text:
                                             dom
afsagt den 19. maj 2017 af østre landsrets 5. afdeling
(landsdommerne peter mørk thomsen, carsten kristian vollmer og peter mortensen (kst.)).
5. afd. nr. b-959-16:
a
(advokat søren kroer, besk.)
mod
ankenævnet for patienterstatningen
(tidl. patientskadeankenævnet)
(kammeradvokaten ved advokat inge houe)
odense rets dom af 23. marts 2016 (bs 12-381/2014) er anket af a med påstand om, at
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og et fuldt overgangsbeløb som følge af den anerkendte patientskade,
subsidiært at ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til en efter
rettens skøn reduceret forsørgertabserstatning og overgangsbeløb som følge af den anerkendte
patientskade, mere subsidiært hjemvisning til fornyet behandling i ankenævnet for
patienterstatningen.
a har for landsretten frafaldet sin mere subsidiære påstand for byretten.
ankenævnet for patienterstatningen har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning.
a har haft fri proces under anken.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af a.
                                                - 2 -
a har supplerende forklaret blandt andet, at hendes nu afdøde ægtefælle b afsluttede
kemobehandling for testikelkræft i oktober 2008 og var til kontrol herfor i december 2008 og
februar 2009, hvor der ikke var tegn på testikelkræft.
b havde det generelt dårligt i februar 2009. lægen på sygehuset vurderede, at der på grund af
kemoterapien ikke kunne være tale om kræft, og henviste i stedet i april 2009 b til en
hjerteundersøgelse. b fik det værre i løbet af foråret, hvor han begyndte at kaste op og få
synkestop, hvilket var tiltagende frem til sommeren 2009. b blev fulgt hos sin egen læge, der
den 6. juni 2009 konstaterede, at noget var galt, og sendte en akuthenvisning til
kræftafdelingen på grund af mistanke om noget ondartet.
der gik herefter seks uger, før b den 27. juli 2009 blev undersøgt. allerede ugen efter kom
han til udvidet undersøgelse på kirurgisk afdeling, der kontrollerede lymfeknuderne.
kirurgisk afdeling sendte ham tilbage til kræftafdelingen, da der var mulighed for operation,
men med en bedre langtidsprognose, hvis der blev givet præoperativ kemoterapi. b var
herefter i kemoterapi i to måneder. kirurgisk afdeling oplyste, at det var en svulst på stadie
iv. kræftafdelingen havde oplyst, at svulsten var på stadie iii. der tilbydes kun præoperativ
kemoterapi til stadie ii og iii. b gik i gang med sideløbende behandling, fordi prognoserne
var så dårlige.
med operation var der udsigt til at overleve yderligere to år, måske helt op til fem år. det var
en afgørende forskel for dem, fordi deres yngste søn, s, på det tidspunkt var nyfødt. hvis blot
b havde levet et halvt til et år længere, ville s have kunnet huske sin far.
b forsørgede hende og børnene.
procedure
a har til støtte for sine påstande anført navnlig, at b ikke modtog den optimale behandling på
odense universitetshospital i marts 2009 og frem til juli 2009, hvilket parterne er enige om.
den forsinkede diagnose medførte en afgørende forskel for bs forventede behandlingsresultat
og fremrykkede tidspunktet for hans død. ved en rettidig diagnose havde b haft et lavere
tumorstadie med en bedre overlevelsessandsynlighed. der er tale om en klar fejl. bevisbyrden
                                               - 3 -
for, at b er blevet påført en skade, der med overvejende sandsynlighed er forvoldt som følge
af denne fejl, er derfor lempet. lov om klage- og erstatningsadgang inden for sund-
hedsvæsenet udelukker hverken efter sin ordlyd eller efter forarbejderne erstatning for pa-
tientskader, der består i en fremrykket udvikling af grundlidelsen, herunder tidligere dødsfald.
b var ved sin død den 3. februar 2010 forsørger for a og parrets to børn. a har derfor krav på
forsørgertabserstatning og på et overgangsbeløb, jf. erstatningsansvarslovens § 13 og § 14 a.
ankenævnet for patienterstatningen har til støtte for sine påstande anført navnlig, at a ikke
har løftet bevisbyrden for, at bs død med overvejende sandsynlighed er forvoldt af den
forsinkede diagnose. der er ikke grundlag for bevislempelse, idet a ikke har dokumenteret, at
der klart er begået ansvarspådragende fejl. b døde som følge af sin grundlidelse, og
diagnoseforsinkelsen havde ikke et omfang, der påvirkede hans behandlingsmuligheder. lov
om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet og den tilknyttede praksis
indeholder ikke hjemmel til erstatning i en situation, hvor skadelidte dør som følge af
grundlidelsen, men på et tidligere tidspunkt, end skadelidte ellers ville være død. der er i
øvrigt i givet fald ikke grundlag for at udmåle erstatning, idet det ikke kan fastslås, hvor
meget længere b ville have levet. til støtte for påstanden om hjemvisning er det anført
navnlig, at der ikke på nuværende tidspunkt er oplysninger i sagen, som giver mulighed for at
foretage et kvalificeret skøn over bs forventede restlevetid uden den forsinkede
diagnosticering, og hvad fordelingsbrøken med henblik på at foretage reduktion af forsør-
gertabserstatningen i givet fald skal være.
retsgrundlag
lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, jf. lovbekendtgørelse nr. 84
af 17. januar 2017, indeholder i §§ 19-21 sålydende bestemmelser:
         ”§ 19. der ydes erstatning … til patienter eller efterladte til patienter, som her i
       landet påføres skade i forbindelse med undersøgelse, behandling el.lign., som er
       foretaget
       1) på et sygehus …
         stk. 2-7. …
         § 20. erstatning ydes, hvis skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt på
       en af følgende måder:
       1) hvis det må antages, at en erfaren specialist på det pågældende område under
           de i øvrigt givne forhold ville have handlet anderledes ved undersøgelse,
           behandling el.lign., hvorved skaden ville være undgået, …
                                               - 4 -
        stk. 2. …
        § 21. skade som følge af, at der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af pa-
      tientens sygdom, erstattes kun i de i § 20, stk. 1, nr. 1 og 2, nævnte tilfælde.
        stk. 2-3. …”
af forarbejderne til de nævnte bestemmelser fremgår blandt andet (folketingstidende 2004-
05, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 75):
      ”                                     til § 19
        bestemmelsen, der er en uændret videreførelse af patientforsikringslovens § 1,
      fastlægger det centrale dækningsområde for loven …
                                          til §§ 20-23
        bestemmelserne, der er en uændret videreførelse af patientforsikringslovens §§
      2-4 a angiver nærmere hvilke skader, der efter loven er erstatningsberettigende.”
bestemmelserne i §§ 1-3 i dagældende patientforsikringslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 228 af
24. marts 1997, var sålydende:
        ”§ 1. til patienter, som her i landet påføres fysisk skade i forbindelse med
      undersøgelse, behandling eller lignende foretaget på offentlige sygehuse …, ydes
      erstatning efter reglerne i denne lov. det samme gælder for efterladte til sådanne
      patienter.
        stk. 2-5. …
        § 2. erstatning ydes, hvis skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt på
      en af følgende måder:
      1) hvis det må antages, at en erfaren specialist på det pågældende område under
          de i øvrigt givne forhold ville have handlet anderledes ved undersøgelse,
          behandling eller lignende, hvorved skaden ville være undgået, …
        stk. 2. …
        § 3. skade som følge af, at der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af pati-
      entens sygdom, erstattes kun i de i § 2, stk. 1, nr. 1 og 2, nævnte tilfælde.
        stk. 2-3. …”
af forarbejderne til dagældende patientforsikringslov fremgår blandt andet (folketingstidende
1990-91, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 144, de almindelige bemærkninger):
      ”1. lovforslagets hovedindhold og baggrund
        …
                                               - 5 -
       1.2. formålet med lovforslaget er at oprette en offentligt styret patientforsik-
     ringsordning, hvorefter der gives patienter erstatning for skader opstået under
     behandling m.v. i sundhedsvæsenet, navnlig sygehusvæsenet, i videre omfang end
     efter gældende erstatningsregler (f.eks. culpareglen) og på en for patienten lettere
     og hurtigere måde.
