og resultat
sagen og dens baggrund
i 2011 anlagde assens havn sag ved sø- og handelsretten mod det engelske forsikringssel-
skab navigators management (uk) limited vedrørende skader på kajanlægget i havnen. ska-
derne blev i 2007 forårsaget af slæbebåden sea endavour i, som var befragtet af skåne entre-
prenad service ab (ses), der havde tegnet forsikring hos navigators management. ses er
efterfølgende erklæret konkurs.
                                                - 9 -
for højesteret er spørgsmålet, om der er værneting i danmark for assens havns krav mod
navigators management.
domsforordningen
efter retsplejelovens § 247 skal spørgsmålet om rette værneting i den foreliggende situation
afgøres efter reglerne i den dagældende domsforordning (rådets forordning (ef) nr.
44/2001). forordningen finder anvendelse i danmark i kraft af en parallelaftale, der er gen-
nemført i dansk ret ved lov nr. 1563 af 20. december 2006.
domsforordningens afdeling 3 indeholder regler om kompetence i forsikringssager og omfat-
ter artikel 8-14. det følger af forordningens artikel 11, stk. 2, jf. artikel 9, stk. 1, litra b, og
artikel 10, at den skadelidte kan anlægge sag direkte mod forsikringsgiveren ved sit hjemting
eller ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, såfremt der er hjemmel til et di-
rekte sagsanlæg. efter artikel 13 kan bestemmelserne i forordningens afdeling 3 i visse tilfæl-
de fraviges ved værnetingsaftale, herunder ved en aftale, som dækker et nærmere bestemt
ansvar hidrørende fra brugen eller driften af skibe, jf. artikel 13, nr. 5, jf. artikel 14, nr. 2, litra
a.
i denne sag har eu-domstolen ved dom af 13. juli 2017 (c-368/16) bemærket bl.a., at forsik-
ringssager er kendetegnet ved en vis ubalance mellem parterne, og at aftaler om værneting er
underlagt strenge regler ud fra et formål om beskyttelse af den økonomisk svageste part. det
fremgår endvidere af dommen, at forordningens værnetingsregler skal fortolkes således, at en
værnetingsklausul i en aftale mellem forsikringsgiver og forsikringstager ikke er bindende for
den skadelidte, der ønsker at anlægge sag direkte mod forsikringsgiveren ved sit hjemting
eller ved retten i det land, hvor skadetilføjelsen er foregået. dommen indeholder ikke noget
forbehold om, at dette resultat er betinget af, at den skadelidte i det konkrete tilfælde må anses
for en svag part i økonomisk eller juridisk henseende.
højesteret finder herefter, at det følger af domsforordningen, at assens havn kan anlægge
sagen om skaden ved en dansk domstol, såfremt der er hjemmel til et direkte søgsmål mod
navigators management i de nationale retsregler, som skal anvendes i sagen.
                                              - 10 -
forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2
efter dansk ret er spørgsmålet om skadelidtes adgang til direkte søgsmål mod forsikringsgiver
reguleret i forsikringsaftalelovens § 95. det fremgår af § 95, stk. 2, at den skadelidte indtræ-
der i den sikredes ret mod selskabet, hvis skadelidtes krav på erstatning er omfattet af sikredes
konkurs.
i det foreliggende tilfælde, hvor ses er erklæret konkurs, finder højesteret derfor, at der er
hjemmel til, at assens havn kan sagsøge navigators management direkte vedrørende det er-
statningskrav, som sagen drejer sig om, hvis dansk ret skal anvendes på spørgsmålet om ska-
delidtes adgang til direkte søgsmål mod forsikringsgiver.
der består ikke noget kontraktforhold mellem assens havn og navigators management. as-
sens havns krav mod navigators management støttes på forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2,
og der er således ikke tale om, at ses har overdraget kravet mod navigators management til
assens havn. dansk international privatrets regler om lovvalg ved kontraktretlige forpligtel-
ser, herunder romkonventionen af 19. juni 1980 (80/934/eøf), finder derfor ikke anvendelse
på spørgsmålet om assens havns adgang til direkte søgsmål mod navigators management
efter forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2.
skaden indtrådte i danmark som følge af skadegørende handlinger her i landet, og skadelidte
er assens havn. skadevolderen (ses) havde hjemsted i sverige og udøvede på skadestids-
punktet erhvervsvirksomhed her i landet. selv om navigators management har hjemsted i
england, og der er aftalt engelsk ret i forsikringsaftalen, finder højesteret efter en samlet vur-
dering, at assens havns krav har nærmest tilknytning til danmark. spørgsmålet om hjemmel
til direkte søgsmål mod navigators management skal derfor afgøres efter dansk ret, og forsik-
ringsaftalelovens § 95, stk. 2, finder således anvendelse.
