text:
                             højesterets dom
                          afsagt fredag den 30. januar 2015
sag 194/2013
(1. afdeling)
woori hearing aid co., ltd.
(advokat karsten thomas henriksen)
mod
oticon a/s
(advokat mathias steinø)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 15. juli 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, niels grubbe, jon stokholm, lars
hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, woori hearing aid co., ltd., har gentaget sin påstand om frifindelse.
indstævnte, oticon a/s, har påstået stadfæstelse.
anbringender
woori hearing aid co., ltd. har supplerende anført bl.a., at seoul high courts afgørelse af
21. februar 2011 har positiv retskraft eller præjudikatvirkning og derfor skal lægges til grund
ved højesterets afgørelse. woori frafalder anbringendet om, at afgørelsen har negativ retskraft
og dermed skal føre til sagens afvisning.
woori fastholder, at opsigelsen var ugyldig, og at oticon var i misligholdelse ved at opsige
aftalen og ved ikke at bekræfte at ville levere efter betaling af skyldige fakturabeløb. woori
                                               - 2 -
frafalder anbringendet om, at opsigelsesvarslet var for kort, og anbringendet om, at det var
kutyme, at oticon havde pligt til at levere uanset udestående forfaldne fakturakrav.
oticon kan tidligst kræve rente fra sagens anlæg, og der kan alene kræves procesrente. be-
stemmelsen i aftalen om 2 % rente pr. påbegyndt måned kan ikke påberåbes af oticon på
grund af oticons adfærd i forbindelse med kommunikationen med jin kyun park bag ryggen
på ejeren af woori, chung wook kim.
oticon a/s har gentaget sine anbringender.
supplerende sagsfremstilling
woori har under sagen fremlagt en række mails for perioden november 2008 til starten af
april 2009 mellem medarbejdere hos oticon og jin kyun park, der var ansat hos woori.
chung wook kim har i en mail af 16. april 2009 til oticon oplyst, at jin kyun park da ikke
længere var ansat hos woori.
brevet af 27. april 2009 fra oticon til woori fremtræder som et udkast til en aftale. på den
sidste side har peter ladischensky skrevet under, og der er afsat plads til underskrift af chung
wook kim. det hedder i brevet bl.a.:
       ” confidential and subject to contract
       woori hearing aid company (”woori”) - indicative offer
       dear mr. kim,
       thank you for meeting with us at the hearing aid convention in the usa. we need to
       repeat what we mentioned at the meeting that we feel that oticon is not achieving the
       maximum of its potential for hearing aid sales in korea. we believe a 20-25% market
       share is appropriate for oticon in korea and woori currently holds 6-7% market share.
       on this basis oticon have now taken a dicision to go forward and establish oticon ko-
       rea in 2009. however we have agreed at our meeting in the us to provide woori with a
       last opportunity to prove that they can achieve the growth we are expecting. in particu-
       lar we have agreed that if woori in 2009 can sell 6,000 hearing aids at unchanged exter-
       nal prices and continue the same unit sales growth equal to 2,000 units annually mean-
       ing for 2010 woori must sell 8,000 units. we will postpone the establishment of oticon
       korea until such day as we see the annual growth of 2,000 units in sales by woori
       slowing down before the target market share of 20-25% is achieved.
                                         - 3 -
we have agreed to meet in august/september to review the sales of woori. in case we
are not convinced at that time that woori will achieve sales of 6,000 units in 2009 we
would like to acquire the hearing aid business from you and build oticon korea from
that platform. in order to prepare for our decisions in september we would like to start a
mini due diligence to become convinced of the financial stability of woori. at the same
time we kindly ask you to forward monthly management accounts that is a full profit
and loss for the woori business every month so we are able to track performance
against the plan.
oticon is hereby pleased to provide you with the revised following indicative and non-
binding offer for 100% of the company woori hearing aid company. revisions have
been introduced in section 3 below.
we must reiterate that if we cannot reach agreement on the terms in this indicative offer
we may have to terminate the distribution agreement with woori in korea.
1. basis for the preliminary indicative offer
…
2. prelimenary indicative offer for 100% of the assets
…
3. conditions precedent
we have agreed to the following conditions needs to be met in order to finalize any
transaction between the parties.
 •   we have agreed that the dicision to acquire woori will only become effective
     should you not achieve sales of 6,000 hearing aids in 2009 at average selling price
     at least equal to 2008 average selling price or until such day as we see the annual
     growth of 2,000 units in sales by woori slowing down before the target market
     share of 20-25% is achieved
 •   we have agreed that you will forward due diligence information to us now to con-
     vince us about the financial stability of woori. a due diligence material request list
     will be forwarded
 •   on a monthly basis the monthly management account that is the profit and loss of
     woori shall be forwarded to oticon in copenhagen
 •   we shall meet in august/september 2009 to review likelihood of achieving the
     6,000 unit sales target that is we expect the unit sales of woori after august to be
     around 4,000 units
4. future collaboration between oticon and kim
we hope you will be interested in continuing the collaboration between you and oticon
by operating one or more of the retail clinics. as we think you have a strength in the
retail segment of the hearing aid market we are interested in discussing with you how
we could divest one of the retail offices to you and you can use this as a platform for
further growth using oticon korea as your main supplier
                                                - 4 -
      5. other assumptions and conditions
      …
      6. projected timetable and deadline
      oticon proposes the following timetable to apply for the continuing process:
      april 2009                      woori countersigns the indicative offer
      may 2009                        woori forwards due diligence material based on
                                      request list
      monthly rest of the             woori forwards monthly financial information
      year
      august/september                meeting with oticon and woori to agree on likelihood of
      2009                            achieving the target for 2009 equal to 6000 units
      september 2009                  if the 6,000 units seems unlikely to be achieved, a draft
                                      sale and purchase agreement to be delivered by oticon to
                                      the shareholders of woori
      october 2009                    signing of the sale and purchase agreement
      november 2010                   closing and payment of the consideration
      this indicative offer expires automatically on 07 may 2009 at 18.00 (cet), unless the
      shareholders in woori prior hereto have provided oticon with a signed letter of accep-
      tance.
      7. confidentiality and non-binding
      …
      the offer set out herein is indicative for discussion purposes only and does not consti-
      tute a legally binding offer to purchase or to enter into a potential transaction. nothing
      in this letter shall impose or be constructed to impose upon oticon any obligation or lia-
      bility with respect to any potential transaction or agreement, unless and until a final and
      detailed agreement is executed and delivered by authorised representatives of oticon.
      oticon may at any time end discussions or negotiations without having to give any rea-
      son for doing so and without incurring any liability for the payment of damages or the
      reimbursement of costs or expenses of any kind whatsoever.
      finally, oticon would once again like to thank you for the good collaboration we have
      had for several years. oticon hopes the proposal meets your expectations and look for-
      ward to continue the dialogue with you.”.
i brevet af 19. august 2009 fra woori til oticon henviser chung wook kim til en ”agreement
(no; woa 20090403001)”. dette dokument er ikke fremlagt.
                                                - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
seoul high courts afgørelse af 21. februar 2011 angår et foreløbigt retsmiddel svarende til et
forbud. højesteret finder, at afgørelsen hverken er bindende efter retsplejelovens § 223 a eller
i øvrigt har afgørende betydning for højesterets afgørelse.
af de grunde, som sø- og handelsretten har anført, tiltræder højesteret, at opsigelsen af af-
talen er gyldig, at woori hearing aid co., ltd. herefter ikke er berettiget til at anvende oti-
con a/s’ navn eller varemærke, og at woori ikke har et økonomisk krav over for oticon i
anledning af aftalens opsigelse og ophør.
højesteret tiltræder endvidere, at oticon ikke er erstatningspligtig for wooris manglende salg,
allerede fordi oticon ikke var forpligtet til at acceptere levering af yderligere produkter i
midten af november 2009, hvor der var betydelige forfaldne og ubetalte fakturabeløb.
højesteret tiltræder endelig, at renten skal beregnes som påstået af oticon.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
sø- og handelsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal woori hearing aid co., ltd. betale 150.000 kr. til
oticon a/s.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
s1668004- aj
                                          udskrift
                                               af
                               østre landsrets dombog
                                        ____________
                                             dom
afsagt den 29. januar 2014 af østre landsrets 18. afdeling
(landsdommerne ulla staal, steen mejer og anders rex rønn (kst.)).
