text:
                             højesterets dom
                           afsagt torsdag den 10. juni 2010
sag 407/2008
(1. afdeling)
advokat lars sandager (tidligere advokatfirmaet scheibel i/s ved advokat lars sandager-
jørgensen)
(selv)
mod
codan forsikring a/s
(advokat michael s. wiisbye)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 12. afdeling den 8. oktober 2008.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: torben melchior, per walsøe, asbjørn jensen,
vibeke rønne og henrik waaben.
påstande
appellanten, advokat lars sandager, har gentaget sin påstand.
indstævnte, codan forsikring a/s, har påstået stadfæstelse.
anbringender
lars sandager har supplerende anført bl.a., at hans krav ikke alene er hjemlet i aftalen med
codan, idet advokatnævnets kendelse i sig selv er grundlag og hjemmel for kravet. endvidere
er der på friere grundlag i form af almindelige retsprincipper og uden hjemmel i formel lov
mulighed for at tilkende en part udenretlige advokatomkostninger, jf. fed 1996.595 v, u
2000.2291 h og u 2004.904 v, bl.a. når der har været en rimelig grund til advokatbistanden.
codan nægtede at honorere hans krav og gav dermed anledning til, at han måtte indhente et
responsum fra advokatrådets responsumudvalg, og forelæggelsen må anses for rimeligt be-
                                              - 2 -
grundet, eftersom han fik medhold. det følger også af almindelige standpunktsbetragtninger,
at codan er forpligtet til at dække hans arbejde og omkostninger ved forelæggelsen for re-
sponsumudvalget, hvilket han også forud for forelæggelsen havde taget forbehold om.
supplerende sagsfremstilling
det er oplyst, at som svar på advokat børge stjernholms brev af 14. september 2005 til co-
dan, hvori advokaten opgjorde sit salær til 40.000 kr. ekskl. moms, tilbød codan i brevet af
30. september 2005 advokaten et salær på 20.000 kr. ekskl. moms.
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster højesteret dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal lars sandager inden 14 dage efter denne højesterets-
doms afsigelse betale 30.000 kr. til codan forsikring a/s. beløbet forrentes efter rentelovens
§ 8 a.


text:
s002501v - blc
                                  afsagt den 24. maj 2002
sag: s25/2000
                                 nakskov havn
                                 (advokat henrik kleis)
                                 mod
                                 winther & vedel a/s
                                 (advokat morten lundqvist jakobsen)
                                           dom
under denne sag skal der tages stilling til om, nakskov havn er berettiget til at opkræve
vareafgift hos winther & vedel a/s (idet følgende winther & vedel) for deres oppump-
ning af sand fra et skib, der havde lagt til en dok, som var ejet af nakskov skibsværft
a/s, men som lå inden for havneområdet i nakskov havn.
sandet blev oppumpet som led i en entrepriseaftale, som nakskov kommune havde ind-
gået den 14. maj 1999 med winther & vedel efter en forudgående udbudsforretning.
arbejdet havde til formål at rense en forurenet grund, på hvilken der skulle opføres en
vindmøllefabrik.
                                                           -2-
nakskov havns regulativ og trafikministeriets bemærkninger vedrørende afgifter
af nakskov havns regulativ & vedtægter 1999 (i det følgende: regulativet) fremgår
bl.a. følgende:
                                                 ”skibsafgift
       af alle skibe … betales en afgift (skibsafgift) for henliggen i havnen eller i de uddybende
       løb til denne. skibsafgiften påhviler skibet. …
       skibsafgiften betales … med … kr. 2,20 pr. bruttoton (bt) for hvert anløb, …
                                                  vareafgift
       … vareafgifter betales af alle varer der losses eller indlades – eller på anden måde sø- eller
       landsættes i havnen. … vareafgiften påhviler varemodtageren, respektive vareafsenderen,
       og skibet har regres overfor varemodtager respektive vareafsender. …
       afgiften er opdelt i følgende varegrupper og udgør:
         gruppe nr.    vareart                                                pris i kr. pr. ton
                       ikke spiselige produkter af animalsk oprindelse,
               1                                                                     3,45
                       sukkerroer, … jord – og stenarter …
               2       …                                                              …
       fritaget for vareafgift er: … g) varer og materiel til havnens eget brug.”
af et tillæg af 1997 til regulativet (i det følgende: tillægget) fremgår bl.a.:
       § 1: for alle skibe, der anløber nakskov skibsværfts havneanlæg (kajer, dokke, bassiner
       m.v.) betales skibsafgifter efter nærværende tillæg. …
       § 4: for skibe som anløber nakskov skibsværfts havneanlæg med henblik på lastning og-
       /eller losning betales skibs- og vareafgift efter taksregulativets almindelige bestemmelser.”
i brev af 21. marts 1997 har trafikministeriets 3. kontor ved tidligere ekspeditionssekre-
tær bent vagn hansen besvaret en forespørgsel fra nakskov kommunes havnevæsen
vedrørende opkrævning af havneafgift af skibe, som anløber det tidligere nakskov skibs-
værfts kajanlæg i nakskov, eller som oplægges ved kajanlæggene i værftsområdet. af
svaret fremgår bl.a.:
       ”… det fremgår af sagen, at der ikke i det for nakskov havn gældende skibs- og vareaf-
       giftsregulativ er indeholdt bestemmelser om fritagelse for betaling af skibsafgift for skibe,
       som anløber kajerne ved det tidligere værftsområde, eller som oplægges i området.
       det fremgår endvidere af det af ministeriet fastsatte reglement for ordens overholdelse i
       nakskov havn, at vandområdet ved det tidligere nakskov skibsværfts kajer er omfattet af
       det nakskov havn tillagte søområde.