       baggrunden for lovforslaget er, at dansk rets almindelige erstatningsregel –
     culpareglen, hvorefter skadelidte skal kunne bevise, at der er begået en fejl eller
     udvist en forsømmelse – findes uhensigtsmæssig, når det drejer sig om pati-
     entskader. det har særlig for patientskader vist sig vanskeligt for patienten at føre
     bevis for lægelige fejl og årsagsforbindelse mellem fejl og skade. det synes
     endvidere urimeligt, at skadede patienter skal igennem anstrengende retssager.
       ifølge lovforslaget ( § 1) vil alle patienter, eller disses efterladte, samt for-
     søgspersoner og donorer have krav på erstatning (§ 2) for skader, som med
     overvejende sandsynlighed skyldes undersøgelse, behandling eller lignende på
     sygehus, på apotek, hos offentligt ansatte jordemødre uden for sygehusene, hos
     tandlæger inden for den kommunale tandpleje eller hos en privatpraktiserende
     medicinalperson. udgangspunktet er, at der ydes erstatning ved skader, der kunne
     være undgået ved, at undersøgelsen, behandlingen m.v. var blevet udført på en
     anden måde end den, der faktisk blev anvendt. i visse tilfælde kan der endvidere
     ydes erstatning, selv om skaden ikke kunne være undgået. erstatningerne udmåles
     (§ 5) efter reglerne i erstatningsansvarsloven. herved dækkes såvel varige som
     midlertidige tab.
       …
       5. patientforsikringens skadeafgrænsning
       5.1. udgangspunktet for afgrænsningen af, hvilke skader loven skal omfatte, er
     på den ene side, at de skader, som i dag er erstatningsberettigende – de culpøse
     skader – må omfattes af loven, mens på den anden side, de skader, som er
     uundgåelige følger af grundsygdommen og behandlingen, ikke omfattes af loven.
       lovforslagets skadeafgrænsning bygger på en beskrivelse af patientskader ud fra
     et uundgåelighedskriterium …
       på denne baggrund dækkes (§ 2) alle skader, der enten skyldes fejl fra læge m.v.
     (hvor målestokken for fejlbedømmelsen er, hvad en kyndig og erfaren specialist
     ville gøre) eller apparatursvigt (uanset om dette beror på en fejl).
       …
       5.4. for så vidt angår bevisbyrdereglerne er disse efter lovforslaget lettet for
     patienten i to henseender. dels påhviler der ikke direkte patienten nogen bevis-
     byrde i den forstand, at det er patienten, der skal tilvejebringe bevis for, at skaden
     er forårsaget ved et af de i lovens § 2 nævnte forhold, som opfylder de materielle
     dækningskriterier. patientforsikringsforeningen varetager – efter anmeldelse af
     skaden – oplysningen af sagen (§ 13), og på grundlag heraf vurderer foreningen,
     om erstatningsbetingelserne er opfyldt i de enkelte tilfælde. dels skal der kun
     foreligge en overvejende sandsynlig sammenhæng (§ 2) mellem behandling og
     erstatningsgivende skade, for at erstatning kan ydes. endelig er sidstnævnte
     bevisregel lempet yderligere for forsøgspersoner og donorer (§ 4, stk. 1), idet den
     her er formuleret som en omvendt bevisbyrde.”
af bemærkningerne til forslaget til patientforsikringslovens § 2 fremgår blandt andet:
                                          - 6 -
  ”bestemmelsen fastslår indledningsvis, hvilke krav der skal stilles til beviset for
årsagssammenhæng mellem behandlingen m.v. og skaden, for at den kan
anerkendes som skade efter loven. det fremgår af stk. 1, nr. 1, 2 og 4, at skaden
skal være sket i forbindelse med undersøgelse, behandling m.v. bestemmelsen
fastlægger endvidere, i hvilke tilfælde en patient eller – ved dødsfald – dennes
efterladte har krav på erstatning for en patientskade. …
  kravet om, at skaden skal være forvoldt i forbindelse med undersøgelse, be-
handling m.v., indebærer, at loven ikke dækker skadelige følger eller anden
helbredsforringelse, der skyldes den sygdom, patienten led af på forhånd. skaden
skal være forårsaget af en af de helbredelsesforanstaltninger, der omfattes af § 1.
normale følger af grundsygdommen eller komplikationer, der må henføres til
selve grundsygdommens forløb, dækkes derfor ikke. en patientskade omfatter kun
forskellen mellem følgerne af et normalt sygdoms- og behandlingsforløb og
følgerne af det faktiske behandlingsforløb. grundsygdommens forløb kan dog
udgøre en patientskade, hvis dette forløb er blevet påvirket af, at patienten ikke
har fået adækvat behandling, f.eks. fordi sygdommen ikke er blevet rigtigt
diagnosticeret, jf. § 3, stk. 1. det følger endvidere af dette princip, at der ikke
foreligger en patientskade, blot fordi den givne behandling ikke lykkedes.
  ved vurderingen af, om der er den nødvendige årsagssammenhæng mellem
skaden og den undersøgelse, behandling m.v., som patienten blev givet, er det
tilstrækkeligt, at der tilvejebringes en overvejende sandsynlighed for, at skaden er
forvoldt herved. dette gælder både ved vurderingen af, om skaden overhovedet
kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger fremfor til
grundsygdommens normale – eller unormale – forløb, men også ved den konkrete
vurdering af, om skaden ville eller kunne være undgået under de i § 2, stk. 1, nr.
1-3, nævnte omstændigheder, eller om skaden kan henføres under de i § 2, stk. 1,
nr. 4, nævnte komplikationer.
  der foreligger herefter en patientskade, hvis det efter en undersøgelse af sagens
konkrete omstændigheder, herunder bl.a. den tidsmæssige sammenhæng mellem
behandlingen og den indtrufne skade, fremstår som mere sandsynligt, at den er
forårsaget af erstatningsbegrundende helbredelsesforanstaltninger, end at den er
forårsaget på anden måde, herunder ved komplikationer i forbindelse med
grundsygdommens forløb, som har udviklet sig uafhængigt af behandlingen. i
princippet er selv en minimal sandsynlighedsovervægt tilstrækkelig. hvis intet
sikkert om skadesårsagen kan fastslås, må den relative sandsynlighed af de mulige
skadesårsager vurderes og afvejes over for hinanden. må det herefter antages, at
det er lige så sandsynligt, at skaden kan have udviklet sig uafhængigt af
behandlingen, eller kan intet siges om den relative sandsynlighed af de mulige
skadesårsager, foreligger der ikke en (erstatningsberettigende) patientskade. det
er imidlertid sjældent muligt at træffe afgørelsen i tvivlsomme tilfælde alene på
grundlag af generelle statistiske erfaringer. formuleringen udelukker ikke, at der i
sådanne tilfælde kan inddrages andre momenter i vurderingen, hvor dette findes
rimeligt. hvis det f.eks. konstateres, at der klart er begået fejl ved behandlingen af
patienten, som kan have forårsaget den konkrete skade, kan det være rimeligt at
lade en eventuel tvivl om den faktiske årsagssammenhæng komme patienten til
gode.
  …
  ved vurderingen af, om en patientskade berettiger til erstatning, bør derfor
afgrænsningerne i bestemmelsen undersøges led for led.
                                                - 7 -
       spørgsmålet er således først, jf. nr. 1, om skaden ville være undgået, såfremt
     patienten var blevet undersøgt, behandlet m.v. af en erfaren specialist (fagperson)
     og denne ville have vurderet, at der skulle iværksættes anden undersøgelse, anden
     behandling m.v., end der faktisk blev iværksat. er svaret bekræftende, ydes der
     erstatning efter nr. 1. den erfarne specialist repræsenterer en person med en
     generelt set sufficient faglig uddannelse på det pågældende område. det
     forudsættes ikke nødvendigvis at være en læge med speciallægeanerkendelse på
     området, selv om det ofte vil være tilfældet på det lægelige område.