18. afd. nr. s-1668-13:
anklagemyndigheden
mod
t
 (advokat finn roger nielsen, besk.)
lyngby rets dom af 6. maj 2013 (1-284/2013) er anket af t med påstand om frifindelse, sub-
sidiært strafbortfald og mere subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af t og af vidnet a, der begge har forklaret
i det væsentlige som i byretten.
de af vidnerne b og c i byretten afgivne forklaringer er dokumenteret.
t har supplerende forklaret blandt andet, at han af bilforhandleren fik at vide, at han ikke
måtte foretage konstruktive ændringer af bilen, men ikke at løse dele af bilens campingudstyr
                                               - 2 -
ikke måtte udtages af bilen. han vidste således ikke, at alt campingudstyr altid skulle med-
bringes under kørsel, og byrettens gengivelse af hans forklaring om det modsatte er derfor
forkert. det var kun i foråret 2011, at han, formentlig 6-7 gange, havde alt løst campingudstyr
ude af bilen i forbindelse med, at han kørte til containerpladsen, fordi han renoverede sit hus.
efter hver kørsel genplacerede han campingudstyret i bilen. køkkenmodulet var fastmonteret
og blev ikke udtaget af bilen, bortset fra dets svingarm, som var en aftagelig løsdel. han
solgte bilen primo 2013.
vidnet a har supplerende forklaret blandt andet, at t ikke havde det foreskrevne campingud-
styr med i bilen, da hun i juni 2011 bragte ham til standsning. der manglede således køkken-
modulets svingarm og gasblus samt luftmadrasser, hynder eller plader til etablering af sove-
pladser. afgiftslempelsen forudsætter, at man til enhver tid kan indrette bilen til ophold og
beboelse, og det kunne man ikke på kontroltidspunktet.
retsgrundlaget
ved lov nr. 463 af 31. maj 2000 om ændring af blandt andet lov om registreringsafgift af
motorkøretøjer m.v. blev bestemmelsen i dagældende lovs § 5 a, stk. 1, nr. 1, om den særligt
gunstige afgiftsberigtigelse for campingbiler affattet således: ”køretøjer med en egenvægt
over 2 t, som utvivlsomt er konstrueret og indrettet til ophold og beboelse, herunder med ad-
gang til opredning af egentlige sovepladser for mindst 4 personer,”. af lovforslagets be-
mærkninger fremgår blandt andet (folketingstidende 1999-2000, tillæg a, l 235, s. 6436 ff):
                                   ”almindelige bemærkninger
      …
      campingbiler
          i 1989 blev registreringsafgiften af campingbiler med virkning fra 1. januar
      1990 nedsat fra marginalt 180 pct. til 60 pct. med den begrundelse, at campingind-
      retningen ikke skulle belastes med den høje marginale afgift af almindelige per-
      sonbiler.
          efter bestemmelsen defineres campingbiler, som biler med en tilladt totalvægt
      over 2 ton, som er utvivlsomt indrettet til ophold og beboelse. i bemærkningerne
      til bestemmelsen i lovforslaget blev dette specificeret yderligere: ”køretøjet skal
      have en passende loftshøjde, og skal være indrettet med sovepladser, køkken,
      vand- og spildevandstank mm.” (l 42, 1989-90-samlingen).
          metoderne til at opfylde kravene til indretningen af campingbiler til meget lave
      omkostninger er imidlertid blevet mere og mere fantasifulde i de forløbne 10 år.
                                               - 3 -
      derved udvandes den oprindelige begrundelse for, at campingbiler skulle have en
      lavere afgiftssats samtidigt med, at campingbiler substituerer større personbiler,
      der kunne give et langt større provenu til statskassen.
         i 1996 registreredes 281 fabriksnye campingbiler. i 1997 og 1998 udgjorde re-
      gistreringerne henholdsvis 306 og 389, mens der i 1999 er registreret 782 fabriks-
      nye campingbiler. der er således sket mere end en fordobling i antallet af nyregi-
      streringer af campingbiler. dette er ikke statsfinansielt holdbart.
         forudsættes det, at væksten på ca. 500 campingbiler har fortrængt et tilsva-
      rende antal større personbiler, hvoraf der ellers ville have været betalt ca. 100.000
      kr. mere i registreringsafgift end der er blevet betalt for den gennemsnitlige cam-
      pingbil, kan statens tab skønnes til ca. 50 mill. kr.
         regeringen foreslår derfor, at bestemmelsen om den særligt gunstige afgiftsbe-
      rigtigelse for campingbiler præciseres med krav om mindst 4 sovepladser og en
      ændring med hensyn til størrelsen af bilerne fra 2 ton tilladt totalvægt til 2 ton
      egenvægt. herved skulle ordningen kunne normaliseres samtidigt med, at ”rig-
      tige” campingbiler fortsat kan få glæde af ordningen.
      …
                      bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
      til nr. 8
         den foreslåede ændring præciserer, at der med campingbiler forstås køretøjer
      med en egenvægt over 2 t, som utvivlsomt er konstrueret og indrettet til ophold og
      beboelse, herunder med adgang til opredning af egentlige sovepladser for mindst
      4 personer. både præciseringen med hensyn til størrelse af bilen og overnatnings-
      faciliteterne, har til formål at begrænse mulighederne for at få almindelige større
      personbiler kategoriseret som campingbiler.”
ved lov nr. 541 af 6. juni 2007 om ændring af registreringsafgiftsloven og vægtafgiftsloven
blev den særligt gunstige afgiftsberigtigelse for campingbiler ophævet. af lovforslagets al-
mindelige bemærkninger fremgår blandt andet (folketingstidende 2006-2007, tillæg a, l
217, s. 7830):
      ”1.5. stramning for autocampere
         det har vist sig, at den lempelige registreringsafgift for campingbiler er blevet ud-
      nyttet på en uhensigtsmæssig måde, idet almindelige større personbiler – oftest af mpv-
      type – ombygges til campingbiler, hvor omkostningerne ved ombygningen har været
      meget begrænsede, således at disse biler i praksis substituerer almindelige personbiler.
      dette er både af miljømæssige og statsfinansielle hensyn uhensigtsmæssigt. miljømæs-
      sigt fordi almindelige familier derved anskaffer en større og tungere bil, end de har brug
      for, og statsfinansielt fordi provenuet fra registreringsafgiften af personbiler derved ud-
      hules.
         det foreslås, at hovedreglen fremover bliver, at der for campingbiler betales registre-
      ringsafgift som for almindelige personbiler, men at værdigrundlaget er uden udgiften til
      campingindretningen.”
                                               - 4 -
landsrettens begrundelse og resultat
t blev i juni 2011 bragt til standsning under kørsel på offentlig vej i autocamperen uden at
medbringe bilens campingudstyr, herunder bord, gasblus og liggeunderlag, og efter ts forkla-
ring lægger landsretten endvidere til grund, at t i foråret 2011 i flere tilfælde havde foretaget
tilsvarende kørsler. under disse kørsler var autocamperen således ikke indrettet til ophold og
beboelse og blev dermed anvendt i strid med betingelserne for køretøjets afgiftsberigtigelse
som autocamper med lav afgift. forholdet findes at kunne tilregnes t som i hvert fald groft
uagtsomt, og i det anførte omfang findes t herefter skyldig i tiltalen. der er ikke grundlag for
strafbortfald i medfør af straffelovens § 83.
straffen nedsættes til en bøde på 10.000 kr. med forvandlingsstraf af fængsel i 10 dage.