                                                          -3-
       hertil kommer, at havnen afholder alle udgifter til oprensning og afmærkning af sejlløbet
       gennem nakskov fjord til nakskov havn.
       i denne anledning skal vi meddele, at nakskov havn med hjemmel i havnens skibs- og va-
       reafgiftsregulativ kan opkræve skibsafgifter af skibe, som anløber det tidligere nakskov
       skibsværfts kajer samt at havnen kan fastsætte regler for betaling af vandareallejeafgift for
       skibe, som oplægges ved disse kajer.”
ved brev af 29. juli 1997 til nakskov skibsværft a/s har trafikministeriets 3. kontor ved
tidligere ekspeditionssekretær bent vagn hansen bl.a. angivet:
       ”… selskabet [nakskov skibsværft a/s] fremhæver, at værftet ejer og vedligeholder kajer-
       ne m.v., at værftet ikke længere udfører nybygning af skibe i egen regning, men udlejer
       værftsfaciliteterne til reparationsvirksomheder inden for skibsbranchen, samt at der i de 80
       år, hvor skibsværftet har ejet de pågældende kajer m.v., aldrig er blevet opkrævet skibsaf-
       gifter for skibe, som anløber værftets kajer m.v.
       i denne anledning skal vi oplyse følgende:
       efter udløbet af overgangsperioden pr. 1. januar 1995 fastsætter trafikhavnene – herunder
       en kommunalt styret trafikhavn som nakskov havn – i henhold til lov om trafikhavne m.v.
       i princippet deres takster frit.
       det er havnebestyrelsen, som afgør, om der skal betales afgifter for benyttelsen af værftets
       kajer. som det fremgår af vedlagte kopi af nakskov kommunes brev af 16. juli 1997, har
       nakskov byråd den 2. juli 1997 godkendt en indstilling fra havneudvalget om, at der skal
       betales afgifter til nakskov havn af skibe, der anløber skibsværftets kajer.
       baggrunden herfor er, at nakskov havn afholder en årlig udgift på 1,5 mio. kr. i forbindel-
       se med afmærkningen af sejlløbet til vedligeholdelse af vanddybden i både sejlrenden og
       havnebassinet samt til isbrydning.
       havneudvalget finder det rimeligt, at også de skibe, som anløber værftets kajer bidrager
       med en afgift til havnen, idet det også for disse skibes sejlads er nødvendigt, at havnen ved-
       ligeholder sejlløb og havnebassin.
       som nævnt ligger kompetencen til at fastsætte havnetaksterne i nakskov havn hos byrådet
       som havnebestyrelse. på baggrund af det af havnen oplyste om udgifterne til afmærkning af
       sejlløbet og til vedligeholdelse af vanddybden i sejlløbet og i havnebassinet, finder ministe-
       riet ikke grundlag for at kritisere byrådets beslutning om, at også de skibe, som anløber
       værftets kajer, skal bidrage med en afgift til havnen.
       for så vidt angår selskabets spørgsmål, om der opkræves tilsvarende afgifter i andre havne,
       kan vi efter en rundspørge i en række havne oplyse, at der i nogle havne ved private skibs-
       værftskajer ikke betales skibsafgift eller vandareallejeafgift for skibe, som benytter disse
       kajer, mens der i andre havne betales afgift efter en særlig overenskomst mellem værftet og
       havnen –i ét tilfælde med baggrund i havnens udgifter til vedligeholdelse af sejlløbet til
       havnen.”
korrespondance m.v.
firmaet skude og jacobsen havde på vegne af nakskov kommune i april 1999 udsendt
udbudsmateriale med et tilbuds- og afregningsgrundlag, som winther & vedel dog har
bestridt at have modtaget. om afregningsgrundlaget er det i punkt. 2.3.1. bl.a. angivet:
       ”ydelsen indeholder levering og indbygning af grus. …
                                                      -4-
       såfremt masserne bringes ind fra søen, skal havneafgifter i henhold til omstående være ind-
       regnede. …
       ved søværts levering skal være indeholdt havneafgifter, som angivet i omstående bilag.”
i brev af 12. april 1999 har nakskov havn til nakskov kommune fremsendt havnens
regulativ med gældende priser for skibs- og vareafgifter. skibs- og vareafgiften er i bre-
vet angivet til henholdsvis 2,20 kr. pr. bt og 3,45 kr. pr. ton for jord m.v.
nakskov havn fremsendte den 9. juli 1999 til winther & vedel en faktura på skibsafgift
på 43.890,00 kr. inkl. moms for indpumpning af sand bag værftet. denne faktura er be-
talt.
den 13. juli 1999 fremsendte nakskov havn endvidere til winther & vedel den omtvis-
tede faktura på vareafgift for indpumpning af sten og grus på 856.949,81 kr. inkl. moms.
i brev af 21. oktober 1999 har winther & vedel protesteret mod denne faktura under hen-
visning til, at havnen efter deres opfattelse ikke har hjemmel til at opkræve vareafgift, da
indpumpningen er sket fra privatejet grund.
påstande
nakskov havn har nedlagt påstand om, at winther & vedel skal betale 856.949,81 kr.
med tillæg ad sædvanlig procesrente fra sagens anlæg den 13. juni 2000, til betaling sker.
winther og vedel har påstået frifindelse, subsidiært mod betaling af et mindre beløb.
forklaringer
havnechef siden 1. februar 2001 i nakskov, hans borchersen, har bl.a. forklaret, at nak-
skov havn er en kommunal selvstyre havn, og at havnens økonomi derfor skal hvile i sig
selv efter havneloven. nakskov havns eneste indtægter er skibs- og vareafgifter samt
lejeafgifter fra bl.a. pakhuse, kraner og slæbebåde. havnen er nødt til at opkræve vare-
afgift, da transport af varer også belaster havnen, og da havnens økonomi ellers ikke kan
løbe rundt. havnen har en omsætning på ca. 7 mio. kr., der bl.a. skal dække udgifter til
vedligeholdelse og løn til 9 ansatte. havnebestyrelsen består af 5 politikere og henholds-
vis 1 medarbejder- og 1 brugerrepræsentant udpeget af havnen.
                                                -5-
tømrer og bygningsingeniør jens olsen har bl.a. forklaret, at han arbejdede hos winther
& vedel på tidspunktet for den pågældende entreprise, der blev indgået 14. maj 1999,
men påbegyndt lidt tidligere. han havde ca. én måned tidligere på havnekontoret ind-
hentet regulativet, men på dette tidspunkt var aftalen med nakskov kommune allerede
indgået. før dette tidspunkt havde han ikke set hverken regulativet eller tillægget eller
brevet af 12. april 1999 til nakskov kommune vedrørende beregningen af skibs- og
vareafgifter, der ikke var vedlagt udbudsmaterialet. han er ikke klar over, om nogle af
hans kollegaer fra winther & vedel kan have rekvireret materialet. på et tidspunkt efter,
at entreprisen var påbegyndt, tog han telefonisk kontakt til den daværende havnechef
peter noor for at meddele, at winther & vedel ville betale skibsafgiften månedsvis. der
blev ikke under denne samtale indgået en mundtlig aftale om betaling af vareafgift.
i forbindelse med udførelsen af entreprisen forsøgte winther & vedel at indgå en aftale
med nakskov havn om lån af materiel, men dette blev afvist af havnen. winther & vedel
måtte derfor selv leje det nødvendige materiel af bl.a. nakskov skibsentrepriser a/s og
betale herfor.