       …
       om de enkelte led i bestemmelsen skal følgende bemærkes:
       reglen i nr. 1 omfatter alle objektive fejl, der er begået i forbindelse med un-
     dersøgelse, behandling m.v. af patienten. det er uden betydning, hvilken type
     skade fejlen har resulteret i. omfattet er således bl.a. enhver form for fejlbe-
     handling, uanset om fejlen skyldes en forkert diagnose, eller at der af andre
     grunde enten blev givet en behandling, der ikke var motiveret ud fra et medicinsk
     synspunkt, eller omvendt, at der ikke blev givet den behandling, der var motiveret
     ud fra et medicinsk synspunkt, eller der i øvrigt er blevet anvendt en forkert
     behandlingsmetode eller behandlingsteknik eller er begået fejl ved udførelsen af
     den, ved tilsynet med patienten under eller efter behandlingen osv.
       …
       der kan forekomme tilfælde, hvor det er tvivlsomt, om en erfaren specialist ville
     have handlet anderledes, f.eks. fordi afgørelsen også i så fald ville bero på et
     vanskeligt skøn, eller tilfælde, hvor der blandt erfarne specialister ikke er enighed
     om, hvad den optimale behandlingsform m.v. er. som nævnt er det generelt en
     betingelse for retten til erstatning, at skaden med overvejende sandsynlighed er
     forvoldt ved et erstatningsbegrundende forhold. dette gælder således også ved
     vurderingen i henhold til nr. 1 af, om skaden ville være blevet undgået. drejer
     spørgsmålet sig om valget af behandlingsteknik eller af behandlingsmetode, vil
     det være naturligt i de nævnte tvivlsomme tilfælde at træffe afgørelsen på
     grundlag af reglen i nr. 3, hvor det ikke er afgørende, hvilken teknik eller metode
     en erfaren specialist må antages at ville have valgt.”
af bemærkningerne til forslaget til patientforsikringslovens § 3 fremgår blandt andet:
       ”bestemmelsen fastlægger en række præciseringer og begrænsninger i relation
     til afgrænsningen af erstatningsberettigende skader i § 2. stk. 1 omhandler
     diagnosefejl, stk. 2 egentlige ulykkestilfælde og stk. 3 lægemiddelskader.
       reglen i stk. 1 har til formål at fastslå, at reglen i § 2, stk. 1, nr. 3, ikke finder
     anvendelse i tilfælde, hvor skaden består i, at patientens sygdom ikke blev di-
     agnosticeret korrekt. af bemærkningerne til § 2, stk. 1, nr. 1 og 2, fremgik, at
     diagnosefejl berettiger til erstatning, hvis enten en erfaren specialist måtte antages
     at ville have stillet en rigtig diagnose eller gjort dette på et tidligere tidspunkt
     under de i øvrigt givne forhold, eller hvis årsagen til den fejlagtige diagnose er
     forkerte undersøgelsesresultater eller lignende som følge af fejl eller svigt i
     teknisk apparatur m.v., der blev anvendt ved undersøgelsen. i disse tilfælde ydes
     erstatning for følgerne af, at den rigtige diagnose ikke blev stillet eller ikke blev
     stillet rettidigt, hvad enten de består i en forværring af grundsygdommen eller i en
                                                 - 8 -
       forlængelse eller komplicering af behandlingsforløbet, jf. herved bemærkningerne
       til § 2.
         bestemmelsen udelukker derimod, at diagnosticeringen underkastes en rent
       efterfølgende bedømmelse. hvis det således først efter, at behandlingen er blevet
       iværksat eller gennemført, f.eks. ved operativt indgreb, har været muligt – selv for
       en erfaren specialist – at stille den rigtige diagnose, kan der ikke ydes erstatning
       for det forhold, at diagnosen ikke blev stillet på noget tidligere tidspunkt”
landsrettens begrundelse og resultat
sagen angår i første række spørgsmålet om, hvorvidt as nu afdøde ægtefælles (bs) for tidlige
død som følge af en forsinket diagnosticering af cardiacancer udgør en patientskade efter lov
om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, som giver a ret til
forsørgertabserstatning og overgangsbeløb efter erstatningsansvarsloven.
som anført af byretten følger det af § 21, stk. 1, jf. § 20, stk. 1, nr. 1, i lov om klage- og
erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, at der ydes erstatning for skade som følge af, at
der ikke er blevet stillet en rigtig diagnose af patientens sygdom, hvis det må antages, at en
erfaren specialist på det pågældende område under de i øvrigt givne forhold ville have handlet
anderledes ved undersøgelse, behandling eller lignende, hvorved skaden ville være undgået.
det er i lovforarbejderne forudsat, at erstatning i givet fald også ydes for følgerne af, at den
rigtige diagnose ikke blev stillet rettidigt, hvad enten følgerne består i en forværring af
grundsygdommen eller i en forlængelse eller komplicering af behandlingsforløbet.
af forarbejderne fremgår endvidere, at normale følger af grundsygdommen eller komplika-
tioner, der må henføres til selve grundsygdommens forløb, ikke dækkes efter loven.
grundsygdommens forløb kan dog ifølge forarbejderne udgøre en patientskade, hvis forløbet
er blevet påvirket af, at patienten ikke har fået adækvat behandling, f.eks. fordi sygdommen
ikke er blevet rigtigt diagnosticeret.
erstatning efter lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet ydes, hvis
skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt af den forsinkede diagnosticering. ifølge
forarbejderne er det således tilstrækkeligt, at der tilvejebringes en overvejende sandsynlighed
for, at skaden overhovedet kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger frem for
til grundsygdommens normale – eller unormale – forløb. det fremgår endvidere af
forarbejderne, at der foreligger en patientskade, hvis det efter en undersøgelse af sagens
konkrete omstændigheder fremstår som mere sandsynligt, at skaden er forårsaget af
                                               - 9 -
erstatningsbegrundende helbredelsesforanstaltninger, end at den er forårsaget på anden måde,
herunder ved komplikationer i forbindelse med grundsygdommens forløb, som har udviklet
sig uafhængigt af behandlingen. selv en minimal sandsynlighedsovervægt er tilstrækkelig.
kan det konstateres, at der klart er begået fejl ved behandlingen af patienten, som kan have
forårsaget den konkrete skade, kan det være rimeligt at lade en eventuel tvivl om den faktiske
årsagssammenhæng komme patienten til gode.
to dommere – peter mørk thomsen og carsten kristian vollmer – udtaler:
ankenævnet for patienterstatningen tiltrådte ved afgørelse af 25. oktober 2013 patientfor-
sikringens afgørelse af 27. november 2012 og anerkendte derved, at b som følge af forsinket
diagnosticering af cardiacancer i 2009 blev udsat for en patientskade omfattet af lov om
klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet, som berettigede ham til en
godtgørelse for varigt mén.
ved afgørelsen tiltrådte ankenævnet for patienterstatningen, at patientforsikringen på
grundlag af en udtalelse fra patientforsikringens lægekonsulent havde vurderet, at behand-
lingen af b på odense universitetshospital i forbindelse med, at han i foråret 2009 klagede
over synkebesvær, ikke var i overensstemmelse med den behandling, som en erfaren
specialist ville have foretaget, samt at diagnosticeringen af cardiacancer derved blev forsinket
i cirka fire måneder. denne vurdering er ikke bestridt af parterne.
vi lægger på ovennævnte baggrund til grund, at der klart er begået fejl ved behandlingen af b
i forbindelse med diagnosticeringen af ham i 2009.
ifølge retslægerådets besvarelse af spørgsmål 1 ville b med størst sandsynlighed (> 50%)
have levet længere, hvis diagnosen havde været stillet rettidigt, og ifølge besvarelse af
spørgsmål 7 blev bs korttidsprognose sandsynligvis forringet på grund af den forsinkede
diagnostik. endvidere har patientforsikringens lægekonsulent vurderet, at b ved
diagnosticeringen havde en stadium iv-tumor, og at han ved rettidig diagnosticering ville
have haft en stadium iii-tumor. retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 4 ikke fundet
det muligt at afgøre, om forsinkelsen ændrede sygdommen fra stadium iii til iv. i besvarelsen
                                               - 10 -
af spørgsmål 6 har retslægerådet anført, at stadium iv kun undtagelsesvis vil kunne tilbydes
behandling med kurativt sigte.