                                   thi kendes for ret:
byrettens dom ændres, således at t straffes med en bøde på 10.000 kr.
forvandlingsstraffen er fængsel i 10 dage.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
 -
                                   udskrift
                                        af
                      sø- og handelsrettens dombog
                                   ──────────
den 15. maj 2001 blev af skifteretten i sagen
p-65/99
bjarne rasmussen
(advokat michael egholm)
mod
l. v. m. ventika aps under konkurs
(advokat niels e. valdal)
afsagt sålydende
                                        dom:
under denne sag har anmelderen, bjarne rasmussen, nedlagt påstand om, at l. v. m. ventika
aps under konkurs ved kurator, advokat niels e. valdal (boet) tilpligtes at anerkende
anmelderens krav på 37.987,68 kr. som krav i henhold til konkurslovens § 94, nr. 2, subsidiært
et mindre efter rettens skøn fastsat beløb.
boet har påstået frifindelse.
                                                - 2 -
sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt tilsynet under skyldnerens betalingsstandsning har givet
samtykke til, at an melderen fortsatte sin ansættelse på samme vilkår som tidligere, dvs. om
tilsynet godkendte/indtrådte i den af anmelderen med l. v. m. ventika aps indgåede aftale vedr.
betaling for biler og afdelingskontor/telefonudgifter. der skal endvidere tages stilling til, om der
mellem anmelderen og tilsynet blev indgået en aftale om særskilt honorering i fobindelse med
anmelders færdiggørelse af en entreprise. betalingsforpligtelsen bestrides ikke af boet. det
bestrides alene at kravene er godkendt og dermed har karakter af krav omfattet af
konkurslovens § 94. selve opgørelsen af kravet bestrides heller ikke.
sagens nærmere omstændigheder er følgende:
l. v. m. ventika aps havde hovedkontor i hvidovre og afdelingskontorer i henholdsvis solrød
strand og risskov, hvilket fremgår af selskabets brevpapir. adressen på afdelingskontoret i
risskov er anmelderens privatadresse.
anmelderen var ansat i selskabet, men der var ikke udarbejdet en skriftlig ansættelseskontrakt.
anmelder fik 29.000 kr. om måneden. anmelder stillede to biler til rådighed for selskabet.
selskabet afholdt udgifterne på bilerne og betalte en månedlig leje for benyttelsen af disse.
selskabet afholdt endvidere anmelders udgifter til den telefon, som var anført på selskabets
brevpapir i forbindelse med afdelingskontoret på anmelders privatadresse.
selskabet, som blev stiftet i 1985, anmeldte den 9. februar 1996 betalingsstandsning med
advokat folmer reindel som tilsyn.
den 29. maj 1996 gik selskabet konkurs, og advokat niels e. valdal blev antaget som kurator.
af skrivelse af 31. maj 1996 fra kurator til anmelders advokat fremgår følgende:
" vedr. deres j.nr. 19787 - lvm ventika aps under konkurs - bjarne rasmussen.
som     de   muligvis   vil  være  orienteret    om,   blev  ovenstående   selskab     taget   under
konkursbehandling onsdag den 29 ds., og undertegnede blev antaget som midlertidig bestyrer.
jeg har på nuværende tidspunkt foretaget en løselig gennemgang af deres klients retsforhold og
mellemværende med det nu konkursramte selskab, ligesom deres klients forhold er drøftet med
                                                 - 3 -
advokat folmer reidel, helge iwersen og jørgen buccio.
på den baggrund må jeg fastslå, at deres klients ansættelsesforhold må anses for at være bragt
til ophør senest i forbindelse med afsigelsen af konkursdekretet.
skulle de ikke være enig i den opfattelse, skal nærværende skrivelse betragtes som en opsigelse
af deres klients ansættelsesforhold med det for ansættelsesforholdet gældende kortest mulige
varsel, og således at deres klient er fritstillet og ikke skal give møde yderligere. han anmodes
samtidig om indenfor opsigelsesperioden i videst muligt omfang at afholde tilgodehavende ferie.
nærværende opsigelsesskrivelse ændrer således ikke ved den aftale, der er indgået med advokat
folmer reidel om deres klients bistand til brug for en afklaring af diverse debitorkrav, der kan
ske, mod at deres klient fremsætter rimelige godtgørelseskrav. advokat folmer reidel er i et vist
omfang indtil videre af boet bemyndiget til at videreføre enkelte af debitorsagerne.
med venlig hilsen"
anmelderen har som dokumentation for sit krav fremlagt forskellige fakturaer.
af 2 fakturaer af 8. maj 1996 fremgår, at anmelder har udstedt faktura til l.v.m. ventika aps for
billeje i maj, reparation og service, samt telefon.
der blev fra toyota i risskov den 13. oktober 1995 udstedt faktura på et beløb på ialt 1419.94
kr. og den 5. januar 1996 på et beløb på ialt 4229,75 kr.
af faktura dateret den 27. juni 1996 fra moto-tech i silkeborg til ventika fremgår bl.a:
"varebetegnelse         antal           beløb
 vinkler             2             560.00
 nippelmuffer           2             220,00
 timeløn              9            1980,00
udskriftning af køleflade i unibank ringkøbing
totalbeløb                     3450,00"
                                                 - 4 -
af faktura dateret den 18. juni 1996 fra flex coil a/s til ventika v/bjarne rasmussen fremgår at
der blev leveret et stk. fka (en vandkøleflade) til unibank i ringkøbing. prisen var ialt 3967,50
kr. anmelder udstedte den 23. august 1996 faktura til boet. af fakturaen fremgår bl.a:
"levering og montering af ny vandkøleflade som krævet af h. j. kristoffersen, unibanks
byggekontor.
vandkøleflade        1     3475,00
møntortime           8     2000,00
240 km.                   600,00
saldo                   6075,00
moms                     1518,75
total                  7593,75"
en faktura på ialt 4693,13 kr. blev den 5. juni 1996 udstedt af risskov dæk og styretøj aps til
anmelder.
af den af anmelder udfyldte anmeldelse af krav om udbetaling fra lønmodtagernes garantifond
fremgår bl.a:
"sidste faktiske arbejdsdag:     29.5.1996
opsigelsesdato:              29.5.1996
har de arbejdet for tilsynet under betalingsstandsningen og/eller konkursboet ?: nej"
anmelder har opgjort sit krav på følgende måde:
billeje for april måned 1996            kr. 7287,50
billeje for maj måned 1996               kr. 7287,50
reparation af bil(faktura af 5. juni 96)   kr. 4693,13
telefonregning af 25. juni 1996           kr. 3918,00
telefonudgift (faktura af 8. maj 1996)      kr. 1558,11
service og rep. på udlejet bil          kr. 5649,69
færdiggørelse af ventilationsentreprise     kr. 7593,75
ialt                            kr.37.987,68.
                                                - 5 -
der er under domsforhandlingen afgivet forklaring af anmelderen bjarne rasmussen og
vidneforklaring af jørgen bucio, ole toft, folmer reindel og jens arnesen.
bjarne rasmussen har forklaret at han drev virksomheden ventika v/ bjarne rasmussen.
han er uddannet elektriker og udførte køleentrepriser, som er autorisationskrævende. i
slutningen af 1980erne stiftede han bekendtskab med l.v.m. ventilation aps via en
underentreprise. l.v.m. havde på daværende tidspunkt to direktører og tre montører. ole toft
var eneste ansatte i hans personligt drevne virksomhed. der drøftedes en sammenlægning af
de to virksomheder. ventika bestod blandt andet af et værksted med specialværktøj, to biler,
et lille varelager samt lokaler. det var meningen, at han skulle have anparter for sine aktiver.