konklusion
efter det anførte finder højesteret, at sagen med rette er anlagt i danmark, og tager derfor
assens havns påstand til følge som nedenfor bestemt.
sagsomkostninger
                                              - 11 -
efter sagens udfald, omfang og forløb skal navigators management til assens havn betale
sagsomkostninger for sø- og handelsretten og højesteret til dækning af udgifter til advokat-
bistand vedrørende det udskilte spørgsmål med i alt 100.000 kr.
retsafgift for højesteret tilbagebetales til assens havn, jf. retsafgiftslovens § 52.
                                       thi bestemmes:
sø- og handelsrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til realitetsbehandling ved sø- og
handelsretten.
i sagsomkostninger for sø- og handelsretten og højesteret skal navigators management
(uk) limited betale i alt 100.000 kr. til assens havn.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsigelse
og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                               dom
afsagt den 26. februar 2016 af østre landsrets 19. afdeling
(landsdommerne linde jensen, katja høegh og jeanett bukhave (kst.)).
19. afd. nr. b-3474-14:
foreningen grønlandske børn
(advokat anders rynkebjerg)
mod
1) xp digital a/s
(advokat niels m. andersen)
2) xerox financial services danmark a/s
(advokat max krasnik)
3) ikano bank sverige (filial af ikano bank se)
(advokat christian kruse-madsen)
hillerød rets dom af 17. december 2014 (bs 43-873/2012) er anket af foreningen
grønlandske børn med påstand som for byretten om, at xp digital a/s og xerox financial
services danmark a/s tilpligtes in solidum at betale 105.790 kr. med procesrente fra sagens
anlæg, samt at xp digital a/s og ikano bank sverige (filial af ikano bank se) tilpligtes in
solidum at betale 104.375 kr. med procesrente fra sagens anlæg.
xp digital a/s (”xp digital”) har påstået stadfæstelse, subsidiært påstand om frifindelse mod
betaling af et af retten fastsat mindre beløb.
 xerox financial services danmark a/s (”xerox financial”) har påstået stadfæstelse,
subsidiært påstand om frifindelse mod betaling af et af landsretten fastsat mindre beløb.
ikano bank sverige (filial af ikano bank se) (”ikano bank”) har påstået stadfæstelse,
subsidiært påstand om frifindelse mod betaling af et af retten fastsat mindre beløb end påstået
af foreningen grønlandske børn.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af niels lynge.
                                               - 2 -
niels lynge forklarede, at der kan være flere årsager til, at en kunde ønsker en maskine
nedtaget. det er typisk, fordi kundens behov har ændret sig, eller der er kommet bedre
produkter på markedet.
den wcp165-maskine, der blev nedtaget i forbindelse med aftale 3, er en sorthvid maskine
fra 2005. da den blev nedtaget i 2010, var der ikke længere et marked for sort/hvid-maskiner.
derudover var den godt brugt. den blev solgt til skrot i polen i 2010, som også frank poulsen
skriver i sin e-mail. det er ikke muligt at dokumentere det yderligere. der kommer en
fragtmand og afhenter 10-30 maskiner af gangen direkte fra xp digitals lager. xp digital
modtager ingen specificeret faktura fra skrothandleren. han ved ikke, hvorfor det blev
besluttet at nedtage wcp165-maskinen, når foreningen grønlandske børn alligevel skulle
betale for den. hvis xp digital kunne have genplaceret maskinen, havde de ikke solgt den til
skrot. han mener, at skønsmandens vurdering af maskinens genplaceringsværdi ved salg til
henholdsvis forhandler og slutbruger på henholdsvis 5.-8.000 kr. og 20-30.000 kr. er
urealistisk. han er tilsvarende uenig i skønsmandens vurdering af de to 7345-maskiners
genplaceringsværdi. xp digital tager den type maskiner ind for 500-1.000 kr., fordi de
kalkulerer med, at de i mange tilfælde alene repræsenterer en skrotværdi. det er en
forudsætning for at tegne serviceaftaler på brugte maskiner, at de er klargjorte. xp digital
ville ikke have betalt 13.-16.000 kr. for den ene 7435-maskine. at xp digital efterfølgende
videresolgte den for 51.336 kr. var rent held, og fordi de fandt en kunde med det specifikke
behov. avancen i den konkrete handel var 10-15 %.