på denne baggrund og henset til, at der ikke blev stillet en rigtig diagnose i fire måneder,
finder vi det bevist, at b levede kortere som følge af den forsinkede diagnosticering af
cardiacancer i 2009, og at forløbet af bs grundsygdom følgelig blev påvirket deraf.
herefter, og da der ikke efter ordlyden af § 20, stk. 1, nr. 1, eller § 21, stk. 1, i lov om klage-
og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet eller i øvrigt i loven eller forarbejderne hertil
er holdepunkter for andet, finder vi, at det fremrykkede dødstidspunkt for b og den heraf
følgende forkortede levetid i sig selv må anses som en skade i lovens forstand. det kan ikke
føre til en anden vurdering, at retslægerådet ved besvarelsen af spørgsmål d har udtalt, at b
afgik ved døden forårsaget af grundsygdommen.
a har herefter i medfør af § 24, stk. 1, i lov om klage- og erstatningsadgang inden for
sundhedsvæsenet ret til forsørgertabserstatning, jf. erstatningsansvarslovens § 13, og til
overgangsbeløb, jf. erstatningsansvarslovens § 14 a.
tilbage står herefter at vurdere, om der er grundlag for at foretage reduktion af forsørger-
tabserstatningen.
af retslægerådets besvarelse af spørgsmål 1 fremgår blandt andet, at det er mest sandsynligt
(>50%), at b ville være død af sin sygdom, samt at sygdommen havde en prognose med en 5-
årig overlevelse på cirka 10 %. a måtte derfor under alle omstændigheder forvente at miste en
forsørger inden for en kortere årrække.
spørgsmålet for landsretten er herefter, om der ved fastsættelsen af forsørgertabserstatningen
kan tages hensyn til en dårlig restlevetidsprognose, således at erstatningen nedsættes, når
skadelidte – også uden den forsinkede diagnosticering – måtte forventes at dø inden for en
kortere tidshorisont fra skadestidspunktet.
et af formålene med vedtagelsen af erstatningsansvarsloven i 1984 var en forenkling af
udmålingen af erstatning for personskade. efter erstatningsansvarslovens § 13 udgør er-
                                               - 11 -
statning for tab af forsørger til ægtefælle eller samlever 30 % af den erstatning, som afdøde
må antages at ville have opnået ved et fuldstændigt tab af erhvervsevnen, jf. lovens §§ 5-8.
erstatningen udgør dog som minimum et nærmere angivet beløb som fastsat i medfør af
erstatningsansvarslovens § 15. var forsørgeren fyldt 30 år, nedsættes erstatningen efter
reglerne i lovens § 9. efter § 9 tages der hensyn til sammenhængen mellem alder og restle-
vetid derved, at der sker en gradvis nedsættelse af det beløb, som den efterladte ægtefælle
(samlever) har krav på efter den afdøde forsørger. erstatningsansvarsloven indeholder ikke
regler om nedsættelse af godtgørelse eller erstatning under hensyn til dødelighedsrisiko og
forventede restlevetid.
det fremgår af forarbejderne til erstatningsansvarsloven, at det som hidtil er overladt til
domstolene, hvordan godtgørelse og erstatning skal beregnes i tilfælde af, at skaden skyldes
flere samvirkende skadesårsager, eller at skadelidte afgår ved døden, efter at erstatningskravet
er gjort gældende, men inden der er truffet afgørelse om skadelidtes erstatningskrav
(”mellemkommende død”). det er således i forarbejderne til erstatningsansvarsloven forudsat,
at der som i hidtidig retspraksis i visse tilfælde af samvirkende skadesårsager og
mellemkommende død kan ske en reduktion af krav på godtgørelse og erstatning.
forarbejderne til erstatningsansvarsloven ses ikke at rumme en tilsvarende forudsætning med
hensyn til reduktion af ægtefællens (samleverens) krav på erstatning for tab af forsørger i
situationer som den foreliggende.
i mangel af holdepunkter i forarbejderne for en reduktion alene med henvisning til en for-
kortet restlevetid finder landsretten, at erstatningsansvarsloven i overensstemmelse med dens
ordlyd og formål må forstås således, at der ikke skal ske reduktion af forsørgertabserstatning
udmålt efter reglerne i erstatningsansvarsloven alene begrundet i, at b måtte forventes at dø af
sin grundlidelse kort tid efter skadestidspunktet.
der er herefter ikke grundlag for at reducere as krav på erstatning.
dommer peter mortensen udtaler:
                                                - 12 -
det fremgår af forarbejderne til lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæ-
senet, at de skader, som er uundgåelige følger af grundsygdommen, ikke omfattes af loven.
det fremgår endvidere, at der foreligger en patientskade, hvis der tilvejebringes en overvej-
ende sandsynlighed for, at skaden kan henføres til de iværksatte helbredelsesforanstaltninger
frem for til grundsygdommens normale – eller unormale – forløb.
endelig fremgår det, at der ydes erstatning, hvis skaden ville være undgået, såfremt patienten
var blevet undersøgt, behandlet m.v. af en erfaren specialist, og denne ville have vurderet, at
der skulle iværksættes en anden undersøgelse, anden behandling m.v., end der faktisk blev
iværksat, eller ville have stillet en vigtig diagnose på et tidligere tidspunkt under de i øvrigt
givne forhold.
herefter finder jeg, at en forsinket diagnosticering af en grundsygdom, som viser sig at være
uhelbredelig og medfører dødsfald, må anses for at have forvoldt en patientskade, hvis det er
overvejende sandsynligt, at patienten ville have overlevet grundsygdommen, såfremt den
erfarne specialist havde foretaget rettidig diagnosticering.
af retslægerådets besvarelse af spørgsmål d fremgår, at bs død var forårsaget af
grundsygdommen. af besvarelsen af spørgsmål 1 fremgår endvidere, dels at bs sygdom
havde en dårlig prognose med en 5-årig overlevelse på cirka 10 %, dels at det er mest
sandsynligt, at b ville være død af sin sygdom ved en korrekt diagnose på et tidligere
tidspunkt.
på denne baggrund finder jeg det ikke bevist, at b ville have overlevet cardiacanceren, hvis
den var blevet diagnosticeret rettidigt. den forsinkede diagnosticering kan herefter ikke anses
for at have forvoldt en patientskade, og a er derfor ikke berettiget til forsørgertabserstatning
eller overgangsbeløb.
henset til, at den 5-årige overlevelsesprognose kun var cirka 10 %, kan den bevislempelse,
som efter forarbejderne til lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet kan
indrømmes, når der er begået en klar fejl, ikke føre til et andet resultat.
                                                    - 13 -
med denne begrundelse stemmer jeg for at stadfæste byrettens dom.
der afsiges dom efter stemmeflertallet.
på ovennævnte baggrund tager landsretten as principale påstand til følge, således at
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og til et fuldt overgangsbeløb efter erstatningsansvarslovens § 14 a.
ankenævnet for patienterstatningen skal i sagsomkostninger for begge retter betale 168.000
kr., fordelt med 80.000 kr. til a og med 88.000 kr. til statskassen. 8.000 kr. af beløbet
vedrører retsafgift til statskassen for sagens behandling i to instanser, jf. retsafgiftslovens § 1,
stk. 4, § 2, stk. 3, § 13, stk. 2, jf. stk. 1, nr. 3, og retsplejelovens § 332, stk. 1, mens den
resterende del af beløbet skal dække udgifterne til advokatbistand inkl. moms. der er ved
fastsættelsen af beløb vedrørende advokatbistand taget hensyn til sagens værdi, omfang og
betydning.