hele sammenlægningen blev dog ikke til noget, da parterne ikke kunne blive enige om prisen
på virksomheden. de blev dog enige om et formaliseret samarbejde, hvilket medførte, at han
blev ansat som afdelingsleder. han blev bekendt med, at han var anmeldt som direktør i
erhvervs- og selskabetsstyrelsen i forbindelse med nogle vedtægtsændringer i selskabet i
1996. han formoder, at l.v.m. ventilation har gjort det i den tro, at sammenlægningen ville
blive til noget, og at de således har været vel hurtige til at anmelde ham som direktør. efter
ansættelsen fik han udbetalt sin løn hver måned. l.v.m.ventika aps har løbende betalt for leje
af bil og telefon. teledanmarks regninger blev sendt direkte til virksomheden. umiddelbart
efter betalingsstandsningens indledning deltog han i et møde, hvor folmer reindel og de to
direktører for selskabet var til stede. tilsynet erklærede på dette møde, at det ville forsøge en
redningsaktion. vidnet krævede på mødet en garanti for at få udbetalt sin løn også under
betalingsstandsningen, idet han ikke var medlem af nogen fagforening. folmer reindel
svarede, at virksomhedens væsentligste aktiver var medarbejderne, og at han derfor ikke
havde råd til at slippe vidnet. folmer reindel foreslog, at direktørerne og vidnet skulle give
afkald på løn, hvilket vidnet afslog på det kraftigste. så vidt vidnet husker, blev aftalerne ved-
rørende billeje og telefon ikke diskuteret. tilsynet betalte både leje af bil og telefon i februar og
marts måned. aftalerne blev ikke drøftet, men de blev honoreret. vidnet fik desuden en check
på 15.000 kr. det er muligvis dem, han nævner i begæringen til lønmodtagernes garantifond.
han arbejdede i høj grad i april og maj måned, og virksomheden var igangværende. han bad
løbende om garantier for sin løn, og fik en check på 15.000 kr. for april og maj af tilsynet. der
blev afsluttet flere enterpriser i denne periode, og vidnet var med til dette. bilerne var
nødvendige for den videre drift af virksomheden. uden bilerne kunne han og ole toft ikke
komme rundt. betalingerne for bilerne og telefonen ophørte pr. 1. april 1996. vidnet gik ud fra,
at dette skyldtes, at virksomheden var løbet tør for penge. han havde ingen samtaler med
                                               - 6 -
folmer reindel omkring dette. det var ikke ualmindeligt, at pengene kom 8-14 dage for sent.
der havde endog været forsinkelser på op til 3 måneder. han havde dog forståelse for
virksomhedens likviditetsproblemer. vedrørende entreprisen i unibank i ringkøbing forklarer
vidnet, at der var tale om en entreprise, der ikke havde levet op til kundens forventninger. der
afholdtes derfor et møde på folmer reindels initiativ i unibank med hans jørgen christoffersen,
der repræsenterede unibank. der blev herefter indgået en aftale om at l.v.m.ventika aps
skulle udbedre fejl og mangler. han tilbød i denne forbindelse at lægge ud for materialer og for
en underentreprenør. han mener, at dette var en klar aftale med folmer reindel. fakturaen fra
risskov dæk og styretøj aps, som er dateret den 5. juni 1996, vedrørere en reparation udført i
maj måned 1996.
jørgen bucio har forklaret, at han sammen med helge iwersen stiftede l.v.m.ventilation aps,
og det var de to der tegnede selskabet udadtil. han mødte anmelderen i starten af 1990erne,
hvor denne udførte noget arbejde for l.v.m.ventilation aps. de indledte nogle forhandlinger
om sammenlægning af de to virksomheder, men der forelå aldrig noget endeligt papir. tanken
ved en sammenlægning var, at anmelderen skulle have været direktør. det endte imidlertid
med, at anmelderen blev ansat som afdelingsleder. han ledede køleafdelingen, idet det var
ham, der havde køleautorisationen. i starten fik han en mindre løn, som senere blev hævet, så
den svarede til en direktørløn. derudover var det aftalt, at virksomheden betalte for leje af
anmelders biler, og vist nok også for reparation af disse, samt anmelders telefonregninger.
baggrunden for selskabets betalingsstandsning var illikviditet. vidnet kendte ikke folmer
reindel, men havde fået ham anbefalet. han havde deltaget i et møde med folmer reindel
umiddelbart efter betalingsstandsningens indledning. der blev på dette møde sandsynligvis talt
om at kradse penge ind. bilerne havde formentlig været nødvendige i denne forbindelse, da de
jo var ude at arbejde. folmer reindel mente, at firmaet kunne retableres, og han beholdt
derfor medarbejerne, inklusive anmelderen. vidnet husker ikke noget om anmelderens løn-
forhold i betalingsstandsningsperioden. vidnet husker heller intet om entreprisen med unibank
i ringkøbing. vidnet fik nedsat løn i betalingsstandsnings- perioden og i en del af perioden slet
ingen løn. vidnet har ingen erindring om, hvorvidt bjarne rasmussen gik med til en
nedsættelse af løn.
ole toft har forklaret, at han har været ansat i l.v.m.ventika aps som servicetekniker siden
1993. han havde en toyota hiace til sin fulde rådighed. han fortsatte med at arbejde efter
indledningen af betalingsstandsningen, men blev dog opsagt i april måned. han var repræsen-
                                               - 7 -
teret ved sin fagforening. han har ikke deltaget i arbejdet i unibank i ringkøbing, og husker
ikke nærmere detaljer om dette.
folmer reindel har forklaret, at han havde forbindelse til selskabet før betalingsstandsningen.
han havde ført en inkassosag for selskabet. dette var grunden til, at selskabet valgte ham som
tilsyn. han foretog ingen opsigelser under betalingsstandsningen. anmelderen var direktør i
virksomheden og fik udbetalt penge under betalingsstandsningen. anmelderen fik ikke løn,
men blev betalt for det arbejde han udførte. det var meningen at anmelder skulle udbedre
mangler, så boet kunne få nogle tilgodehavender ind. der var muligt, at anmelder brugte biler
til arbejdet. der var 2-3 ansatte i virksomheden. unibank i ringkøbing var netop en af disse
udbedringer af mangler. vedrørende mødet afholdt umiddelbart efter indledningen af be-
talingsstandsningen forklarede vidnet, at han ikke har tiltrådt nogen aftale om leje af biler eller
aftale om telefonen. disse aftaler blev overhovedet ikke drøftet på mødet, og tilsynet havde
ikke kendskab til disse to aftaler. vidnet har ikke godkendt særskilte aftaler. han har dog
muligvis anerkendt betalinger for biler og telefon, hvis dette er indgået i en regning vedrørende
nogle entrepriser. i marts-april ophørte betalingerne til anmelder, hvilket meddeltes ham.
vidnet mente, at virksomheden havde nogle modkrav mod anmelder, og anmelder blev gjort
opmærksom på, at udbetalingerne skete med forbehold for eventuel tilbagebetalingspligt.
jens arnesen har forklaret, at han på vegne advokat niels valdal var midlertidig
bobestyrer/kurator. han er ikke længere ansat hos advokat niels valdal. der havde ikke været
behov for at opsige andre end anmelder. det var uafklaret, hvordan hans stilling var. der forelå
intet skriftligt vedrørende anmelders forhold, ligesom det var uklart, hvad der var af mundtlige
aftaler. der var en del hængepartier i form af entrepriser, som bjarne rasmussen beskæftigede
sig med. de fleste udeståender var i jylland, og vidnet var derfor i kontakt med bjarne
rasmussen. vidnet husker, at unibank var en stor kunde for firmaet, men husker intet konkret
om sagen i unibank, ringkøbing. det blev aldrig rigtig afklaret, hvilke aftaler der var indgået
mellem anmelder og folmer reindel, og det var i det hele taget et noget rodet bo.