de aftaler, xp digital har med leasingselskaberne om at tilbagetage brugte maskiner, er
totalaftaler, der består af flere elementer. det er ikke muligt, som skønsmanden gør, at
prissætte den enkelte maskine i den samlede aftale. på årsplan solgte de, da maskinen var på
markedet som ny, 30-40 maskiner af typen 7345. der kommer hele tiden nye modeller med
nye funktionaliteter, og værdien af ældre modeller falder derfor. det er derfor ikke afgørende
for gensalgsværdien, om en ældre maskine har været brugt eller har stået på depot. der skal
være en kunde med et konkret behov for den pågældende maskine.
xp digital har ikke haft noget med aftale 4 at gøre og kendte intet til den. den er indgået med
digital house som leverandør. digital house sælger canon-maskiner, og er en af xp digitals
konkurrenter. ikano havde ejendomsretten til de to 7345-maskiner, der blev nedtaget, som led
                                                 - 3 -
i aftale 4, og ikano tilbød xp digital at købe maskinerne under det almindelige
tilbagetagningsarrangement, der var med ikano, hvor xp digital hjalp ikano med at nedtage
maskiner og til gengæld selv fik mulighed for at videresælge dem med fortjeneste. xp digital
betalte 500-1.000 kr. pr. stk. en fragtmand afhentede maskinerne hos foreningen
grønlandske børn. xp digital har ikke haft nogen dialog eller forhandlinger med foreningen
grønlandske børn om eller i anledning af afhentningen. xp digital afhentede maskinerne
som led i samarbejdet med ikano. maskine 7345 (serienr. -6226) blev solgt for 38.500 kr. i
prisen er indeholdt xp digitals udgifter til klargøring. maskine 7345 (serienr. -2479) blev
udlejet for 800 kr. om måneden.
han mener, skønsmandens vurdering af, hvilken pris, finansieringsselskaberne kan forventes
at få ved salg til forhandlere, er urealistisk, allerede fordi skønsmanden ikke kapitaliserer
forhandlerens risiko for, at maskinen aldrig bliver solgt og i stedet må skrottes.
procedure
parterne har for landsretten i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har
procederet i overensstemmelse hermed.
landsrettens begrundelse og resultat
sagen vedrører foreningen grønlandske børns krav om godskrivning af værdien af nedtagne
og videresolgte xerox-maskiner i forbindelse med indgåelse af leasingaftaler.
foreningen har rejst kravene over for de to finansieringsselskaber, xerox financial og ikano
bank, som de respektive leasingaftaler er indgået med. kravene er tillige rejst over for xp
digital, der har formidlet og været leverandør i henhold til tre af de aftaler, sagen vedrører
(aftale 1 af 28. november 2008, aftale 2 af 4. og 22. juni 2009 og aftale 3 af 22. februar og 2.
marts 2010), og som herudover har købt alle de omhandlede brugte maskiner af henholdsvis
xerox financial og ikano bank og stået for den faktiske nedtagning af maskinerne.
de maskiner, der kræves godskrivning for, er:
     -          en xerox wcp 165-maskine, som blev leaset ved aftale af 28. november 2008
               mellem xerox financial og foreningen grønlandske børn (aftale 1) med xp
               digital som formidler af aftalen og leverandør af blandt andet denne maskine.
                                  - 4 -
  maskinen, som havde været opbevaret på et depot, udgik af
  leasingarrangementet ved leasingaftale af 22. februar 2010 mellem ikano bank
  og foreningen grønlandske børn (aftale 3). xp digital formidlede aftale 3 og
  var leverandør af de nye maskiner under aftalen. xp digital købte wcp 165-
  maskinen af ikano bank og har oplyst, at den blev skrottet i polen. foreningen
  grønlandske børn har baseret på skønsmandens vurdering af værdien ved salg
  til en slutbruger krævet, at maskinen godskrives foreningen med 25.000 kr.
- en xerox 7435-maskine, som blev leaset ved aftale af 4. juni 2009 mellem
  xerox financial og foreningen grønlandske børn (aftale 2) med xp digital som
  formidler af aftalen og leverandør af blandt andet denne maskine. maskinen
  udgik af leasingarrangementet ved leasingaftale af 22. februar 2010 mellem
  ikano bank og foreningen grønlandske børn (aftale 3). xp digital formidlede
  aftale 3 og var leverandør af de nye maskiner under aftalen. xp digital købte
  xerox 7435-maskinen af ikano bank, og solgte den efterfølgende tilbage til
  leasingselskabet som led i en leasingaftale mellem ikano bank og danboat.
  foreningen grønlandske børn har baseret på foreningens opgørelse af provenuet
  i aftalen mellem ikano bank og danboat krævet, at maskinen godskrives
  foreningen med 59.632 kr.