                                        t h i k e n d e s f o r r e t:
ankenævnet for patienterstatningen skal anerkende, at a er berettiget til fuld
forsørgertabserstatning og til et fuldt overgangsbeløb efter erstatningsansvarsloven.
i sagsomkostninger for begge retter skal ankenævnet for patienterstatningen inden 14 dage
betale 168.000 kr., fordelt med 80.000 kr. til a og med 88.000 kr. til statskassen.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
dom
afsagt den 2. maj 2017
rettens nr. 99-635/2017
politiets nr. 4100-73241-00310-16
anklagemyndigheden
mod
t
født den …
der har medvirket domsmænd ved behandlingen af denne sag.
anklageskrift er modtaget den 27. februar 2017.
t er tiltalt for overtrædelse af
straffelovens § 245, stk. 1, legemesangreb af særlig rå, brutal eller farlig karakter, ved
den 17. maj 2016, ca. kl. 13.00, på skjern teknisk skole, skolebyen 5 i skjern, at have slået
a flere gange i hovedet med et ca. 900 gram tungt stykke metal, ligesom tiltalte ramte a på
armen, da a værgede for sig, hvilket bl.a. medførte syningskrævende skader.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om fængselsstraf.
tiltalte, t, har erkendt sig skyldig med den begrænsning, at han alene mener at have slået a
to gange med metalstykket.
sagens oplysninger
der er afgivet forklaring af tiltalte t og af vidnet a.
forklaringerne er lydoptaget og gengives ikke i dommen.
det fremgår af en politirapport, at det metalstykke, som tiltalte slog a med, vejede ca. 900
gram.
af en politiattest fremgår det, at a henvendte sig hos en læge, hvor han blev undersøgt den
17. maj 2016 kl. ca. 13.30. ved undersøgende fandt lægen en flænge over højre øre på 3,5 cm
og en flænge over venstre øre på ca. 1,5 cm. flængen over højre øre blev syet med 4 sting.
kriminalforsorgen, kif holstebro, har undersøgt tiltaltes forhold, jf. retsplejelovens § 808.
forsorgen har på grundlag af undersøgelsen afgivet en udtalelse af 7. november 2016. det
fremgår af denne, at tiltalte har gode og velordnede personlige og sociale forhold, og at han
derfor er egnet til at modtage en betinget dom med vilkår om samfundstjeneste.
tiltalte har om sine personlige forhold forklaret, at han er i lære som industritekniker. det er
et 4-årigt læreforløb. han bor stadig hjemme hos forældrene.
                                                - 2 -
rettens begrundelse og afgørelse
ved afgørelsen af sagen lægger retten vægt på forklaringen fra a, hvorefter tiltalte gav ham i
alt tre slag med det stykke metal, der af politiet er vejet til ca. 900 gram. det første ramte a i
baghovedet. det næste ramte mest foran i hans hoved, mens det tredje ramte på hans arm, idet
han ville værge for sig. denne forklaring har støtte i oplysningerne i politiattesten.
på baggrund heraf er det efter rettens vurdering bevist, at tiltalte er skyldig i overensstemmel-
se med tiltalen.
straffen fastsættes til fængsel i 3 måneder, jf. straffelovens § 245, stk. 1.
straffen skal ikke fuldbyrdes, hvis tiltalte overholder den betingelse, som er angivet nedenfor,
jf. straffelovens § 56, stk. 1.
retten har lagt vægt på, at tiltalte begik volden, efter at forurettede havde været med til at
provokere tiltalte blandt andet ved at sige, at tiltalte "bare kunne komme". volden havde kun
midlertidige følger for forurettede. tiltalte har gode personlige forhold. nu er der gået næsten
et år, siden volden blev begået, og der gik mere end 9 måneder fra gerningstidspunktet, til
sagen blev modtaget i retten. under disse omstændigheder har retten undtagelsesvis vurderet,
at det er forsvarligt at gøre hele straffen betinget på det anførte vilkår.
thi kendes for ret:
tiltalte, t, straffes med fængsel i 3 måneder.
straffen skal ikke fuldbyrdes, hvis tiltalte overholder følgende betingelse:
1.    tiltalte må ikke begå noget strafbart i en prøvetid på 1 år fra endelig dom.
tiltalte skal betale sagens omkostninger.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt tirsdag den 25. september 2012
sag 352/2010
(2. afdeling)
lars dyrskjøt
(advokat rasmus haugaard)
mod
aalborg kommune
(advokat kim munk-petersen)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 10. afdeling den 4. november 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, michael
rekling, hanne schmidt og oliver talevski.
påstande
appellanten, lars dyrskjøt, har gentaget sin påstand.
indstævnte, aalborg kommune, har påstået stadfæstelse.
anbringender
lars dyrskjøt har supplerende anført, at aalborg kommunes afgørelse af 23. juni 2006 lider
af begrundelsesmangler. der er henvist til et forkert retsgrundlag i form af det vedtagne, men
endnu ikke offentliggjorte lokalplanforslag (senere lokalplan 05-080) frem for det korrekte
retsgrundlag i form af lokalplan 05-037. begrundelsen indeholder endvidere en objektiv fejl,
idet der henvises til, at ejendommen har ubrudte tagflader og ingen kviste, hvilket ikke er til-
fældet. efter ulla kristensens forklaring for landsretten er der desuden indgået flere hensyn i
afvejningen end oplyst i begrundelsen for afgørelsen. afgørelsen strider derfor mod forvalt-
ningslovens § 24, stk. 1 og 2, hvilket i sig selv medfører, at den skal annulleres.
                                                - 2 -
aalborg kommune har supplerende anført, at kommunen ikke bestrider, at det er en fejl, at
der i afgørelsen af 23. juni 2006 henvises til den vedtagne, men endnu ikke offentliggjorte
lokalplan. kommunen var berettiget til i sin helhedsvurdering af lars dyrskjøts ejendom at
anvende samme principper og dermed nå samme konklusion, som havde fundet udtryk i den
kommende lokalplan. det ville være unaturligt at forestille sig andet. afgørelsen er indholds-
mæssigt uangribelig, og den ”fodfejl”, som kommunen har begået, er ikke så væsentlig, at
afgørelsen af denne grund må annulleres. det, som lars dyrskjøt har anført om anvendelse af
begrebet ”ubrudte tagflader og manglende kviste” og om, at kommunens afgørelse kun næv-
ner enkelte elementer, selv om der har fundet en samlet helhedsvurdering af mange faktorer
sted, kan ikke føre til et andet resultat.
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet forklaring af skønsmanden flemming perlt.
flemming perlt har forklaret supplerende, at han kan vedstå sin forklaring for landsretten, idet
han dog præciserede, at de to ejendomme beliggende kong frederiksvej 2 og skovbakkevej
24 hverken er mere eller mindre egnede til tagbelægning med sorte glaserede tegl end lars
dyrskjøts ejendom, hasserisvej 145. de tre ejendomme er alle i samme stilmæssige kategori,
men ingen af dem udtrykker én præcis stilart. differencerne i bygningerne er for store i for-
hold til én præcis stilart. lars dyrskjøts ejendom er en sammenblanding af klassicisme og
historicisme, ligesom der er elementer, som ikke hører hjemme i den klassicistiske-historici-
stiske stilart.
den klassicistiske-historicistiske stilart er en blanding af flere forskellige stilarter. histori-
cisme og klassicisme er to stilarter, som kan stå alene hver for sig. historicisme kan indeholde
op til 12 forskellige stilarter. der kan forekomme sorte glaserede tegl inden for alle disse stil-
arter. ingen af stilarterne er dog karakteriseret ved sorte glaserede tegl. klassicisme er define-
ret på nogenlunde samme måde som historicisme. stilarten var, da den blev født, dog mere
præcis end historicismen. klassicisme blev typisk anvendt i årene 1750-1850 og kan, ligesom
historicisme, bestå af flere forskellige stilarter, dog ikke helt op til 12 forskellige. klassicisme
og nyklassicisme kan f.eks. hente inspiration fra den græsk-romerske kunst og renæssancen.
der kan godt forekomme sorte glaserede tegl på en klassicistisk ejendom.