han så ikke i første omgang fakturaen på vareafgifterne fra nakskov havn. efter nogle
måneder blev han ringet op af havnechefen, der rykkede for betaling. herefter fik han på
ny tilsendt fakturaen, som winther & vedel imidlertid valgte ikke at betale, da deres råd-
giver mente, at nakskov havn ikke kunne kræve betaling af vareafgift, når oppumpnin-
gen var foregået fra en dok, der ikke var ejet af nakskov havn.
forsyningschef i nakskov kommune leo christensen har bl.a. forklaret, at han var an-
svarlig for entreprisen. kommunen spurgte nakskov havn om afgiftsniveauet inden ud-
bydelsen af entreprisen om oprensning af den pågældende grund. kommunen fik udarbej-
det et tilbuds- og afregningsgrundlag, der skulle gælde for alle udbydere, hvor det i punkt
2.3.1 var indføjet, at der skulle være indeholdt havneafgifter, da de store sandmængder
sandsynligvis ville blive sejlet til grunden. dette var medtaget i udbudsgrundlaget som en
forudsætning, således at kommunen undgik en ekstraregning for havneafgifter.
winther & vedel fik entrepriseopgaven, da de kunne udføre opgaven på kortest tid. en-
treprisesummen udgjorde 9 mio. kr. ekskl. moms. han er ikke sikker på, at brevet af 12.
april 1999 med beregningsgrundlaget for skibs- og vareafgifter er blevet sendt til winther
& vedel. på et tidspunkt blev han kontaktet af jens olsen fra winther & vedel, der ville
                                                  -6-
forhandle om afgifter, og han henviste jens olsen til havnechefen, da det er ham, der for-
handler afgifterne. det er hans opfattelse, at jens olsen på dette tidspunkt kendte afgifts-
niveauet, men han er ikke klar over, om det både gjaldt for skibs- og vareafgifter.
tidligere ekspeditionssekretær i trafikministeriet bent vagn hansen har bl.a. forklaret, at
han siden 1950’erne og til sin fratræden den 1. maj 2000 havde havne som sit arbejdsom-
råde. når brevene af 21. marts og 29. juli 1997 kun taler om skibsafgifter, skyldes det ale-
ne, at ministeriet kun blev spurgt herom, men ikke om vareafgifter, som man derfor ikke
har svaret på. efter hans opfattelse ville ministeriet i givet fald have svaret det samme
vedrørende vareafgifter som vedrørende skibsafgifter, det vil sige at nakskov havn kun-
ne fastsætte skibs- og vareafgifter for skibe, der anløber værftets kajer, og at afgifterne
kunne fastsættes på et niveau, der samlet modsvarede havnens udgifter. de sidste afsnit i
brevet af 29. juli 1997 omfatter havneafgifter i bred forstand og dermed også vareafgifter.
det afgørende for, om havnen kan kræve afgift, er, om havnens vandareal er blevet be-
nyttet. det er ikke sædvanligt, at en havn henfører specifikke udgifter til konkrete indtæg-
ter for det enkelte skib. en privatstyret havn skal efter havneloven have indtægter af en
størrelse, der kan dække udgifterne, herunder hensættelser til vedligeholdelse. det er hans
opfattelse, at nakskov havn har en stram økonomi.
anbringender
nakskov havns advokat har gjort gældende, at winther & vedel er forpligtet til at betale
vareafgifter, da afgifterne er sædvanlige og har klar hjemmel i regulativet og tillægget.
afgifterne er vedtaget af nakskov byråd, og tidligere ekspeditionssekretær i trafikmini-
steriet bent vagn hansen har under sagen forklaret, at det efter hans opfattelse er trafik-
ministeriets holdning, at nakskov havn er berettiget til at kræve betaling af vareafgift for
skibe, der har anløbet værftets dok, idet dokken ligger inden for havnens område. det er
en betingelse for overhovedet at anløbe havne, herunder nakskov skibsværfts område, at
afgifter betales. forpligtelsen til at betale afgift er ikke afhængig af nærmere aftale eller
vedtagelse, selv om det blotte anløb inden for havnens område må kunne sidestilles med
en stiltiende aftale eller vedtagelse.
uanset om det må lægges til grund, at de bilag, der var henvist til i udbudsmaterialet, ikke
var medsendt, burde winther & vedel som professionelle have reageret herpå og selv
have rekvireret de manglende bilag med oplysninger om afgifterne. det må derfor lægges
                                                 -7-
til grund, at winther & vedel forud for afgivelsen af deres bud har været bekendt med
vareafgifterne og ved buddet har taget højde herfor. winther & vedel har desuden kort
efter påbegyndelsen af entreprisen indhentet regulativet og tillægget og må i hvert fald
på dette tidspunkt have været bekendt med pligten til at betale både skibs- og vareafgift.
efter havneloven kan en havn fastsætte afgifter, når blot havnens økonomi hviler i sig
selv, jf. havnelovens § 4 og § 10, stk. 1. nakskov havn har været nødt til at opkræve va-
reafgifterne for derved at sikre, at havnens økonomi kunne løbe rundt.
det oppumpede sand er ikke losset til nakskov havns eget brug, men derimod til brug
for en entreprise udført af winther & vedel for nakskov kommune. nakskov havn og
nakskov kommune kan ikke identificeres, da det er to adskilte forvaltninger og to juri-
diske personer med hver sin økonomi. winther og vedel er derfor ikke fritaget for beta-
ling af vareafgift i medfør af regulativets punkt 2, litra g.
winther & vedels advokat har gjort gældende, at nakskov havn ikke har hjemmet i re-
gulativet og tillægget til at afkræve winther & vedel vareafgift for varer, der losses til
og fra den dok, der ejes af nakskov skibsværft a/s. trafikministeriet har da også i bre-
vene af 21. marts og 27. juli 1997 udelukkende godkendt nakskov havns hjemmel til at
opkræve skibsafgift og vandareallejeafgift for skibe, der anløber, henholdsvis oplægges
ved nakskov skibsværfts anlæg i nakskov havn, men derimod ikke vareafgifter.
det fremgår ikke af regulativet, at det gælder sø- og landsætning fra områder uden for
nakskov havn, og tillægget hjemler ikke vareafgift. det kan ikke, som angivet af nak-
skov havn, lægges til grund, at havn nogle steder i regulativet og tillægget skal forstås
som nakskov havn, men andre steder skal forstås udvidende som også dækkende skibs-
værftet. da det er nakskov havn, der har udfærdiget regulativet og tillægget, må uklar-
heder fortolkes mod nakskov havn. formuleringen: ”vareafgifter betales af alle varer
der losses eller indlades – eller på anden måde sø- eller landsættes i havnen ”, må derfor
forstås således, at det alene er losninger og indladninger til og fra nakskov havns arealer,
der er afgiftsbelagt.