- en xerox 7345-maskine, som hidrørte fra en tidligere aftale, og som på ny blev
  leaset ved aftale af 28. november 2008 mellem xerox financial og foreningen
  grønlandske børn (aftale 1) med xp digital som formidler af aftalen og
  leverandør af blandt andet denne maskine. maskinen udgik af
  leasingarrangementet ved leasingaftale af 15. september 2010 mellem ikano
  bank og foreningen grønlandske børn (aftale 4). digital house formidlede
  aftale 4 og var leverandør af de nye canon-maskiner under aftalen. xp digital
  købte xerox 7345-maskinen af ikano bank, solgte den efterfølgende til danish
  seafood association for 38.500 kr. foreningen grønlandske børn har krævet, at
  maskinen godskrives foreningen med 38.500 kr.
- en xerox 7345-maskine, som blev leaset ved aftale af 28. november 2008
  mellem xerox financial og foreningen grønlandske børn (aftale 1) med xp
  digital som formidler af aftalen og leverandør af blandt andet denne maskine.
                                                - 5 -
              maskinen udgik af leasingarrangementet ved leasingaftale af 15. september 2010
              mellem ikano bank og foreningen grønlandske børn (aftale 4). digital house
              formidlede aftale 4 og var leverandør af de nye canon-maskiner under aftalen.
              xp digital købte xerox 7345-maskinen af ikano bank, hvorefter den af xp
              digital blev udlejet til buhl design. foreningen grønlandske børn har baseret
              på provenuet i aftalen mellem xp digital og buhl design krævet, at maskinen
              godskrives foreningen med 45.000 kr.
landsretten bemærker indledningsvis, at aftalerne er indgået mellem foreningen grønlandske
børn og de to leasingselskaber, xerox financial og ikano bank.
xp digital er en selvstændig juridisk person, som har formidlet leasingaftale 1-3 og har
leveret de udleasede maskiner til leasingselskaberne, xerox financial og ikano bank. xp
digital er ikke part i leasingaftalerne. xp digitals rolle har i øvrigt alene været af xerox
financial og ikano bank at købe og fysisk nedtage de maskiner, som udgik af
leasingarrangementerne ved de nye aftaler, som foreningen grønlandske børn indgik med
leasingselskaberne.
der er ikke oplyst omstændigheder, der kan begrunde, at der sker identifikation mellem
leasingselskaberne og xp digital i relation til, hvem der kontraktuelt hæfter for forpligtelser i
henhold til leasingaftalerne.
for så vidt angår et muligt ansvar for xp digital som formidler af aftale 1-3 bemærker
landsretten, at det klart fremgår af de tre aftaler, som xp digital har formidlet, at der i de
fremtidige leasingydelser er indregnet beløb vedrørende restgæld/førtidsindfrielse, og det er
angivet, med hvilket beløb restgæld vedrørende returneret udstyr er indregnet i de nye
leasingaftaler. aftalerne er som anført af byretten ikke i øvrigt komplicerede. foreningen
grønlandske børn har dermed haft mulighed for at vurdere omkostningerne ved at indfri den
hidtidige kontrakt. der er på den baggrund og efter det i øvrigt foreliggende, herunder at
foreningen grønlandske børn må anses for erhvervsdrivende, ikke grundlag for at antage, at
xp digital har pådraget sig et ansvar efter markedsføringsloven eller i øvrigt har handlet
ansvarspådragende for så vidt angår de tre aftaler, som xp digital har formidlet.
                                                 - 6 -
den omstændighed, at xp digital af leasingselskaberne har købt maskiner, som er nedtaget i
forbindelse med indgåelse af nye aftaler, herunder den 4. aftale, som blev formidlet af digital
house, kan heller ikke medføre erstatningsansvar for selskabet.
det tiltrædes herefter, at xp digital er frifundet.
som nævnt har foreningen grønlandske børn ved indgåelsen af de enkelte aftaler haft
mulighed for at vurdere betydningen af den førtidige indfrielse af den bestående leasingaftale,
idet det fremgår, at der i de fremtidige leasingydelser er indregnet beløb vedrørende restgæld
eller førtidsindfrielse, og det er angivet, med hvilket beløb restgælden vedrørende returneret
udstyr er indregnet i de nye leasingaftaler. heller ikke i kontraktforholdet mellem
leasingselskaberne og foreningen grønlandske børn er der herefter grundlag for at antage, at
leasingselskaberne har handlet i strid med markedsføringsloven ved indgåelsen af de enkelte
leasingaftaler eller i øvrigt har handlet ansvarspådragende.