                                                  - 3 -
efter gads fagleksikon for kunst og arkitektur, som er det ypperste opslagsværk inden for
arkitektbranchen, er ”historicisme” betegnet som ”samlende betegnelse for de retninger af
stilefterlignende karakter, som præger det meste af 1800-tallet”, og ”klassicisme” som ”sam-
lende betegnelse for stilfaser, der henter inspiration fra græsk-romersk klassisk kunst”. det er
ud fra disse betegnelser, at han har forstået den klassicistiske-historicistiske stilart.
henset til de stilarter, som kan være indeholdt i den klassicistiske-historicistiske stilart, er der
intet arkitektonisk, der tilsiger, at der på lars dyrskjøts ejendom skal anvendes røde vingetegl
frem for sorte glaserede tegl, ligesom der heller ikke er noget arkitektonisk, der tilsiger det
modsatte. hertil er den klassicistiske-historicistiske stilart for upræcis. der er valgfrihed på
den måde, at ingen fagperson efterfølgende vil kunne sige, at valget af sorte glaserede tegl var
arkitektonisk forkert.
besvarelsen af spørgsmål 2.3.2 i skønserklæringen af 15. september 2009 er udtryk for hans
egen personlige vurdering, men han kan naturligvis ikke udelukke sin faglige viden i besva-
relsen. der er sikkert andre arkitekter, som finder de sorte glaserede tegl mere klædelige end
røde vingetegl.
foreholdt sin besvarelse af spørgsmål 4 præciserede han, at den arkitektoniske udformning af
ejendommene hasserisvej 139 og wibroesvej 13 hverken er mere eller mindre forenelig med
oplægning af sorte glaserede tegl end den arkitektoniske udformning af lars dyrskjøts ejen-
dom.
højesterets begrundelse og resultat
lars dyrskjøts ejendom var i lokalplan 05-037 markeret med middel bevaringsværdi, hvilket
bl.a. indebar, at ændringer af hans ejendoms ydre fremtræden, herunder udskiftning af tag,
kun måtte foretages efter tilladelse fra aalborg kommune. det var efter lokalplanen overladt
til kommunens skøn under hensyntagen til lokalplanens formål at vurdere, om der skulle gives
tilladelse til etablering af et sort glaseret tegltag på lars dyrskjøts ejendom.
efter bevisførelsen, herunder navnlig ulla kristensens forklaring, lægger højesteret til grund,
at kommunen ved sin afgørelse af 23. juni 2006 var bekendt med, hvordan taget på lars
                                                - 4 -
dyrskjøts ejendom var udformet, og at afgørelsen var baseret på en samlet helhedsvurdering,
hvori indgik en række kriterier. det drejede sig om, at ejendommen var inspireret af engelsk-
cottage stil, at kvisten sidder lavt, at man ser kvistens tag, hvilket giver indtrykket af en
ubrudt tagflade, at ejendommen efter kommunens vurdering har store rene tagflader uden
særlige afbræk eller knæk, at dette tillige medfører større risiko for genskin fra solen, og at
ejendommen var ”født” med røde vingetegl. højesteret finder, at disse kriterier må anses for
saglige i lyset af lokalplanens formål. højesteret lægger endvidere til grund, at usaglige hen-
syn ikke er indgået i kommunens udøvelse af skønnet.
det forhold, at kommunens afgørelse ikke som foreskrevet i forvaltningslovens § 24, stk. 1,
angav alle de hovedhensyn, der havde været bestemmende for skønsudøvelsen, kan under
disse omstændigheder ikke føre til, at afgørelsen skal annulleres. heller ikke det forhold, at
kommunen i sin afgørelse fejlagtigt henviste til et lokalplanforslag (05-080), som på afgørel-
sestidspunktet var vedtaget, men ikke offentliggjort, kan føre til, at afgørelsen skal annulleres.
afgørelsen havde som nævnt ovenfor hjemmel i lokalplan 05-037.
heller ikke efter bevisførelsen for højesteret er der grundlag for at fastslå, at kommunen har
tilsidesat den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning.
herefter og i øvrigt af de grunde, landsretten har anført, stadfæster højesteret dommen.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal lars dyrskjøt betale 50.000 kr. til aalborg kommune.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                       højesterets kendelse
                            afsagt fredag den 21. juni 2013
sag 208/2012
konkursboet ebh-fonden
(advokat torben byskov petersen)
mod
egon korsbæk
(advokat, dr. jur. erik werlauff)
jens peter egebjerg hansen og
bdo scanrevision statsautoriseret revisionsaktieselskab
(advokat birgitte sølvkær olesen for begge)
i tidligere instans er afsagt kendelse af vestre landsrets 13. afdeling den 25. april 2012.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, poul søgaard, niels
grubbe, jon stokholm og vibeke rønne.
påstande
kærende, konkursboet ebh-fonden, har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse op-
hæves, og at den erlagte berammelsesafgift på 75.000 kr. tilbagebetales til konkursboet.
egon korsbæk, jens peter egebjerg hansen og bdo scanrevision statsautoriseret revi-
sionsaktieselskab har modtaget underretning om kæremålet, men har ikke udtalt sig herom.
landsretten har henholdt sig til den trufne afgørelse.
anbringender
                                                 - 2 -
konkursboet ebh-fonden har anført bl.a., at de spørgsmål, som var blevet udskilt, angik sa-
gens formalitet. en delforhandling om sagens formalitet er ikke og kan ikke sidestilles med en
hovedforhandling i retsafgiftslovens forstand, og der er derfor ikke i retsafgiftslovens § 2 den
fornødne klare lovhjemmel til at opkræve afgiften, jf. grundlovens § 43. ud fra en naturlig
forståelse må en hovedforhandling være den forhandling, der faktisk – og ikke blot potentielt
– afslutter sagens behandling ved den pågældende instans, og som tillige angår sagens realitet.
i forbindelse med behandlingen af en civil sag i første instans opkræves afgift to gange, hen-
holdsvis ved sagens anlæg og ved fastsættelsen af tidspunktet for hovedforhandlingen, dog
tidligst 3 måneder før hovedforhandlingen. opdelingen har bl.a. til formål at udgøre et inci-
tament for parterne til at forlige sagen inden hovedforhandlingen. hvis berammelsesafgiften
skal betales allerede på tidspunktet for den indledningsvise afklaring af formalitetsindsigelser,
vil incitamentet til at forlige sagen, efterhånden som sagen under forberedelsen oplyses, ikke
være til stede, hvilket er imod formålet med bestemmelsen. det vil endvidere i realiteten gøre
retsafgiftslovens § 2, stk. 4, 2. pkt., og stk. 6, illusorisk. det vil også stride imod formålet med
retsplejelovens § 253, som ikke bør modarbejdes gennem en opkrævning af afgift ud fra en
ensidigt fiskal tilgang. dispositioner, der udløser berammelsesafgifter, henhører som ud-
gangspunkt under parternes og dermed ikke rettens rådighed. en hovedforhandling om sagens
realitet afslutter sagens behandling i den pågældende instans, hvorimod kendelser og domme
om sagens formalitet ikke nødvendigvis afslutter sagens behandling i den pågældende instans.
supplerende sagsfremstilling
ved retsbog af 11. november 2011 udskilte landsretten de nedlagte afvisningspåstande til sær-
skilt behandling i medfør af retsplejelovens § 253, stk. 1. ifølge retsbogen drejer det sig om
afvisning som følge af litispendensvirkning, afvisning som følge af, at påstand 1 er for upræ-
cis og uegnet til at kunne danne grundlag for pådømmelse, afvisning som følge af, at påstand
2 er indeholdt i påstand 1, og afvisning som følge af, at det vil være i strid med lov om er-
hvervsdrivende fonde § 44, stk. 3, at afsige dom om anerkendelse af erstatningspligt.
ved retsbog af 28. november 2011 blev tillige påstanden om frifindelse for tiden udskilt til
særskilt behandling.
der blev afholdt mundtlig forhandling om de udskilte påstande den 14. og 15. maj 2012. ved
kendelse af 28. juni 2012 gav landsretten ikke egon korsbæk, jens peter egebjerg hansen og
                                                 - 3 -
bdo scanrevision statsautoriseret revisionsaktieselskab medhold i deres påstande. det blev
derfor bestemt, at sagen kunne fremmes.
egon korsbæk, jens peter egebjerg hansen og bdo scanrevision statsautoriseret revi-
sionsaktieselskab har efterfølgende anmodet højesteret om tilladelse til at kære landsrettens
kendelse af 28. juni 2012, hvilket højesteret imødekom den 16. november 2012, jf. retspleje-
lovens § 253, stk. 4.
retsgrundlaget
retsafgiftslovens § 2, stk. 1, 4 og 6, har følgende ordlyd:
       ”§ 2. for sager, som angår penge eller penges værd, og hvor værdien overstiger 50.000
       kr., betales afgift for hovedforhandlingen eller for skriftlig behandling, der træder i ste-
       det herfor.