havnelovens § 10, stk. 1, giver kun forudsætningsvis hjemmel til opkrævning af afgifter
til dækning af omkostninger, da opkrævningen ellers ville være af fiskal karakter og der-
med alene kan pålægges ved lov, jf. grundlovens § 43. vareafgifter dækker traditionelt
                                                 -8-
havnens omkostninger til de varerelaterede udgifter til fenders, belysning, adgangsforhold
m.v., mens skibsafgifter traditionelt dækker havnens omkostninger til havnebassinet, så-
som oprensning m.v. nakskov havn har ikke stillet faciliteter til rådighed for winther &
vedel og har på intet tidspunkt taget del i eller været berørt af losningsarbejdet, der fore-
gik i dok 2. winther & vedel har derimod selv afholdt alle udgifter, herunder til lys, op-
rensning af bunden etc. nakskov havn har derfor ikke haft nogen omkostninger i forbin-
delse med udførelsen af entreprisen ud over et vist brug af vandbassinet ved indsejlingen
af skibene, og winther & vedel har allerede ved betaling af skibsafgift dækket denne be-
lastning og bidraget til vedligeholdelse af sejlløb, havnebassin m.v.
som forklaret af jens olsen indeholdt udbudsmaterialet ikke bilag med oplysninger om
pligten til at betale havneafgift, herunder vareafgift, og winther & vedels afhentning af
regulativet og tillægget på havnekontoret kan ikke på nogen måde sidestilles med en
stiltiende aftale eller vedtagelse om betaling af vareafgift for varer losset fra tredjemands
ejendom.
winther & vedel er under alle omstændigheder fritaget for betaling af vareafgifter i over-
ensstemmelse med regulativets undtagelse for varer og materiel til havnens eget brug.
nakskov havn må identificeres med nakskov kommune, da havnen styres af kommunal-
bestyrelsen, og da kommunen hæfter for havnens gæld.
subsidiært gøres det gældende, at winther & vedel alene skal betale de konkrete udgif-
ter, der er påløbet i forbindelse med den pågældende sejlads med fradrag af det allerede
betalte i form af skibsafgift.
sø- og handelsrettens afgørelse
efter havnelovens § 10, stk. 1, skal de samlede udgifter ved drift af en havn modsvares af
indtægter fra skibs- og vareafgifter. som forklaret af tidligere ekspeditionssekretær i tra-
fikministeriet bent vagn hansen kan havnen efter behov fastsætte skibs- og vareafgifter-
ne, således at indtægterne samlet modsvarer udgifterne, uden at afgifterne specifikt skal
være relateret til bestemte ydelser.
havneloven forudsætter, at havnen ikke får en uberettiget overdækning, og at havnens
indtægter kun anvendes til brug for havnen, jf. princippet i havnelovens § 4, stk. 1, og
                                                -9-
havnelovens § 9, stk. 2. der er ikke forelagt retten nogen oplysninger, som viser, at ind-
tægterne ved de pågældende afgifter og gebyrer ikke skulle stå i forhold til de udgifter af
mere generel karakter, som findes på det pågældende forvaltningsområde, jf. ufr
1993.757 h (gebyrdommen).
efter regulativet skal der betales vareafgift af alle varer, der sø- eller landsættes i hav-
nen, og efter tillægget skal der på tilsvarende måde betales vareafgift for skibe, som an-
løber nakskov skibsværfts havneanlæg med henblik på lastning eller losning.
idet winther & vedels skib har anløbet nakskov skibsværfts havneanlæg med henblik på
losning af sandet, og idet regulativets undtagelse vedrørende varer til havnens eget brug
ikke finder anvendelse, da havnen er et selvstændigt forvaltningssubjekt med egen kasse
og regnskab, er vareafgiften opkrævet med rette.
afgiften påhviler varemodtagerne, og skibet skal betale afgiften med regres mod vare-
modtageren.
nakskov havn får derfor medhold i sin påstand.
                         thi kendes for ret
winther & vedel a/s skal inden 14 dage til nakskov havn betale 856.949,81 kr. med
tillæg af sædvanlig procesrente fra den 13. juni 2000, til betaling sker.
hver part bærer sine egne sagsomkostninger.
helle lehmann                            elmer.                                 ole gernyx

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                         afsagt mandag den 15. januar 2018
sag 139/2017
frese a/s
(advokat thea præstmark)
mod
flowcon international aps
(advokat preben kønig)
i tidligere instanser er afsagt dom af sø- og handelsretten den 21. august 2015 og af østre
landsrets 10. afdeling den 10. marts 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard
pedersen, jon stokholm, poul dahl jensen og jan schans christensen.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanten, frese a/s, har nedlagt påstand om, at sagen fremmes for højesteret, og at sel-
skabet tilkendes yderligere sagsomkostninger på ikke under 1.132.166,67 kr.
indstævnte, flowcon international aps, har principalt påstået afvisning, subsidiært stadfæ-
stelse og mere subsidiært, at frese a/s tilkendes et beløb mindre end 1.132.166,67 kr. til
dækning af sagsomkostninger.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af fogedretten i næstveds kendelse af 28. april 2008, der er delvist gengivet i sø-
og handelsrettens dom, at flowcon international aps (tidligere flowcon international a/s)
                                               - 2 -
nedlagde påstand om sikkerhedsstillelse, hvis fogedforretningen fremmedes helt eller delvist.
fogedretten tog ved sin kendelse frese a/s’ påstand om forbud til følge, dog således at for-
buddet alene omfattede de af flowcons handlinger, der krænkede freses ret i danmark, og
mod, at frese stillede en sikkerhed. sikkerhedsstillelsen blev ved fogedrettens kendelse af 16.
maj 2008 fastsat til 10 mio. kr., som herefter blev stillet i form af en bankgaranti. af fogedret-
tens begrundelse fremgår, at sikkerheden er fastsat til det skønsmæssige beløb, det vil koste
flowcon at flytte produktionen til udlandet samt det omkostningstab, dette medfører, hvilket
beløb flowcon skønsmæssigt havde ansat til minimum 10 mio. kr.
frese vandt sagen ved sø- og handelsretten. freses udgift til sikkerhedsstillelsen indgik ikke i
rettens omkostningsafgørelse, og der foreligger ikke oplysninger om, at udgiften blev krævet
dækket. for landsretten var fremlagt dokumentation for udgifterne på 1.132.166,67 kr. til
bankgarantien, og frese havde gjort gældende, at udgiften skulle indgå i landsrettens omkost-
ningsfastsættelse. landsretten stadfæstede sø- og handelsrettens dom og tilkendte frese som
den vindende part 85.000 kr. i sagsomkostninger for landsretten. landsretten lagde herved
vægt på sagens genstand, omfang og varighed.