anmelder har gjort gældende, at boet er indtrådt i de aftaler om betaling af telefon, billeje og
reparation af biler, som var gældende i ansættelsesforholdet mellem anmelder og l.v.m. ventika
aps. tilsynet gav tilladelse til, at anmelder fortsatte sit arbejde, og afholdelse af disse udgifter
var en nødvendig konsekvens af den givne tilladelse. det er ubestridt, at der var tale om et
ansættelsesretligt forhold, hvor anmelder havde både stilling og titel af afdelingsleder. det er
                                                - 8 -
endvidere ubestridt, at anmelder fik en månedsløn, betaling for de to biler samt betaling for
udlæg vedr. telefonen. der var tale om et samlet hele, som var nødvendigt for at bestride
stillingen. anmelder var af tilsynet blevet bedt om at fortsætte sit arbejde, og havde også fået løn
for februar og marts måned. tilsynet har forklaret, at han betalte nogle regninger, som anmelder
kom med, og har også forklaret, at det var nødvendigt med bil for at bestride stillingen. der var
således tale om en godkendelse af ansættelsesforholdet. tilsynet havde betalt a conto løn for
april og maj, og denne indtræden måtte medføre, at der også skulle betales for de udgifter
anmelder havde haft, herunder også udgifter vedr. reparation af bilerne. telefonudgiften vedrørte
virksomhedsrelaterede samtaler. vedrørende arbejdet hos unibank var der mellem anmelder og
tilsynet indgået aftale om, at anmelder skulle færdiggøre arbejdet der, og om at han særskilt
skulle honoreres derfor. det var alene i boets interesse, at arbejdet blev lavet. endelig gøres
gældende, at folmer reidel havde et horn i siden på anmelder. at det er uklart, hvad der skete
mellem tilsynet og anmelder, kan alene bebrejdes tilsynet, som burde have sikret sig skriftligt.
det bestrides, at anmelder har afgivet urigtig erklæring til lønmodtagernes garantifond.
boet har gjort gældende, at tilsynet alene er indtrådt i ansættelsesforholdet og ikke i
lejekontrakten vedrørende bilerne eller i aftalen vedr. afdelingskontor og betaling for telefon. der
var tale om udgifter pådraget uden boets samtykke, jf. konkurslovens § 94, nr. 2, og der var tale
om udgifter, som ikke havde en naturlig sammenhæng med ansættelsen. der var heller ikke tale
om en stiltiende godkendelse. da der ikke forelå noget på skrift, var det et spørgsmål, om
tilsynet overhovedet har kendt til disse særskilte aftaler. det gøres gældende, at anmelder har
bevisbyrden for, at der blev givet samtykke til de omhandlede udgifter. heller ikke udgifterne i
forbindelse med arbejdet i unibank var der givet særskilt og separat samtykke til. udgifterne til
bilreparation blev pådraget før fristdagen den 9. februar 1996, hvorfor det gøres gældende, at
disse under ingen omstændigheder kan være omfattet af konkurslovens § 94, nr. 2. endelig
gøres det gældende, at anmelder er blevet honoreret gennem lønmodtagernes garantifond, og
at anmelder i sin anmeldelse til lønmodtagernes garantifond oplyste, at han ikke havde udført
arbejde for det betalingsstandsningsramte selskab.
skifterettens bemærkninger:
det er ubestridt, at anmelderen ved betalingsstandsningens begyndelse blev bedt om at
fortsætte sit arbejede i virksomheden, og at anmelderen var ansat lønmodtager. sagen drejer sig
således alene om, hvorvidt tilsynet gav samtykke til anmelderens udgifter til biler, telefon og
afholdelse af udgifter i forbindelse med udbedring af mangler i unibank i ringkøbing. retten
                                                  - 9 -
lægger til grund, at der ikke fandt nogen drøftelse sted ved betalingsstandsningens begyndelse
vedr. vilkårene for anmelderens ansættelse. på baggrund af forklaringerne afgivet af såvel
anmelderen som tilsynet, lægges det endvidere til grund, at anmelderen af tilsynet fik udbetalt
løn såvel som refunderet afholdte udgifter for februar og marts måned. tilsynet kan ganske vist
ikke huske nærmere hvilke regninger, som blev betalt, men retten finder ikke grundlag for at
tilsidesætte anmelderens forklaring om, at han af tilsynet fik udbetalt løn og billeje for februar og
marts måned, og at februar og marts fungerede på "normale vilkår". det er uklart, hvad der
efterfølgende skete. retten finder imidlertid at tilsynet ved sin adfærd med hensyn til betaling af
anmelders udgifter for februar og marts har givet om ikke udtrykkeligt så stiltiende samtykke til
betaling af disse udgifter. tilsynet ses heller ikke at have opsagt aftalerne om billeje m.v.
boet har bevisbyrden for, hvornår anmelder blev opsagt. der foreligger intet skriftligt herom, og
anmelder og tilsynet har afgivet modstridende forklaringer. det er således ikke godtgjort, at
anmelder blev opsagt pr. 1. april 1996.
herefter finder retten, at anmelders krav vedr. billeje og telefonudgifter for april og maj måned
skal anerkendes som krav efter konkurslovens § 94, nr. 2.
med hensyn til kravet vedr.faktura dateret den 5. juni 1996 bemærkes, at det ikke af boet er
bestridt, at fakturaen vedører en reparation foretaget i maj måned, hvorfor denne udgift også
skal anerkendes som krav efter § 94, nr. 2.
for så vidt angår udgifterne til service og reparation i henhold til de to fakturaer fra toyota
dateret henholdsvis den 13. oktober 1995 og 5. januar 1996, kan disse ikke anerkendes som
krav efter § 94, nr. 2, da der er tale om krav stiftet inden betalingsstandsningen.
hvad angår arbejdet udført i unibank er det også her uklart, hvad der blev aftalt mellem
anmelderen og tilsynet. det er ubestridt, at anmelderen blev bedt om at udbedre nogle mangler,
men det er uklart, hvad der blev aftalt med hensyn til betalingen for dette arbejde. eftersom
anmelderen ifølge rettens ovennævnte bemærkninger ikke var opsagt på det pågældende
tidspunkt, og eftersom anmelder ikke efter det oplyste hidtil var blevet aflønnet særskilt for sit
arbejde og kunne lade arbejdet udføre af andre, har anmelderen bevisbyrden for, at der blev
indgået en sådan aftale med tilsynet. retten finder det ikke godtgjort, at der blev givet samtykke
til særskilt honorering for arbejdet eller til at anmelder kunne lade arbejdet udføre af andre. efter
retsforholdets beskaffenhed må anmelderen dog have krav på godtgørelse for sin udgift til en
                                              - 10 -
vandkøleflade efter § 94, nr. 2.
              thi kendes for ret:
boet tilpligtes at anerkende bjarne rasmussens anmeldelse på 27.219 kr. som krav i henhold til
konkurslovens § 94, nr. 2. boet betaler inden 14 dage fra afsigelsen af denne dom til bjarne
rasmussen sagens omkostninger med 9.500 kr.
                               kirsten hee larsen, dfm.
                                      (sign.)
                         udskriftens rigtighed bekræftes
                        p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                      højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 14. februar 2019
sag 92/2018
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kåre traberg smidt)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 10. november 2017 og af
østre landsrets 17. afdeling den 7. marts 2018.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul dahl jensen,
vibeke rønne, kurt rasmussen og jens kruse mikkelsen.
påstande
t har nedlagt påstand om, at ransagningen af hans mobiltelefon den 10. oktober 2017 kendes
ulovlig.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
t blev den 10. oktober 2017 anholdt og sigtet for i forening med en række andre personer at
have medvirket til grov skatte- og momssvig efter straffelovens § 289.
ved anholdelsen blev det hotelværelse, t opholdt sig på, ransaget, og man fandt bl.a. den
omhandlede mobiltelefon.