       …
       stk. 4. afgiften efter stk. 1 skal betales ved fastsættelsen af tidspunktet for hovedfor-
       handlingen, dog tidligst 3 måneder før hovedforhandlingen. afgiftspligten efter stk. 1
       bortfalder, hvis der senest 6 uger før hovedforhandlingen gives retten meddelelse om, at
       sagen er bortfaldet.
       …
       stk.6. i sager, der afsluttes uden dom, ved udeblivelsesdom eller ved, at en part tager
       bekræftende til genmæle, tilbagebetales en tredjedel, dog mindst 500 kr., af afgiften ef-
       ter stk. 1.”
berammelsesafgiften blev indført ved lov nr. 330 af 24. maj 1989. den blev da kun udløst ved
berammelse til domsforhandling. formålet med berammelsesafgiften var efter de almindelige
bemærkninger i lovforslaget (nr. 170 af 12. januar 1989) ”at motivere parterne til på så tidligt
et tidspunkt som muligt efter, at sagen er anlagt, at tage stilling til, om der er mulighed for at
forlige sagen. herved opnås, at et færre antal sager, end tilfældet er i dag, forliges så kort tid
før domsforhandlingen, at retten ikke har mulighed for at beramme andre sager til den pågæl-
dende dag.” (ft 1988-89, till. a, sp. 4087).
reglerne blev ændret ved lov nr. 1436 af 22. december 2004, der indførte regler stort set sva-
rende til dem, der gælder i dag. lovforslaget (nr. 110 af 17. november 2004) byggede i vidt
omfang på forslaget i betænkning 1436/2004. i betænkningen fremhæves ud over hensynet til
                                                - 4 -
en effektiv udnyttelse af domstolenes ressourcer også hensynet til i det hele taget at fremme
en hurtig konfliktløsning i samfundet, og det foreslås på den baggrund, at systemet med én
afgift for sagens anlæg og én afgift for domsforhandlingen bør videreføres (s. 245).
det blev imidlertid foreslået i betænkningen, at forholdet mellem de to afgifter skulle ændres,
så berammelsesafgiften blev relativt højere, og fordelingen af retsafgiften mellem sagsanlæg
og domsforhandling blev foreslået ændret fra tidligere 5:1 til nu 1:3. det blev begrundet med,
at berammelsesafgiften efter de gældende regler udgjorde en utilstrækkelig motivation til at
søge en tidlig afslutning. omlægningen havde til formål, dels at give en større motivation til
forlig i god tid før domsforhandlingen, dels i lidt højere grad at afpasse retsafgiften efter be-
lastningen af domstolene. det blev dog understreget, at der kun var tale om en helt overordnet
sammenhæng mellem afgiftens fordeling og det arbejde, der er forbundet med domstolenes
sagsbehandling (s. 245).
under hensyn til domstolenes forbrug af ressourcer ved domsskrivning blev det endvidere
foreslået, at en tredjedel af berammelsesafgiften skulle bortfalde, hvis sagen bortfalder senere
end 6 uger før domsforhandlingen eller afgøres ved udeblivelsesdom eller ved, at en af parter-
ne tager bekræftende til genmæle (s. 246).
der blev således ved disse forslag også taget hensyn til ressourceforbruget ved domstolenes
sagsbehandling.
betænkningens forslag blev indarbejdet i lovforslag nr. 110 af 17. november 2004, dog så-
ledes at forholdet mellem retsafgift ved sagsanlæg og ved berammelse blev fastsat til 1:1.
lovforslaget blev gennemført ved lov nr. 1436 af 22. december 2004 uden ændringer i be-
stemmelserne om retsafgift.
bestemmelsen i § 2 fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 181 af 28. februar 2007 om ændring
af retsplejeloven og forskellige andre love (gruppesøgsmål m.v.). forud herfor skulle der
efter § 2, stk. 1, betales afgift for ”domsforhandlingen eller for skriftlig behandling, der træder
i stedet herfor.”
                                               - 5 -
i de specielle bemærkninger til forslag til ændring af retsplejeloven og forskellige andre love
(gruppesøgsmål m.v.) hedder det bl.a.: (folketingstidende 2006/07, l 41,tillæg a, s. 1430):
      ”der er tale om konsekvensændringer som følge af, at betegnelsen ”domsforhandlin-
      gen” ved lov nr. 538 af 8. juni 2006 om ændring af retsplejeloven og forskellige andre
      love (politi- og domstolsreform) blev ændret til ”hovedforhandlingen”.”
ændring af betegnelsen ”domsforhandlingen” til ”hovedforhandlingen” i retsplejeloven skete
ved lov nr. 538 af 8. juni 2006 om ændring af retsplejeloven og forskellige andre love (politi-
og domstolsreformen). i lovforslagets almindelige bemærkninger (folketingstidende 2005/06,
l 168, tillæg a, s. 5273 ff.) hedder det bl.a.:
      ”5.2.2.1. retsplejerådet finder, at den mundtlige domsforhandling fortsat bør være om-
      drejningspunktet for afgørelsen i første instans af tvistige civile sager ved domstolene,
      og at domsforhandlingen som udgangspunkt bør gennemføres efter samme model som
      hidtil, dvs. med forelæggelse, bevisførelse og procedure.
      retsplejerådet foreslår, at domsforhandlingen fremover skal hedde hovedforhandlingen,
      idet denne betegnelse er mere træffende og lettere forståelig som beskrivelse af dette
      stadium af retssagen. ordet er også det almindeligt brugte i norsk og svensk procesret.
      …
      5.2.2.6. justitsministeriet er enigt med retsplejerådet i, at der er behov for at skabe
      bedre muligheder for parterne og retten for at effektivisere og koncentrere domsfor-
      handlingen, der fremover bør betegnes hovedforhandlingen.”
højesterets begrundelse og resultat
fire dommere – poul søgaard, niels grubbe, jon stokholm og vibeke rønne – udtaler:
sagen angår et tilfælde, hvor retten i medfør af retsplejelovens § 253 har bestemt, at hoved-
forhandlingen foreløbig skal begrænses til nogle af de spørgsmål, som sagen angår. de
spørgsmål, der er udskilt til hovedforhandling, angår påstande om afvisning og frifindelse for
tiden. alt efter udfaldet er det derfor muligt, at der skal gennemføres flere hovedforhandlinger
om samme krav. problemet i sagen er, om der i medfør af retsafgiftslovens § 2 skal betales
berammelsesafgift for hovedforhandlingen om afvisning og frifindelse for tiden.
                                                 - 6 -
i medfør af retsplejelovens § 253, stk. 1, kan retten bestemme, at hovedforhandlingen fore-
løbig skal begrænses til en del af det krav, som sagen angår, eller, hvor sagen omfatter flere
krav eller spørgsmål, til et af disse. en hovedforhandling efter § 253 kan både vedrøre et
spørgsmål om sagens formalitet og sagens realitet.
for sager som den foreliggende skal der efter retsafgiftslovens § 2, stk. 1, betales afgift ”for
hovedforhandlingen eller for skriftlig behandling, der træder i stedet herfor”.
retsafgiftslovens § 2 fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 181 af 28. februar 2007 om æn-
dring af retsplejeloven og en række andre love. ved denne lovændring blev betegnelsen
”domsforhandlingen” ændret til ”hovedforhandlingen”, hvilket var en konsekvensændring
som følge af, at der var sket en tilsvarende ændring af bl.a. retsplejelovens terminologi ved
lov nr. 538 af 8. juni 2006 om ændring af retsplejeloven og forskellige andre love. betegnel-
serne ”hovedforhandlingen” og tidligere ”domsforhandlingen” må således antages at være
benyttet i samme betydning i henholdsvis retsplejeloven og retsafgiftsloven.
herefter finder vi, at det efter retsafgiftslovens § 2, stk. 1, må antages, at en hovedforhandling
udløser pligt til at betale berammelsesafgift, selvom hovedforhandlingen er begrænset til en-
kelte af de spørgsmål, sagen omfatter.
retsafgiftslovens § 2, stk. 1, forudsætter efter sin ordlyd, at der er tale om én hovedforhand-
ling. i retsplejerådets betænkning nr. 1436/2004, s. 204-205 er om betalingsprofilerne for
retsafgifterne bl.a. anført, at der er tale om et system med én afgift for sagens anlæg og én
afgift for domsforhandlingen. herefter og i mangel af en udtrykkelig bestemmelse om gen-
tagen betaling af afgift ved opdeling af hovedforhandlingen i to eller flere, må retsafgifts-
lovens § 2, stk. 1, efter vor opfattelse forstås sådan, at der kun er hjemmel til at opkræve én
berammelsesafgift, selvom hovedforhandlingen opdeles i medfør af retsplejelovens § 253.
reale grunde, herunder at opdeling kan besluttes af retten ex officio eller efter begæring fra
en anden part end den, der skal betale berammelsesafgiften, taler også for dette resultat.
spørgsmålet er dernæst, om berammelsesafgiften skal betales forud for afholdelsen af den
første del af hovedforhandlingen eller først i forbindelse med den afsluttende del.