frese søgte ved brev af 24. marts 2017 om procesbevillingsnævnets tilladelse til i medfør af
retsplejelovens § 392, stk. 3, at kære østre landsrets omkostningsafgørelse i dommen af 10.
marts 2017 til højesteret. i sit høringssvar af 11. april 2017 til procesbevillingsnævnet be-
mærkede flowcon, at der ikke var hjemmel til kæretilladelse. ved brev af 30. maj 2017 med-
delte procesbevillingsnævnet i medfør af retsplejelovens § 368, stk. 8, jf. § 371, frese tilladel-
se til særskilt anke til højesteret af sagsomkostningsafgørelsen i landsrettens dom af 10. marts
2017.
anbringender
frese a/s har vedrørende sagens fremme anført navnlig, at procesbevillingsnævnets afgørelse
af 30. maj 2017 om tredjeinstansbevilling ikke er til påkendelse i denne sag, og at nævnet
under alle omstændigheder ikke har overskredet sine lovhjemlede beføjelser. en eventuel sag
om omgørelse af procesbevillingsnævnets afgørelse skal anlægges mod nævnet. det bestrides,
at det er en forudsætning for procesbevillingsnævnets meddelelse af anketilladelse, at ansøg-
ningen om appeltilladelse angiver, at der søges tilladelse til netop anke. hverken bestemmel-
serne i retsplejelovens § 22, § 368, stk. 8, og § 371, stk. 1 og 2, eller bekendtgørelse nr. 152 af
                                                - 3 -
25. februar 2016 om forretningsorden for procesbevillingsnævnet stiller krav om, at en an-
søgning om tredjeinstansbevilling skal angive, om der søges tilladelse til anke eller kære. pro-
cesbevillingsnævnet har holdt sig inden for rammerne af retsplejelovens § 371, stk. 1, og der
er ikke grundlag for at tilsidesætte nævnets tilladelse med henvisning til, at der i ansøgningen
er anmodet om tilladelse til kære.
flowcon nedlagde i ankesvarskriftet påstand om afvisning. freses anbringender vedrørende
spørgsmålet om afvisning blev fremsat i det første indlæg for højesteret umiddelbart efter
ankesvarskriftet og kunne ikke være fremsat tidligere. subsidiært bør højesteret tillade an-
bringenderne fremsat.
for så vidt angår påstanden om tilkendelse af yderligere sagsomkostninger er det anført navn-
lig, at påstandsbeløbet på 1.132.166,67 kr. svarer til den garantiprovision, selskabet har af-
holdt til den stillede bankgaranti, og at disse faktiske udgifter skal medtages i omkostningsaf-
gørelsen. omkostningerne til garantien har været nødvendige for at opretholde det fogedfor-
bud, som justifikationssagen vedrørte, og garantiens størrelse er fastsat efter flowcons opgø-
relse af sit potentielle tab, hvis det nedlagte fogedforbud måtte have været nedlagt med urette.
flowcon skal som den tabende part erstatte modparten de udgifter, retssagen har påført den-
ne, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1. som sagsomkostninger erstattes de udgifter, der har været
fornødne til sagens forsvarlige udførelse, jf. retsplejelovens § 316. det fremgår af bemærk-
ningerne til bestemmelsen, at når en udgift til andet end advokatbistand har været fornøden til
sagens forsvarlige førelse – og parten i øvrigt tilkendes fulde sagsomkostninger – skal udgif-
ten erstattes fuldt ud. det bestrides, at freses skønsspørgsmål har vidtløftiggjort det afholdte
syn og skøn, og at selskabet bærer ansvaret for sagens langstrakte forløb. parterne har stillet
stort set samme antal spørgsmål til syns- og skønsmændene. frese har stillet 77 og flowcon
81 spørgsmål. landsretten har ikke i dommen begrundet, hvorfor udgifterne til garantiprovi-
sion ikke er taget i betragtning.
flowcon international aps har vedrørende afvisningspåstanden anført navnlig, at frese søgte
om tilladelse til i medfør af retsplejelovens § 392, stk. 3, at kære omkostningsafgørelsen, men
afgørelser om sagsomkostninger i domme afsagt af landsretten skal rettelig ankes, jf. retsple-
jelovens § 368, stk. 8. der var ikke tale om simpel fejlskrift, og frese, der stedse har været
repræsenteret ved advokat, søgte ikke inden for fristen om tilladelse til at anke omkostnings-
                                                  - 4 -
afgørelsen. på det forberedende retsmøde den 22. august 2017 var parterne enige om, at forbe-
redelsen kunne anses for afsluttet. der er derfor tale om et nyt anbringende, når frese i sit
indlæg af 26. september 2017 gør gældende, at der ikke stilles indholdsmæssige krav til
ansøgningen, og at der ikke er krav om, at det i ansøgningen anføres, hvorvidt der søges om
tilladelse til at anke eller til at kære, og dette nye anbringende kan ikke tillades fremsat, jf.
retsplejelovens § 383, stk. 3, 2. pkt. efter praksis afvises appel af en afgørelse, hvis der er
anvendt et forkert retsmiddel, og der er ingen retlig relevant grund til, at frese skal stilles bed-
re, end hvis det ikke havde været nødvendigt at søge procesbevillingsnævnets tilladelse. det
er ikke procesbevillingsnævnets opgave at ”berigtige” fejl begået af advokater, hvilket der
heller ikke er hjemmel til. det er i øvrigt et nyt anbringende, at højesteret ikke kan efterprøve
procesbevillingsnævnets afgørelse under denne sag, og anbringendet kan ikke tillades frem-
sat, jf. retsplejelovens § 383, stk. 3, 2. pkt. flowcon kan ikke henvises til at anlægge sag mod
procesbevillingsnævnet i en situation som den foreliggende, hvor en fejl begået af frese har
betydning for den allerede verserede sag. tilladelsen, som ikke burde være meddelt, må anses
for ugyldig, og anken skal følgelig afvises.