spørgsmålet er dernæst, om foreningen grønlandske børn efter en fortolkning af de indgåede
aftaler kan kræve, at leasingselskaberne godskriver foreningen værdien af det nedtagne
udstyr.
leasingaftalerne var uopsigelige i leasingperioden. alle aftalerne indeholder i de tilknyttede
almindelige bestemmelser en nøje regulering af leasingtagerens forpligtelser ved
leasingaftalens ophør før leasingperiodens ophør, jf. punkt 14 aftale 1 af 28. november 2008
med xerox financial, punkt 17 i aftale 2 af 4. juni 2009 med xerox financial og § 14 i aftale
3 af 22. februar 2010 med ikano bank. det fremgår af de nævnte bestemmelser, at
leasingstager er forpligtet til at betale alle forfaldne og ikke-forfaldne leasingydelser. punkt
14 i aftale 1 med xerox financial og punkt 17 i aftale 2 med xerox financial gælder efter
deres indhold ved førtidigt aftaleophør som følge af misligholdelse. bestemmelserne om
opgørelse i aftale 1 og 2 må imidlertid antages at finde tilsvarende anvendelse ved førtidig
indfrielse som de her foreliggende, jf. princippet i højesterets dom gengivet i u2012.177h.
bestemmelsen i § 14 i aftale 3 med ikano bank vedrører efter indholdet ved enhver form for
ophør før tid og dermed også et tilfælde, som det foreliggende.
i modsætning til, hvad der var tilfældet i den sag, som blev afgjort ved højesterets dom
gengivet i u2012.177h, er der ikke i de her foreliggende aftaler bestemmelser om opgørelse
                                               - 7 -
af værdi af udstyr, som tages tilbage, og om at en sådan værdi skal godskrives leasingtageren.
der er heller ikke bestemmelser, som afskærer krav herpå, i aftalerne med xerox financial.
landsretten finder, at der i mangel på en udtrykkelig regulering af spørgsmålet, uanset
årsagen hertil ved førtidig indfrielse, må antages at bestå en almindelig tabsbegrænsningspligt
for leasingselskabet. dette indebærer, at xerox financial ved den førtidige indfrielse for så
vidt angår de maskiner, som xerox financial havde leaset til foreningen grønlandske børn,
skulle godskrive foreningen maskinernes værdi. værdien må fastsættes til den salgspris, som
et leasingselskab som xerox financial må antages at kunne opnå ved udfoldelse af efter et
leasingselskabs forhold rimelige salgsbestræbelser. landsretten finder, at denne forpligtelse
ikke kan udstrækkes videre end til at sælge bedst muligt til en forhandler af brugt udstyr.
på grundlag af skønsmandens vurdering af de priser, som må antages at kunne være opnået
ved salg til en forhandler af de enkelte maskiner, finder landsretten, at xerox financial skal
godtgøre foreningen grønlandske børn 6.500 kr. vedrørende wcp 165 og 14.500 kr.
vedrørende xerox 7435.
foreningen grønlandske børns påstand tages dermed til følge i forhold til xerox financial
med 21.000 kr.
i aftale 3 med ikano bank indeholder § 14 i de almindelige betingelser i tillæg til § 14, stk. 1,
om leasingtagers forpligtelse til ved førtidigt ophør at betale alle forfaldne og ikke-forfaldne
leasingydelser, et stk. 2, hvoraf fremgår:
       ”lg [ikano bank] er berettiget til at kræve betaling i henhold til nærværende
       bestemmelse, uanset om de leasede genstande er genplaceret eller solgt.”
landsretten tiltræder, at ikano bank hermed med tilstrækkelig tydelighed har gjort det klart,
at leasingtager ikke kan stille krav om, at leasingselskabet skal godskrive leasingtager
værdien af tilbagetaget udstyr ved førtidig indfrielse.
ikano bank frifindes som følge heraf.
efter sagens udfald og sagens værdi i forhold til henholdsvis xp digital og ikano bank skal
foreningen grønlandske børn betale sagsomkostninger for landsretten til xp digital med
35.000 kr. og til ikano bank med 25.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand, begge
                                              - 8 -
beløb ekskl. moms. ved fastsættelsen af beløbene er der tillige taget hensyn til sagens omfang
og varighed.
det har været nødvendigt at anlægge sagen mod xerox financial for at opnå godskrivning af
værdien af de to nedtagne fotokopieringsmaskiner. henset hertil og til forskellen mellem den
oprindeligt nedlagte påstand for byretten og forskellen mellem den påstand, der er nedlagt for
landsretten, og det idømte beløb finder landsretten, at hver af parterne skal bære egne
omkostninger for byretten og landsretten. det tiltrædes, at foreningen grønlandske børn
endeligt skal betale omkostningerne til det for byretten afholdte syn og skøn.