                                                 - 2 -
ved anholdelsen blev han gjort bekendt med sin ret til at få kontakt til en advokat, hvilket han
ikke ønskede. senere samme dag blev han forsøgt afhørt om sigtelsen, men han ønskede ikke
at udtale sig, før han havde talt med sin forsvarer. han meddelte endvidere, at han ikke øn-
skede at oplyse koderne til de mobiltelefoner, som var blevet fundet ved ransagningen af ho-
telværelset, herunder den omhandlede mobiltelefon.
politiet besluttede at ransage mobiltelefonen uden forudgående retskendelse. af politirapport
af 1. november 2017 fremgår bl.a.:
       ”i forbindelse med anholdelsesaktionen blev t anholdt. i den forbindelse blev der
       fundet 3 mobiltelefoner …
       efter indbringelsen ønskede politiet at få adgang til disse 2 telefoner. anholdte blev
       bedt om at hjælpe til med at åbne dem med fingeraftryk, hvilket han gjorde i detentions-
       lokalet/venterummet. han gjorde det dog forkert flere gange, hvilket ville vanskeliggøre
       politiets muligheder for at åbne telefonen. derfor besluttede politiet med fornøden magt
       at presse ts tommelfinger mod en af telefonerne, således at den blev åbnet.”
ved mail af 23. oktober 2017 anmodede advokat kåre traberg smidt politiet om at indbringe
ransagningen af ts telefon for retten.
under byrettens behandling af spørgsmålet forklarede t bl.a.:
       ”de spurgte, om han ville åbne sin telefon, hvilket han svarede nej til. senere kom 10
       betjente ind i cellen. han fik hænderne om på ryggen og fik håndjern på. han medvir-
       kede ikke hertil. tre betjente holdt ham fast. han lå på maven på madrassen, hvor han
       blev holdt nede. han sagde til betjentene, at han ikke kunne trække vejret. han mærke-
       de, at de tog fat i en af hans fingre, som de pressede mod en telefon. betjentene tog flere
       gange fat i hans fingre og trykkede dem mod en telefon. efterfølgende tog de håndjer-
       nene af ham.”
ved kendelse af 10. november 2017 godkendte københavns byret ransagningen af mobiltele-
fonen. i byrettens kendelse hedder det bl.a.:
       ”under hensyn til oplysningerne i rapport af 2. november 2017 lægges det til grund, at
       der ved forsøg på at udlæse data fra en smartphone uden brug af rette pinkode eller rette
       fingeraftryk er risiko for, at data kan gå tabt og ikke kan genskabes. det lægges endvi-
       dere til grund, at fingeraftrykket kun kan benyttes i et af producenten eller brugeren be-
       stemt tidsinterval, som er ukendt for politiet. under disse omstændigheder tiltrædes det,
       at undersøgelsens øjemed ville forspildes, dersom retskendelse skulle afventes.
                                                - 3 -
      herefter og da retten finder, at politiets brug af ts fingeraftryk under hensyn til sagens
      alvorlige karakter – medvirken til momssvig og skattesvig for mange millioner kroner –
      ikke er et uforholdsmæssigt indgreb, findes betingelserne i retsplejelovens § 796, stk. 3,
      jf. § 794, stk. 1 og 2, at være opfyldt, og den foretagne ransagning godkendes.”
ved kendelse af 7. marts 2018 stadfæstede landsretten byrettens afgørelse. i landsrettens ken-
delse hedder det:
      ”landsretten kan af de grunde, der er anført af byretten, tiltræde godkendelsen af den
      foretagne ransagning, samt at undersøgelsens øjemed ville forspildes, såfremt retsken-
      delse skulle afventes. hertil bemærkes, at det ikke følger af retsplejeloven, at ransag-
      ninger på øjemedet ikke kan gennemføres, førend sigtede har haft lejlighed til at drøfte
      sagen med sin forsvarer.
      det fremgår ikke af politirapporten af 1. november 2017, om politiet i henhold til rets-
      plejelovens § 798, stk. 2, har vejledt t om muligheden for at få ransagningen på
      øjemedet indbragt for retten. manglende overholdelse af denne bestemmelse kan dog
      ikke føre til, at ransagningen kendes ulovlig. den omstændighed, at der ikke var et
      vidne til stede i forbindelse med ransagningen, kan ikke føre til et andet resultat.
      for så vidt angår spørgsmålet om politiet har været beføjet til ved magtanvendelse at
      presse ts tommeltot mod telefonen for at låse denne op, finder landsretten, at der er tale
      om et tvangsindgreb, som må sidestilles med legemsbesigtigelse i form af optagelse af
      fingeraftryk, jf. retsplejelovens § 792, stk. 1, nr. 1, og at politiet, når betingelserne for
      ransagning er opfyldt, vil kunne foretage indgrebet, såfremt betingelserne i
      retsplejelovens kapitel 72 tillige er opfyldt, hvilket er tilfældet i denne sag.
      landsretten stadfæster herefter byrettens kendelse.”
til brug for sagens behandling i højesteret har en politiassistent i mail af 6. september 2018
oplyst bl.a.:
      ”fingeraftrykslæseren fungerer sådan, at … man godt kan obstruere oplåsning med sit
      fingeraftryk, hvilket var det som [t] gjorde. derved var der brugt for mange forsøg, og
      muligheden for at låse telefonen op ved brug af fingeraftryk var forpasset. det er min
      helt klare overbevisning, at t gjorde [det] bevidst, så vi ikke kunne komme ind i hans
      telefon.
      derfor fik t håndjern på ryggen, lagt på maven på en madras, hvorefter jeg tog hans ene
      tommelfinger og fik låst hans anden telefon op. dette foregik i roligt kontrolleret tempo.
      jeg husker det som om vi var 3-4 betjente.”
                                                 - 4 -
anklagemyndigheden har under sagens behandling fremlagt to rapporter, der navnlig om-
handler politiets tekniske muligheder for at få adgang til data på smartphones. af politirapport
af 2. november 2017 hedder det:
       ”emne: vedrørende adgang til data på smartphones
       denne rapport er begrænset i nogen form, da politiet ikke ønsker at tilkendegive præcist
       hvilke tekniske muligheder politiet har for at sikre beviser eller spor fra mobiltelefoner.
       oplysningerne i denne rapport kan være ændret om kort tid da de omhandler et foran-
       derligt område, som er i konstant udvikling.
       der benyttes i dag primært to styresystemer til smartphones: android (samsung, htc,
       lg etc.) samt ios (apple iphone).
       generelt gælder nedenstående for begge styresystemer:
       en telefon kan indstilles således, at man i stedet for sin pinkode kan benytte fingeraftryk
       via en sensor på telefonen. hvis fingeraftrykket ikke er benyttet i et af producenten eller
       brugeren bestemt tidsinterval, eller hvis telefonen har været genstartet (eks. ved en op-
       datering eller den løber tør for strøm), skal der indtastes pinkode før fingeraftryksfunk-
       tionen igen kan benyttes.
       ovenstående tidsinterval kan variere fra alt mellem få timer til flere døgn afhængigt af
       producent, software version, brugerindstillinger, hvornår telefonen sidst har været tilgå-
       et osv.
       det er ikke muligt for politiet at fastslå på tværs af platforme om data kan udlæses fra
       en given telefon, medmindre der er foretaget en grundig undersøgelse af denne på for-
       hånd. ved forsøg på at udlæse data uden rette pinkode, er der en risiko for at data går
       tabt og ikke kan genskabes.
       af hensyn til dette vil udlæsning af data altid foretrækkes, når telefonen ikke er låst.”
i politirapport af 23. august 2018 hedder det bl.a.:
       ”emne: vedrørende oplåsning og adgang til data på smartphones ved hjælp af indbyg-
       get fingeraftrykssensor.
       denne rapport har til formål at belyse spørgsmål, i forbindelse med kæreskrift fra jane
       ranum af 8. august 2018 [i højesterets sag 123/2018], samt at tydeliggøre sagen for
       højesteret.
                                          - 5 -
det er generelt svært at give entydige ja/nej svar på ad 2, ad 3 og fjernsletning da alt
afhænger af hvilken producent, hvilket styresystem, hvilken version og også eventuelle
indstillinger som brugeren selv har sat på sin telefon.