for så vidt angår spørgsmålet om tilkendelse af sagsomkostninger er det anført navnlig, at
landsrettens sagsomkostningsafgørelse er korrekt og følgelig skal stadfæstes. landsretten har
på fuldt oplyst grundlag, herunder med kendskab til freses dokumentation for omkostninger-
ne ved sikkerhedsstillelsen og anbringender i bl.a. påstandsdokumentet vedrørende sagsom-
kostningerne, fastsat sagens omkostninger på baggrund af en samlet vurdering af sagens om-
stændigheder. landsretten har ikke pligt til at fremhæve sikkerhedsstillelsen i præmisserne for
omkostningsafgørelsen, og afgørelsen er således ikke forkert af den grund. et eventuelt beløb
til dækning af udgiften til sikkerhedsstillelse må nedsættes, da det afholdte beløb til sikker-
hedsstillelse er blevet eksorbitant stort som følge af sagens langstrakte forløb, hvilket frese i
ikke uvæsentligt omfang bærer ansvaret for. frese var rekvirent for det gennemførte syn og
skøn, som blev vidtløftiggjort i udtalt grad ved freses talrige spørgsmål.
højesterets begrundelse og resultat
procesbevillingsnævnet meddelte ved afgørelse af 30. maj 2017 frese a/s tilladelse til
særskilt anke af sagsomkostningsafgørelsen i landsrettens dom. selv om frese havde ansøgt
om tilladelse til kære, finder højesteret ikke grundlag for at anse nævnets afgørelse for
ugyldig. flowcon international aps’ påstand om afvisning tages derfor ikke til følge.
                                               - 5 -
frese havde for landsretten gjort gældende, at selskabets udgifter på 1.132.166,67 kr. til
bankgarantien skulle indgå ved omkostningsafgørelsen. landsretten pålagde ved dommen af
10. marts 2017 flowcon at betale 85.000 kr. til frese i sagsomkostninger for landsretten. be-
løbet var fastsat ud fra ”sagens genstand, omfang og varighed”.
højesteret finder, at de nævnte 85.000 kr. må anses for tilkendt til dækning af freses rimelige
udgifter til advokatbistand for landsretten. spørgsmålet er herefter, om frese som den vinden-
de part har krav på også – helt eller delvis – at få dækket udgiften til bankgarantien som sags-
omkostning.
udgiften har baggrund i, at fogedretten efter anmodning fra flowcon pålagde frese at stille
sikkerhed for fogedforbuddet, og størrelsen heraf blev i maj 2008 fastsat til 10 mio. kr. under
hensyn til flowcons skøn over sine forventede udgifter og tab. sagen verserede for sø- og
handelsretten fra juni 2008. parallelt med sagen verserede der en sag ved patentmyndighe-
derne, hvor flowcon gjorde indsigelse mod freses patent. ankenævnet for patenter og va-
remærker stadfæstede ved afgørelse af 13. december 2010 patent- og varemærkestyrelsens
afgørelse, hvorefter freses patent blev opretholdt i ændret form. i februar 2011 anlagde
flowcon sag mod ankenævnet. der blev til brug for begge sager, som blev behandlet sam-
men, gennemført et syn og skøn, hvorunder såvel frese som flowcon stillede et stort antal
spørgsmål. flowcon tabte sagen ved sø- og handelsretten i august 2015 og ankede sagen til
landsretten, som ved dommen af 10. marts 2017 stadfæstede sø- og handelsrettens afgørelse.
højesteret finder, at udgiften til bankgarantien under de anførte omstændigheder som ud-
gangspunkt har været nødvendig for sagens forsvarlige førelse, jf. retsplejelovens § 316. ud-
giften er på over 1 mio. kr., hvilket navnlig skyldes sagens langvarige forløb. der er ikke
forelagt oplysninger, som giver grundlag for at antage, at det langvarige forløb beror på fre-
ses forhold, ligesom der ikke er oplyst andre omstændigheder, der giver grundlag for kun at
erstatte udgiften delvis.
højesteret tager herefter freses betalingspåstand til følge, således at det tilkendte sagsom-
kostningsbeløb for landsretten forhøjes med 1.132.166,67 kr. og forrentes som anført i lands-
rettens dom.
                                               - 6 -
sagsomkostningerne for højesteret fastsættes til dækning af udgifter til advokatbistand med
55.000 kr. og retsafgift med 41.220 kr., i alt 96.220 kr.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens afgørelse om sagsomkostninger stadfæstes med den ændring, at sagsomkost-
ningsbeløbet forhøjes med 1.132.166,67 kr.
i sagsomkostninger for højesteret skal flowcon international aps betale 96.220 kr. til frese
a/s.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage fra højesterets dom. sagsomkostningsbeløbet for
højesteret forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                            dom
afsagt den 27. juni 2017 af østre landsrets 17. afdeling
(landsdommerne arne brandt, louise saul og ole stryhn (kst.)).
17. afd. nr. b-1827-16:
hk/danmark som mandatar for
a
(advokat tina sejr gad)
mod
lønmodtagernes garantifond
(advokat sofie schrøder-andreasen)
denne sag, der er anlagt ved retten i hillerød den 3. februar 2016, er ved kendelse af 15. juli
2016 henvist til behandling ved østre landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
sagen drejer sig om, hvorvidt lønmodtagernes garantifond har været berettiget til at afslå
dækning af det af a anmeldte krav på tab af uddannelsesgode tilkendt af tvistighedsnævnet i
medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, med henvisning til, at lønmodtagernes
garantifond allerede har anerkendt dækning af et krav på godtgørelse for urimelig opsigelse
efter funktionærlovens § 2 b og minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
sagsøgeren, hk/danmark som mandatar for a, har nedlagt påstand om, at sagsøgte,
lønmodtagernes garantifond, tilpligtes at betale 15.000 kr., subsidiært et mindre beløb, med
fradrag af indeholdelsespligtig a-skat og med tillæg af procesrente fra sagens anlæg.
sagsøgte, lønmodtagernes garantifond, har påstået frifindelse, subsidiært frifindelse mod
betaling af et mindre beløb.
                                                - 2 -
sagsfremstilling
tvistighedsnævnet afsagde den 3. november 2014 kendelse i en klagesag mellem a og dennes
tidligere arbejdsgiver, b aps, der på dette tidspunkt var under konkurs. ved kendelsen tog
tvistighedsnævnet stilling til, om det var uberettiget, at arbejdsgiveren den 28. oktober 2013
havde ophævet den uddannelsesaftale, som var indgået mellem parterne den 15. februar 2012,
og hvorefter a skulle uddannes som eventkoordinator med uddannelsesperiode fra den 22.