                                  t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom ændres, således at xerox financial services danmark a/s skal betale 21.000
kr. til foreningen grønlandske børn med procesrente fra den 29. juni 2012.
i forholdet mellem foreningen grønlands børn og xerox financial services danmark a/s
skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part for byretten og landsretten.
i øvrigt stadfæstes dommen.
i sagsomkostninger for landsretten skal foreningen grønlands børn betale 35.000 kr. til xp
digital a/s og 25.000 kr. til ikano bank sverige (filial af ikano bank se).
det idømte skal betales inden 14 dage.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 19. marts 2010
sag 197/2009
(1. afdeling)
a,
b
og
c
(advokat anders chr. jensen for alle)
mod
ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration
(kammeradvokaten ved advokat benedicte galbo)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 11. afdeling den 3. juli 2009.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: peter blok, asbjørn jensen, lene pagter
kristensen, jytte scharling, marianne højgaard pedersen, vibeke rønne og henrik waaben.
påstande
appellanterne, a, b og c, har gentaget deres påstand.
indstævnte, ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a, b og c har ikke for højesteret gjort gældende, at udlændingelovens § 9, stk. 13, ulovligt er
givet tilbagevirkende kraft. de har heller ikke gjort gældende, at integrationsministeriet i
medfør af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 har pligt til at give dem
opholdstilladelse.
a, b og c har supplerende anført, at integrationsministeriet burde have indhentet aktuelle
oplysninger om deres skolegang, kendskab til dansk, sociale liv mv. endvidere burde ministe-
riet have taget i betragtning, at deres far har været i danmark i ca. 12 år, er fast tilknyttet ar-
                                                 - 2 -
bejdsmarkedet og har en stærk tilknytning til det danske samfund. dertil kommer, at stort set
hele deres familie er i danmark.
ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration har anført, at børnenes mor bor i tyr-
kiet. deres far valgte at efterlade dem i tyrkiet i 1997, og første gang, der blev søgt familie-
sammenføring, var i 2003, efter at deres far var blevet skilt fra sin danske ægtefælle og på ny
havde giftet sig med deres mor. kontakten til deres far kan opretholdes ved gensidige besøg.
højesterets begrundelse og resultat
højesteret tiltræder, at domstolsprøvelsen efter grundlovens § 63 af integrationsministeriets
afgørelse af 2. november 2007 om afslag på tilladelse til familiesammenføring i medfør af
udlændingelovens § 9, stk. 13, skal ske på grundlag af a, b og cs forhold på tidspunktet for
ministeriets afgørelse, og at der ved prøvelsen derfor ikke kan lægges vægt på den yderligere
tilknytning til danmark, som børnene senere måtte have opnået.
a, b og cs mor er bosiddende i tyrkiet, og ansøgningen om familiesammenføring er indgivet
mere end 2 år efter, at børnenes far opfyldte betingelserne i § 9, stk. 1, nr. 2. det følger heref-
ter af § 9, stk. 13, 1. pkt., at opholdstilladelse kun kan gives, hvis ansøgerne ”har eller har
mulighed for at opnå en sådan tilknytning til danmark, at der er grundlag for en vellykket
integration her i landet.” der skal dog efter bestemmelsens 2. pkt. ses bort fra denne betin-
gelse, hvis ”ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, taler derimod.”
det fremgår af bestemmelsens forarbejder (folketingstidende 2003-04, tillæg a, side 6229-
30), at udlændingemyndighederne ved vurderingen af, om der er udsigt til en vellykket inte-
gration her i landet, skal inddrage samtlige foreliggende oplysninger i sagen, herunder bl.a.
længden og karakteren af barnets ophold i de respektive lande samt oplysninger om opvækst,
skolegang og sprogkundskaber. også oplysninger om, hvorvidt den herboende forælder er
velintegreret i og har en stærk tilknytning til det danske samfund, kan inddrages. den nær-
mere vægtning af de forskellige oplysninger, som indgår i afgørelsesgrundlaget, er ikke regu-
leret i loven eller dens forarbejder.
højesteret finder, at afslag på opholdstilladelse efter udlændingelovens § 9, stk. 13, 1. pkt.,
ikke forudsætter, at det må lægges til grund, at årsagen til, at ansøgningen om opholdstilla-
delse først er indgivet efter udløbet af 2-årsfristen, er et ønske fra barnets forældre om, ”at
                                              - 3 -
barnet får en opvækst i overensstemmelse med hjemlandets kultur og skikke og ikke i sin
barndom præges af danske normer og værdier.”