                                                 - 7 -
retsafgiftslovens § 2, stk. 1, fastsætter, at berammelsesafgiften skal betales for hovedfor-
handlingen uden forbehold om, at det skal være den afsluttende hovedforhandling, hvilket
taler for, at afgiftspligten udløses allerede i forbindelse med den første del af hovedforhand-
lingen.
afgiften skal efter § 2, stk. 4, betales forud for hovedforhandlingen. på dette tidspunkt er det
uvist, om den første del af hovedforhandlingen bliver den sidste. hvis det udskilte spørgsmål
er en indsigelse til støtte for en frifindelsespåstand, kan resultatet blive en frifindelse og der-
med en afslutning af sagen. selvom afgørelsen af det udskilte spørgsmål ikke kan afslutte
sagen, er det alligevel muligt, at der ikke kommer en yderligere domsforhandling, fordi sagen
forliges eller hæves. herefter, og da loven ikke indeholder bestemmelser om efterfølgende
opkrævning af berammelsesafgift, hvis den første del af hovedforhandlingen ender med også
at blive den afsluttende, taler reale grunde, herunder behovet for en operationel regel, for, at
afgiftspligten udløses allerede i forbindelse med den første del af hovedforhandlingen.
en sådan retstilstand vil være i overensstemmelse med formålet efter lovforarbejderne om
hensynet til i det hele taget at fremme en hurtig konfliktløsning, og herunder sikre, at forlig
indgås i god tid inden en hovedforhandling, og den vil dermed tilgodese også hensynet til ef-
fektiv udnyttelse af domstolenes ressourcer.
på denne baggrund finder vi, at retsafgiftslovens § 2, stk. 1, og 4, må forstås således, at be-
rammelsesafgiften skal betales forud for den første del af hovedforhandlingen i tilfælde, hvor
denne foreløbigt begrænses til enkelte af de spørgsmål, sagen omfatter, og at dette gælder
uanset om rettens afgørelse af de udskilte spørgsmål kan føre til en afslutning af sagen ved
denne instans.
en begrænsning af hovedforhandlingen i medfør af retsplejelovens § 253 til enkelte af de
spørgsmål, sagen omfatter, kan også angå formalitetsspørgsmål, hvor påstanden er afvisning.
der er ikke holdepunkt i ordlyden af retsafgiftslovens § 2, stk. 1, for at behandle denne situa-
tion anderledes end tilfælde, hvor de udskilte spørgsmål angår sagens realitet. herefter, og da
reale grunde taler for en fortolkning, hvorefter reglen får et klart og let håndterbart indhold,
finder vi, at retsafgiftslovens § 2, stk. 1, og 4, må forstås således, at berammelsesafgiften skal
betales forud for den første del af hovedforhandlingen også i tilfælde, hvor der er udskilt for-
                                                 - 8 -
malitetsspørgsmål, der kan føre til afvisning af sagen. det bemærkes, at denne forståelse ikke
vil være til hinder for, at retten træffer afgørelse om formalitetsspørgsmål uden en hovedfor-
handling, f.eks. i forbindelse med et forberedende møde efter retsplejelovens § 353, der kan
angå formalitetsindsigelser, jf. stk. 1, nr. 5. denne mulighed består således og vil ikke udløse
berammelsesafgift, da der ikke er tale om en hovedforhandling.
ved landsrettens beslutninger af 11. og 28. november 2011 blev det bestemt, at egon kors-
bæk, jens peter egebjerg hansen og bdo scanrevision statsautoriseret revisionsaktie-
selskabs påstande om afvisning og frifindelse for tiden skulle udskilles til særskilt behandling
i medfør af retsplejelovens § 253, stk. 1. hovedforhandling af disse spørgsmål blev gennem-
ført den 14. og 15. maj 2012.
efter det anførte finder vi, at landsretten var berettiget til at opkræve berammelsesafgift i for-
bindelse med berammelsen af den første del af hovedforhandlingen. vi stemmer med denne
begrundelse for at stadfæste landsrettens afgørelse.
dommer lene pagter kristensen udtaler:
jeg er af de grunde, som er anført af flertallet, enig i, at retsafgiftslovens § 2, stk. 1, må forstås
sådan, at der kun er hjemmel til at opkræve én berammelsesafgift, selv om hovedforhandlin-
gen opdeles i medfør af retsplejelovens § 253, og at berammelsesafgiften skal betales forud
for afholdelsen af den første del af hovedforhandlingen efter de regler, som fremgår af rets-
afgiftslovens § 2, stk. 4. jeg er endvidere enig med flertallet i, at betegnelsen ”hovedforhand-
lingen” må antages at være benyttet i samme betydning i henholdsvis retsplejeloven og rets-
afgiftsloven.
hverken retsafgiftsloven eller retsplejeloven definerer udtrykkeligt, hvad der skal forstås ved
hovedforhandlingen. retsplejeloven bygger imidlertid på, at behandlingen af en retssag falder
i to dele, forberedelsen og hovedforhandlingen, jf. retsplejelovens kapitel 33, 34 og 36. sagen
berammes til hovedforhandling, når forberedelsen er afsluttet, idet det tilstræbes, at parterne
under hovedforhandlingen kan forelægge, oplyse og procedere sagen for retten uden behov
for udsættelser til afklaring af yderligere spørgsmål eller for at indhente yderligere oplysnin-
ger.
                                               - 9 -
retten kan bestemme, at forberedelsen eller hovedforhandlingen foreløbig skal begrænses til
en del af det krav, som sagen angår, eller, hvor sagen omfatter flere krav eller spørgsmål, til et
af disse, ligesom retten kan træffe særskilt afgørelse om en del af et krav eller om et af flere
krav eller spørgsmål, som sagen angår, jf. retsplejelovens § 253, stk. 1 og 2.
angår et tvistepunkt under sagen ikke sagens materielretlige problemer, men alene sagens
formalitet eller spørgsmål af betydning for sagens oplysning, vil det ofte være hensigtsmæs-
sigt at afklare sådanne tvister allerede under sagens forberedelse.
jeg finder, at udskillelsen af sådanne tvister med henblik på at træffe særskilt afgørelse
herom, har til formål at forberede, at hovedforhandlingen kan koncentreres om sagens mate-
rielretlige problemer, og at denne del af sagsbehandlingen derfor henhører under forberedel-
sen og ikke hovedforhandlingen, heller ikke selv om afgørelse af de omhandlede tvister sker
efter særskilt forberedelse og mundtlig eller skriftlig forhandling.
landsrettens beslutninger af 11. og 28. november 2011 om berammelse af en delforhandling
med henblik på stillingtagen til de nedlagte påstande om afvisning og frifindelse for tiden er
truffet under sagens forberedelse, og de udskilte spørgsmål angik indsigelser mod formulerin-
gen af kærendes påstande samt om litispendensvirkning. jeg finder, at en delforhandling om
sådanne spørgsmål, som finder sted under sagens forberedelse, ikke kan anses for en del af
hovedforhandlingen, og stemmer derfor for at tage de kærendes påstand til følge.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
                                        thi bestemmes:
landsretten kendelse stadfæstes.