februar 2012 til den 21. februar 2014. tvistighedsnævnet tog endvidere stilling til krav om
efterbetaling af løn mv. samt erstatning og godtgørelse i medfør af funktionærloven og
erhvervsuddannelsesloven for uberettiget ophævelse af uddannelsesforholdet, herunder et
beløb på 48.900,69 kr. i erstatning efter funktionærlovens § 3 svarende til 3 måneders løn, et
beløb på 20.311,61 kr. i godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b svarende til 1½ måneds løn
og et beløb på 35.000 kr. for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
af kendelsens begrundelse og resultat fremgår følgende blandt andet:
       ”…
       ad ophævelse af uddannelsesaftalen
       3 voterende udtaler:
       vi lægger efter elevens forklaring til grund, at eleven på forhånd havde fået lov til
       at holde fri den 11. oktober 2013 fra kl. 14, og at han – da denne frihed uvarslet
       blev inddraget – reagerede med stresssymptomer, som gjorde ham uarbejdsdygtig
       og ude af stand til at gennemføre den køretur til hillerød med et lydanlæg, som
       han var blevet pålagt. det forhold, at eleven om aftenen deltog som planlagt i en
       debat om erhvervsskolerne i odense finder vi ikke indebærer, at man må
       tilsidesætte hans forklaring om det passerede om eftermiddagen. vi lægger herved
       vægt på, at elevens forklaring til dels støttes af, at hans læge mandag den 14.
       oktober 2013 vurderede, at han led af stress og på den baggrund sygemeldte ham,
       og det findes mod elevens benægtelse ikke godtgjort, at han under sin sygdom
       deltog i aktiviteter i nordjylland således som hævdet af virksomheden, uanset at
       eleven ikke specifikt gjorde indsigelse over for denne oplysning.
       vi finder på denne baggrund, at virksomhedens ophævelse af uddannelsesaftalen
       var uberettiget og stemmer derfor for at tage elevens krav om erstatning efter
       funktionærlovens § 3 og godtgørelse i medfør af funktionærlovens § 2 b til følge,
       idet godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b under hensyn til elevens alder og
       anciennitet passende bør fastsættes til 13.500 kr. svarende til cirka 1 måneds løn.
       vedrørende kravet om godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 følger
       det af højesterets dom af 6. marts 2014, refereret i ufr 2014.1708 h, at en elev,
       der tilkendes erstatning for mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3, tillige
       har krav på godtgørelse for mistet uddannelsesgode, idet kompensationen herfor
       ikke er identisk med minimalerstatningen, men at størrelsen af godtgørelsen dog
                                         - 3 -
bør fastsættes under hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning efter
funktionærloven.
vi finder, at godtgørelsen for mistet uddannelsesgode heller ikke er identisk med
den godtgørelse, der kan tilkendes en elev efter funktionærlovens § 2 b. vi har
herved lagt vægt på, at godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b kompenserer for
usaglige hensyn, hvorimod der tilkendes eleven godtgørelse for tab af
uddannelsesgode ved en uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen, uanset om
det efter en funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under de samme
omstændigheder at opsige en elev. vi finder, at godtgørelsen efter
erhvervsuddannelsesloven i første række skal kompensere for det forhold, at der
ved ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med erhvervsuddannelseslovens
regler om uopsigelighed sker et uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle
have givet eleven (nye) muligheder for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at
den derfor må antages også at skulle motivere virksomhederne til at overholde
erhvervsuddannelseslovens regler om uopsigelighed.
på den baggrund og i overensstemmelse med den praksis, således som denne blev
fastlagt efter dommen afsagt af retten i holstebro den 27. september 2010,
hvorefter elever inden for funktionærområdet har fået tilkendt godtgørelse efter
både erhvervsuddannelsesloven og funktionærlovens §2b, finder vi – uanset at der
tillige kan være visse sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag
funktionærlovens § 2b og en forhøjet godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens
§ 65 – at der ikke bør ske en yderligere reduktion af godtgørelsen for mistet
uddannelsesgode alene som følge af, at eleven tillige er tilkendt en godtgørelse
efter funktionærlovens § 2b.
vi stemmer på denne baggrund for at tage elevens krav på godtgørelse for mistet
uddannelsesgode til følge med 15.000 kr., svarende til halvdelen af den
godtgørelse, der sædvanligvis udmåles efter tvistighedsnævnets praksis, under
hensyn til, at der er tilkendt eleven minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
2 voterende udtaler:
vi finder det efter elevens forklaring ikke tilstrækkeligt godtgjort, at eleven var
uarbejdsdygtig på grund af sygdom og berettiget til at forlade arbejdspladsen
fredag den 11. oktober 2013 kl. 14. vi har herved lagt vægt på, at han ikke
kontaktede sin læge om fredagen, således som han havde anført over for
arbejdsgiveren, og at lægeerklæringen således først er gældende fra mandag den
14. oktober 2013, samt på hans efterfølgende deltagelse i debatten i odense fredag
aften. når samtidig henses til, at eleven ikke gjorde indsigelse over for
oplysningen i høringsskrivelsen om, at han havde været i nordjylland under sin
sygdomsperiode, finder vi, at eleven selv har medvirket til at fremprovokere en
bortvisning, og at han derfor har fortabt eventuelle krav i anledning af ophævelsen
af uddannelsesaftalen.
vi stemmer med denne begrundelse for at frifinde indklagede for krav efter
erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens §§ 3 og 2b.
vi finder imidlertid i den konkrete situation også anledning til at bemærke, at vi er
uenige med flertallet i, at højesterets dom i ufr 2014.1708h og dom af 27.
                                         - 4 -
september 2010 fra retten i holstebro skulle være udtryk for, at der er hjemmel til
at tilkende en elev godtgørelse efter såvel erhvervsuddannelseslovens § 65 som
funktionærlovens § 2b i en situation, hvor eleven også får erstatning efter
funktionærlovens § 3. der foreligger således ingen afgørelser fra de civile
domstole, der har taget stilling til, om der kan tilkendes en elev
erstatning/godtgørelse efter alle de tre nævnte bestemmelser samtidig. i
tvistighedsnævnets tre kendelser af 26. marts 2012 (sag 18.2011), 8. maj 2012
(sag 19.2011), samt 22. april 2014 (sag 39.2013) fik eleverne ikke medhold i
sådanne krav.
en elev, der er omfattet af funktionærloven, kan få erstatning efter
funktionærlovens § 3 for det uvarslede ophør af uddannelsesaftalen. hvis en sådan
elev derudover bliver tilkendt godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65,
med begrundelsen at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven i første række
skal kompensere for, at der sker et uvarslet ophør, er det vores opfattelse, at der
vil være tale om dobbelt kompensation, idet godtgørelsen efter de to
bestemmelser, må siges i det væsentlige at dække samme forhold.