bedømt ud fra forarbejderne til § 9, stk. 13, finder højesteret, at de konkrete oplysninger, som
integrationsministeriet har inddraget i sin afgørelse, er saglige og tilstrækkelige.
afgørelsen af, om a, b og c har eller har mulighed for at opnå en sådan tilknytning til dan-
mark, at der er grundlag for en vellykket integration her i landet, beror på en skønsmæssig
vurdering, og højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte ministeriets skøn.
højesteret finder heller ikke grundlag for at tilsidesætte integrationsministeriets vurdering,
hvorefter der ikke foreligger sådanne ganske særlige grunde, at der efter § 9, stk. 13, 2. pkt.,
skal ses bort fra betingelsen i 1. pkt.
resultatet kan ikke antages at være i strid med danmarks internationale forpligtelser, herun-
der den europæiske menneskerettighedskonvention og fn’s børnekonvention.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
under hensyn til sagens principielle karakter skal a, b og c ikke betale sagsomkostninger for
højesteret til integrationsministeriet.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.


text:
                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 21. november 2013
sag 174/2011
(1. afdeling)
a
(advokat jakob s. johnsen)
mod
udbetaling danmark (tidligere pensionsstyrelsen)
(kammeradvokaten ved advokat peter biering)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 22. afdeling den 20. april 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, jens peter christensen, henrik
waaben, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, a, har gentaget sine påstande.
indstævnte, udbetaling danmark, har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
for højesteret er der fremlagt yderligere bilag vedrørende perioden forud for, at den sociale
sikringsstyrelse den 26. juli 2005 sendte blanket e 121 til a.
udbetaling danmark har for højesteret ikke bestridt, at den sociale sikringsstyrelse forud for
udstedelse af blanketten havde modtaget oplysninger om, at a oppebar pension fra schweiz.
højesteret har den 4. april 2012 afvist at imødekomme en begæring fra a om at stille præju-
dicielle spørgsmål til eu-domstolen.
                                               - 2 -
forklaringer
a har for højesteret supplerende forklaret bl.a., at der i cern i schweiz arbejdede et antal
danskere, i gennemsnit 30 til 40 personer, som var udsendt i kortvarige perioder eller perma-
nent. der opstod tvivl blandt de danske medarbejdere om deres sociale rettigheder i danmark.
på vegne af disse medarbejdere rettede cern henvendelse til forskningssekretariatet, som i
1987 rettede henvendelse til socialministeriet, der oplyste, at ansatte på cern måtte betrag-
tes som ansatte i offentlig dansk interesse, som derved optjente danske rettigheder som om de
havde bopæl i danmark, og som ikke mistede sociale rettigheder. de ansatte modtog fra
cern en kopi af dette brev, og han følte sig herefter rolig, idet svaret fra socialministeriet
gav tryghed for, at alle danske cern-ansatte optjente fulde danske pensionsrettigheder efter
dansk lovgivning og hertil knyttet sygesikring. han arbejdede i mange år som international
funktionær. da han overgik til at være dansk liaison officer i cern, blev han selvstændig
konsulent. det skete i slutningen af 1993 eller starten af 1994. han fik dermed permanent op-
holdstilladelse med ret til at arbejde overalt i schweiz, og han blev tilmeldt de schweiziske
skattemyndigheder, sygesikring mv. han blev derved også forpligtet til at betale til schwei-
zisk sygeforsikring, som i schweiz er et privat system, som består af ca. 80 private sygefor-
sikringskasser. han spurgte de schweiziske myndigheder, hvorfor han skulle betale til en
schweizisk sygeforsikring, når han havde optjent fuld ret til de samme rettigheder i danmark.
han fik først en afgørelse fra de kantonale domstole, som gik ham imod, og derefter en afgø-
relse fra den føderale domstol, svarende til højesteret, som også gik ham imod. den føderale
domstols præmisser for afgørelsen gik ud på, at han ikke havde indbetalt til atp i danmark.
der kan imidlertid ikke indbetales til atp i danmark, hvis man har boet en længere periode i
udlandet og arbejder for en udenlandsk arbejdsgiver.