…
ad 2):
”at touch-åbningen ikke kan ligestilles med åbning med rette pinkode eller overflødig-
gøre brug af rette pinkode”:
i alle tilfælde vil en oplåsning (med touch) give adgang til brugerfladen (det som bruge-
ren oplever) på telefonen, og dermed give politiet mulighed for at tage billeder af skær-
men og de beviser som måtte findes. denne metode benyttes jævnligt, og stadig stigen-
de, da flere applikationer (app’s) har krypteret deres data.
nogle af disse applikationer er designet til at forhindre en egentlig datasikring, og det er
generelt et teknisk ”kap-løb” mellem producenter og myndigheder for at afdække f.eks.
kommunikation.
der findes flere applikationer som er knyttet op på en konto, og hvor denne konto er af-
hængig af, at brugeren er ”logget ind”. dette kunne eksempelvis være ”snapchat”, hvor
indholdet kun kan ses når telefonen har dataforbindelse. ved ”snapchat” kan kun 1 bru-
ger være logget ind på brugerprofilen, og det er ved flere undersøgelser konstateret, at
brugeren er logget af når politiet får låst telefonen op. dette har betydet at politiet er gå-
et glip af indholdet.
et andet eksempel kunne være den krypterede applikation ”wickr”, som også bliver be-
nyttet meget. ved denne kan man indstille sine beskeder til at slette sig selv helt ned til
få sekunder efter, at de er læst. ved denne undersøgelse benyttes fotografering af skær-
men, da det er den eneste mulighed for at sikre indhold.
generelt kan man sige, at oplåsning af en telefon ved hjælp af fingeraftryk i de fleste til-
fælde vil være nok til at kunne udlæse telefonen, alternativt manuelt tilgå indholdet (fo-
tografering af skærmen).
altså kan det i visse tilfælde sidestilles med oplåsning ved brug af pinkode, og dermed
også overflødiggøre brugen af pinkode.
ad 3)
at risikoen for datatab består i alle tilfælde, hvor telefonen åbnes uden rette pinkode –
uanset om telefonen er låst op med touch-funktionen:
da der er tale om teknik, er der altid en risiko for data tab. denne risiko er situations be-
stemt, og kan ikke generaliseres.
et eksempel kunne være, at der er 1% strøm tilbage, og telefonen låses op med touch.
her vil skærmen blive aktiveret, hvilket kræver strøm, hvorefter telefonen automatisk
lukker ned for at beskytte sine databaser.
                                                - 6 -
       supplerende omkring fjernsletning eller anden sletning
       fjernsletning kan i visse tilfælde undgås ved at fjerne telefonens batteri, men det vil al-
       drig være at foretrække. i størstedelen af alle smartphones, er batteriet nemlig umiddel-
       bart utilgængeligt. flere nye telefoner er limet sammen, hvorfor fjernelse af batteriet ty-
       pisk vil tage lang tid og kræve specialværktøj.
       typisk vil udtagelse af telefonens sim-kort være en bedre løsning for at forhindre fjern-
       sletning. dette er dog datasikringsmæssigt heller ikke ønskeligt, men kan være nødven-
       digt i forhold til andre omstændigheder.
       det er ikke alle låste telefoner, som man kan sætte på flytilstand uden koden.
       i forhold til at sikre telefonens indhold, er det ikke ønskeligt, men kan i visse tilfælde
       være nødvendigt, at fjerne batteriet eller tage sim-kortet ud.”
anbringender
t har anført navnlig, at der ikke er hjemmel til det foretagne tvangsindgreb, der derfor bør
kendes ulovligt.
retsplejelovens § 796, stk. 3, jf. § 794, stk. 1 og 2, hjemler ikke ransagning af en mobiltelefon
ved hjælp af tvangsmæssig åbning med fingeraftryk eller ansigtsgenkendelse.
der er heller ikke hjemmel i retsplejelovens § 792, stk. 1, nr. 1, til at foretage et tvangsind-
greb, som må sidestilles med legemsbesigtigelse i form af optagelse af fingeraftryk, ved at
tvinge en person til at åbne sin telefon ved brug af fingeraftrykslæseren eller ansigtsgenken-
delse (face id).
sagen handler reelt ikke om selve ransagningen af telefonen, men det principielle i at man
tvinger nogen til at afgive fingeraftryk eller ansigtsscanning for at få adgang til information.
sagen omhandler derfor rettere legemsbesigtigelse og tvangsindgreb frem for ransagning.
anvendelsen af fingeraftryk og ansigtsgenkendelse er ikke alene et accessorium til en ransag-
ning, men et indgreb rettet mod en del af kroppen. man ransager således heller ikke blod for
at finde alkoholen i blodet, og man ransager heller ikke spyt for at finde dna eller spor af eufo-
riserende stoffer. tvangsmæssig anvendelse af en persons fingeraftryk til at åbne en telefon
kan derfor heller ikke sammenlignes med det tvangsindgreb, politiet foretager, når de fratvin-
                                                - 7 -
ger en person en nøgle til at åbne et hus. der er desuden en grundlæggende ret til ikke at in-
kriminere sig selv.
et indgreb som det foreliggende kræver en klar lovhjemmel, jf. højesterets dom af 25. januar
2013 (ufr 2013.1153/2) og norges høyesteretts kendelse af 30. august 2016 i sag nr.
2016/908.
han skulle i øvrigt have haft mulighed for at tage stilling til et muligt samtykke i samråd med
advokaten, have et uvildigt vidne til stede samt for at få spørgsmålet indbragt for retten inden
for 24 timer, jf. retsplejelovens § 796 og § 798. advokaten var ikke blevet orienteret – heller
ikke efter indgrebet fandt sted.
det bestrides også, at data på mobiltelefonen går tabt, hvis man ikke gør brug af den rette ko-
de. konsekvensen er alene, at man ikke kan få adgang til data på mobiltelefonen uden ejerens
samtykke eller den rette kode. det er hermed ikke dokumenteret, at øjemedet ville forspildes,
såfremt indgrebet havde afventet retskendelse.
der er i øvrigt intet sted i verden, hvor det pålægges virksomheder at åbne for adgang til tele-
foner for tredjemand, herunder myndigheder, når indehaveren af telefonen ikke vil angive
koden til telefonen, og selv om der er hjemmel til at ransage telefonen. når dette ikke pålæg-
ges virksomheder, bør det heller ikke pålægges enkelte borgere tvangsmæssigt at åbne telefo-
nen med brug af fingeraftryk, hvilket i denne sammenhæng er at sidestille med en pinkode.
anklagemyndigheden har anført navnlig, at betingelserne for ransagning er opfyldt, jf. rets-
plejelovens § 794, stk. 1 og 2. ved forsøg på udlæsning af data fra en telefon uden rette pin-
kode er der risiko for, at data vil gå tabt og ikke kan genskabes. hvis fingeraftryksfunktionen
ikke har været benyttet i en for politiet ukendt periode, vil der skulle indtastes en pinkode, før
fingeraftryksfunktionen igen kan benyttes. der er også risiko for, at andre personer kan tilgå
telefonen via internettet og derigennem ændre eller fjerne indhold fra telefonen. t ønskede
ikke at oplyse politiet om pinkoden til telefonen, og da han forsøgte at åbne telefonen med
fingeraftryk, gjorde han det forkert flere gange, hvilket kunne have ført til, at telefonen alene
kunne åbnes med pinkode. der var derfor risiko for, at vigtige beviser i sagen kunne gå tabt,
hvorfor betingelserne for ransagning på øjemedet er opfyldt, jf. retsplejelovens § 796, stk. 3.