med hensyn til korrespondancen i 2005 om blanket e 121 oplyste han i et af brevene til den
sociale sikringsstyrelse, at han gik ud fra, at styrelsen havde fået alle bilag, og at styrelsen
ellers måtte meddele dette. han blev ikke bedt om yderligere oplysninger fra styrelsen. han
modtog herefter fra den sociale sikringsstyrelse to eksemplarer af blanket e 121 for ham selv
og hans ægtefælle med instruktion om at rette henvendelse til det lokale schweiziske sygesik-
ringskontor. det fremgik af fremsendelsesbrevet bl.a., at de ikke selv skulle betale medlems-
bidrag til sygesikringen i schweiz. han har ikke fået nogen oplysning om forbehold i forhold
til dette. der findes ikke et schweizisk offentligt sygesikringskontor, og han rettede derfor
henvendelse til sin sygeforsikring, som han fremsendte attesterne til. den schweiziske syge-
                                                  - 3 -
forsikring slettede ham herefter af sygeforsikringen og videresendte attesterne til kvg, som
er den centrale schweiziske myndighed, der koordinerer internationale sygesikringsforhold.
dette indebar store problemer for ham på grund af forkert information fra den sociale sik-
ringsstyrelse. den forkerte information bestod dels i henvisningen til en offentlig sygesikring,
dels i henvisningen til et lokalt kontor. han gik derfor ud fra, at han skulle sende attesten til
sit lokale sygeforsikringskontor. det indebar store problemer for ham at blive genoptaget i
sygeforsikringen.
retsgrundlaget
forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på
arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden
for fællesskabet, er afløst af forordning nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de
sociale sikringsordninger. ved afgørelse nr. 1/2012 af 31. marts 2012 er det mellem eu og
schweiz besluttet, at forordning nr. 883/2004 skal finde anvendelse ved aftalen mellem eu og
schweiz om fri bevægelighed for personer med virkning fra den 1. april 2012.
i artikel 23 og 24 i forordning nr. 883/2004, der svarer til artikel 27 og 28 i forordning nr.
1408/71, hedder det bl.a.:
       ”artikel 23
       ret til naturalydelser efter bopælsmedlemsstatens lovgivning
       en person, der modtager pension efter lovgivningen i to eller flere medlemsstater, her-
       under lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, og som har ret til naturalydelser efter lov-
       givningen i den medlemsstat, modtager, ligesom sine familiemedlemmer, naturalydelser
       fra bopælsstedets institution og for denne institutions regning, som om han alene var be-
       rettiget til pension efter lovgivningen i den pågældende medlemsstat.
       artikel 24
       ingen ret til naturalydelser efter bopælsmedlemsstatens lovgivning
       1. en person, der modtager pension efter lovgivningen i én eller flere medlemsstater,
            og som ikke har ret til naturalydelser efter lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, har
            dog for sig selv og sine familiemedlemmer krav på sådanne ydelser, for så vidt han
            ville være berettiget hertil efter lovgivningen i den medlemsstat eller i mindst en af
            de medlemsstater, som det påhviler at yde pension, såfremt han var bosat i den på-
            gældende medlemsstat. naturalydelserne udredes af institutionen på bopælsstedet,
            som om den pågældende var berettiget til pension og naturalydelser efter lovgivnin-
            gen i den pågældende medlemsstat, men udgifterne hertil afholdes af den i stk. 2
            omhandlede institution…”
                                               - 4 -
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at a er omfattet af artikel 27 i
den dagældende forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 (nu artikel 23 i forordning nr.
883/2004 af 29. april 2004), jf. herved aftale af 30. april 2002 mellem eu og schweiz om fri
bevægelighed for personer. a modtager – på samme vilkår som schweiziske statsborgere –
sundhedsydelser i schweiz og skal efter schweizisk lovgivning være sygeforsikret i schweiz.
det følger af forordningens artikel 27 (nu artikel 23), at danmark ikke har pligt til at afholde
udgiften til as bidrag til den schweiziske sygeforsikringsordning. der er ikke herved sket en
krænkelse af et princip om arbejdskraftens fri bevægelighed. det bemærkes i den forbindelse,
at aftalen mellem eu og schweiz ikke indebærer en harmonisering af landenes sociale sik-
ringsordninger, herunder af ydelser ved sygdom.
med hensyn til den sociale sikringsstyrelses brev af 26. juli 2005 til a, hvor blanket e 121
blev fremsendt, finder højesteret, at hverken brevet eller blanketten efter sit indhold skaber en
ret for a til sygeforsikring i schweiz for dansk regning. højesteret tiltræder på den baggrund,
at den sociale sikringsstyrelse var berettiget til at annullere blanketten.
herefter, og da det, som a i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster
højesteret dommen.
ved fastsættelse af sagsomkostninger for højesteret til dækning af udgifter til advokatbistand
er der taget hensyn til arbejdets omfang, herunder at der har været spørgsmål om præjudiciel
forelæggelse for eu-domstolen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a betale 100.000 kr. til udbetaling danmark.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.