                                                - 8 -
indgrebet udgør ikke et legemsindgreb efter reglerne i retsplejelovens kapitel 72, men er et
accessorium til ransagningen. det følger således af forarbejderne til retsplejelovens regler om
tvangsindgreb samt af retspraksis, at et indgreb i visse tilfælde kan udgøre et accessorium til
et andet indgreb, f.eks. politiets tingsødelæggelse i forbindelse med ransagning, politiets mid-
lertidige rådighed over genstande ved ransagning, politiets kortvarige frihedsberøvelse ved
legemsindgreb mod en person, politiets mulighed for at skaffe sig adgang til en lokalitet i for-
bindelse med opsætning af aflytningsudstyr samt politiets mulighed for at skaffe sig adgang
til edb-udstyr ved installering af udstyr til dataaflæsning.
der er heller ikke i øvrigt i retsplejelovens forstand tale om et legemsindgreb, som efter rets-
plejelovens forarbejder forudsætter et tvangsindgreb, hvorved der tilvejebringes og fastholdes
oplysninger. politiet har ikke tilvejebragt og fastholdt oplysninger om ts fingeraftryk, men
alene midlertidigt anvendt fingeraftrykket som en ”teknisk nøgle” til at åbne telefonen. denne
situation må sidestilles med, at politiet under en ransagning af en mistænkts bolig midlertidigt
fratager den mistænkte nøglen til boligen med magt for at skaffe sig adgang hertil. politiets
magtanvendelse er i den forbindelse hjemlet direkte i politilovens § 15, nr. 3.
der er – uanset politiet i denne sag måtte anvende magt for at fremtvinge, at t afgav sit
fingeraftryk for at åbne telefonen – tale om en foranstaltning af meget lidt indgribende
karakter, og som indebærer ringe eller ingen ubehag eller ulejlighed for den pågældende.
der gælder efter reglerne om legemsbesigtigelse af en sigtet i retsplejelovens § 792 a, stk. 1 –
til en vis grad – et lempeligere kriminalitetskrav end ved ransagning efter § 794, stk. 1 og 2.
en samlet vurdering af omstændighederne i denne sag bør derfor føre til, at indgrebet alene
behandles efter reglerne i retsplejelovens kapitel 73 om ransagning og ikke som anført af
landsretten tillige kapitel 72 om legemsindgreb. oplysningerne om politiets fremgangsmåde
ved ransagningen skal alene indgå som led i en samlet vurdering af, om ransagningen var et
proportionalt og tilstrækkeligt skånsomt indgreb, jf. § 797, stk. 1, og § 798, stk. 1, hvilket er
tilfældet i denne sag.
                                                - 9 -
højesterets begrundelse og resultat
sagens problemstillinger
sagen angår, om politiets ransagning af ts mobiltelefon den 10. oktober 2017 kan godkendes.
ransagningen er foretaget i forbindelse med anholdelsen af t og uden forudgående
retskendelse. ransagningen er gennemført ved, at ts tommelfinger ved brug af magt blev
presset ned på mobiltelefonens fingeraftrykslæser.
t har anført, at der ikke er hjemmel til dette indgreb, og at indgrebet i øvrigt kun kunne være
foretaget efter forudgående retskendelse.
anklagemyndigheden har anført, at der er hjemmel til indgrebet i retsplejelovens bestemmel-
ser om ransagning, og at der bestod en risiko for, at data på telefonen ville være utilgængelige
eller gå tabt, hvis retskendelse skulle afventes.
hjemmelen for tvangsindgrebet
formålet med tvangsindgrebet var for politiet at skaffe sig adgang til data, der befandt sig på
ts mobiltelefon. der er derfor tale om en ransagning omfattet af retsplejelovens kapitel 73.
t ville ikke oplyse pinkoden til telefonen eller åbne telefonen ved brug af sit fingeraftryk.
højesteret finder, at den magt, der kortvarigt har været anvendt ved at anbringe ts
tommelfinger på mobiltelefonen, så indholdet på telefonen kunne udlæses eller i øvrigt
dokumenteres, var nødvendig for at gennemføre ransagningen, og at den derfor som et
accessorium er omfattet af det straffeprocessuelle tvangsindgreb, der er hjemlet i
retsplejelovens § 794, stk. 1 og 2, jf. § 793, stk. 1, nr. 1, om ransagning af bl.a. aflåste
genstande. det svarer til, at politiet under en ransagning af en mistænkts bolig midlertidigt
fratager den mistænkte nøglen til boligen med magt for at skaffe sig adgang hertil. også i
andre sammenhænge kan et straffeprocessuelt tvangsindgreb i visse tilfælde udgøre et
accessorium til et andet indgreb, f.eks. politiets kortvarige frihedsberøvelse af en person ved
legemsindgreb og politiets mulighed for at skaffe sig adgang til en lokalitet i forbindelse med
opsætning af aflytningsudstyr.
                                                 - 10 -
højesteret finder, at indgrebet ikke tillige skal bedømmes efter retsplejelovens regler om le-
gemsbesigtigelse. højesteret bemærker i den forbindelse, at legemsindgreb (herunder legems-
besigtigelse) efter forarbejderne til retsplejelovens bestemmelser herom (betænkning nr.
1104/1987 s. 36) omfatter indgreb, hvorved der tilvejebringes og fastholdes oplysninger om et
levende menneskeligt legeme eller dele heraf – herunder f.eks. fingeraftryk – eller oplysnin-
ger om, hvorvidt genstande er anbragt på eller i legemets hulrum, samt visitation af tøj og
optagelse af personfotografi med henblik på identifikation, hvilket ikke er tilfældet i den fore-
liggende sag.
højesteret tiltræder – og det er i øvrigt uomtvistet – at grundbetingelserne i retsplejelovens §
794, stk. 1 og 2, jf. § 793, stk. 1, nr. 1, for at foretage ransagning af ts mobiltelefon er
opfyldt.
det er herudover i retsplejelovens § 797 fastsat, at ransagning ikke må foretages, såfremt det
efter undersøgelsens formål, sagens betydning og den krænkelse og ulempe, som undersøgel-
sen må antages at forvolde, ville være et uforholdsmæssigt indgreb. ved vurderingen af, om
dette proportionalitetskrav er opfyldt, må indgå den fysiske magtanvendelse, der er nødvendig
for at anbringe den mistænktes finger på den pågældendes mobiltelefon for at låse den op,
sammenholdt med den lovovertrædelse, den pågældende er mistænkt for. i den foreliggende
sag, der angår grov kriminalitet, som typisk indebærer brug af mobilkommunikation, finder
højesteret, at proportionalitetskravet utvivlsomt er opfyldt.
de materielle betingelser for indgrebet er derfor opfyldt.
fravigelse af kravet om forudgående retskendelse
afgørelse om ransagning vedrørende de genstande og lokaliteter, der er nævnt i retsplejelo-
vens § 793, stk. 1, nr. 1, træffes ved rettens kendelse, jf. § 796, stk. 2. såfremt undersøgelsens
øjemed ville forspildes, dersom retskendelse skulle afventes, kan politiet træffe beslutning om
at foretage ransagningen, jf. § 796, stk. 3.
efter de foreliggende tekniske oplysninger består der et formentligt relativt kort – men ukendt
– tidsrum, hvor åbningen af en mobiltelefon med fingeraftrykslæser kan gennemføres ved
brug af fingeraftryk, og der består en risiko for, at indholdet på mobiltelefonen fjernslettes.
                                              - 11 -
højesteret lægger derfor til grund, at der var risiko for, at politiets mulighed for at skaffe sig
oplysninger fra ts mobiltelefon ville gå tabt, hvis ransagning af telefonen skulle afvente
indhentelse af retskendelse. højesteret tiltræder derfor, at betingelsen om, at undersøgelsens
øjemed ville forspildes, såfremt retskendelse skulle afventes, er opfyldt, jf. retsplejelovens §
796, stk. 3.
andre formelle betingelser
efter retsplejelovens § 798, stk. 2, skal politiet vejlede den mistænkte om adgangen til at få
spørgsmålet om ransagningens lovlighed indbragt for retten, når ransagningen er foretaget
uden forudgående retskendelse, og den mistænkte kan kræve, at et af den pågældende udpeget
vidne er til stede under ransagningen, medmindre tidsmæssige eller efterforskningsmæssige
grunde taler herimod.
politiet burde som foreskrevet i bestemmelsen have vejledt om adgangen til at få spørgsmålet
om ransagningens lovlighed indbragt for retten. højesteret finder endvidere, at det forhold, at
t ikke fik adgang til at udpege et vidne til at være til stede i forbindelse med den
tvangsmæssige åbning af mobiltelefonen med hans fingeraftryk, ikke var berettiget ud fra
tidsmæssige eller efterforskningsmæssige hensyn.
disse formelle fejl kan imidlertid efter omstændighederne ikke føre til, at ransagningen ikke
godkendes.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse om godkendelse af ransagningen.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.