begreber godtgørelse/erstatning for ”tabt uddannelsesgode”, der ofte anvendes i
klageskrifter til nævnet, er ikke et fast begreb, der har støtte i loven eller
retspraksis. bl.a. med henvisning til ufr 2014.1708h er der ikke grundlag for at
antage, at den del af en § 65-godtgørelse, der ikke dækker indtægtstab, er en
erstatning/godtgørelse, der alene dækker ”tab af uddannelsesgode”. i ufr 2009.97
h og ufr 2014.1708h er det således lagt til grund, at godtgørelsen efter
erhvervsuddannelsesloven tilkendes som kompensation for en række forhold,
herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt
forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. af funktionærlovens § 2b fremgår
det, at godtgørelsen fastsættes bl.a. under hensyn til ”sagens øvrige
omstændigheder”, hvorfor der her er mulighed for, at samtlige omstændigheder,
der indgår i fastsættelsen af en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, tillige
kan indgå i grundlaget for fastsættelse af en godtgørelse efter funktionærlovens §
2b. både godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og efter
funktionærlovens § 2b fastsættes således skønsmæssigt og efter en samlet
vurdering af sagens omstændigheder. praksis efter de to bestemmelser viser, at
ganske mange momenter indgår i vurderingen. i forhold til spørgsmålet om
manglende eller forsinket uddannelse er problemet, at elevens fremtidige
beskæftigelsesmuligheder potentielt set skades ved en ophævelse. skade på
fremtidige beskæftigelsesmuligheder er netop et af de forhold, der tillige indgår
ved fastsættelsen af godtgørelse efter funktionærlovens § 2b og taler for en
forhøjet godtgørelse. ligeledes kan der ved fastsættelsen af en godtgørelse efter
funktionærlovens § 2b bl.a. indgå, om en medarbejder har fået nyt arbejde eller vil
få svært ved at få nyt arbejde. i forhold til spørgsmålet om forstyrrelse af forhold
bemærkes det, at når der efter funktionærlovens § 2b gives en godtgørelse bl.a. for
”skade på medarbejderens fremtidige muligheder for beskæftigelse”, gives den vel
netop også for funktionærens ”forstyrrelse af forhold”. i forhold til spørgsmålet
om mistet selvagtelse bemærkes det, at det ved fastsættelse af en godtgørelse efter
funktionærloven f.eks. efter praksis vil være en skærpende omstændighed, at det
for medarbejderen er krænkende, at der er en ubegrundet beskyldning om tyveri
eller andre udokumenterede eller krænkende udtalelser. endelig kan der efter
retspraksis gives godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, hvor regler for
                                           - 5 -
ansættelsesforholdets ophør ikke er overholdt, f.eks. hvor en saglig opsigelse er
efterfulgt af en usaglig bortvisning. således kan det også indgå i en godtgørelse
efter § 2b til en elev, at der er sket en uretmæssig ophævelse af
uddannelsesaftalen.
vi finder således, at der er et overlap mellem funktionærlovens § 2b og
erhvervsuddannelseslovens § 65 som under hensyn til det i teori og retspraksis
fastslåede princip om, at man ikke kan få dobbeltkompensation, jf. svenning
andersen side 713 og kendelse af 18. maj 2011 i faglig voldgift på det offentlige
område, samt ufr 2009.323 vl, bør føre til, at eleven ikke har ret til godtgørelse
efter erhvervsuddannelsesloven samtidig med en godtgørelse efter
funktionærlovens § 2b.
vi finder desuden anledning til at bemærke, at det fremgår af betænkning nr.
1112/1987 om grundlæggende erhvervsuddannelser, side 296 nederst, at
”udgangspunktet bør herefter være, at der gælder samme retsstilling for elever
som for andre arbejdstagere”. der må derfor skulle særlige holdepunkter til, for
at eleven stilles bedre end andre arbejdstagere, herunder at der både kan gives en
godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2b.
det er endvidere ikke af klager godtgjort, at det foreligger sådanne yderligere
momenter, udover hvad der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter
funktionærlovens § 2b, at det kan begrunde, at der også er grundlag for tilkendelse
af en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. det bemærkes for god
ordens skyld, at såfremt det antages, at erhvervsuddannelseslovens § 65 har
forrang frem for funktionærlovens § 2b, hvilket vi ikke mener, er det heller ikke
godtgjort af klager, at der foreligger sådanne yderligere momenter – udover hvad
der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter
erhvervsuddannelseslovens § 65 – at det kan begrunde, at der også er grundlag for
tilkendelse af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
det er ikke af klager anført, hvilke momenter, der har ligget til grund for kravet
om maksimum godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. det er under alle
omstændigheder vores opfattelse, at der ikke skal tilkendes det fulde krævede
beløb efter funktionærlovens § 2b. det af klager krævede beløb svarer til det
beløb, som efter funktionærlovens § 2b maksimalt ville kunne tilkendes en
funktionær, der ikke var elev, og som har tilsvarende alder og anciennitet. det
fremgår af litteratur og retspraksis, at niveauet for godtgørelser, bortset fra de
kortere ansættelsesforhold, højest ligger op imod 2/3 af maksimum. klager har
ikke godtgjort forhold der gør, at dette udgangspunkt skal fraviges, og der
foreligger ikke afgørelser fra domstolene eller tvistighedsnævnet, der tilkender
elever maksimum efter funktionærlovens § 2b. der henvises f.eks. til kendelse af
30. januar 2014 i sag 24.2013, hvor det dels fremgår, hvilke momenter, der er lagt
vægt på ved udmålingen af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, og dels at
der ikke udmåles det fulde beløb. i det konkrete tilfælde ville der på baggrund af
teori og retspraksis højst være grundlag for at tilkende en godtgørelse svarende til
¾ måneds løn, svarende til halvdelen af maksimum.
endelig bemærkes, at tvistighedsnævnets flertal anerkender, at der er visse
sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag funktionærlovens § 2b og
                                               - 6 -
      godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. når et sådant sammenfald
      anerkendes, og der til trods herfor tilkendes godtgørelse efter begge regelsæt, bør
      der i hvert fald ved fastsættelsen af godtgørelsernes størrelse tages højde for dette
      sammenfald på samme måde som højesteret i ufr 2014.1708h tog højde for, at
      der var (et vist) sammenfald mellem det, der begrunder tilkendelse af godtgørelse
      efter funktionærlovens § 3, og erhvervsuddannelseslovens § 65. en godtgørelse
      efter erhvervsuddannelseslovens § 65 bør på denne baggrund i hvert fald ikke
      overstige 7.500 kr.
      …”
a’ krav blev som følge af arbejdsgiverens konkurs anmeldt til lønmodtagernes garantifond,
som har truffet flere afgørelser i sagen. lønmodtagernes garantifond afviste den 11. maj 2016
at betale godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftalen under henvisning til, at der allerede
var udbetalt godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b. afgørelsen blev fastholdt den 10.
september 2015 med følgende begrundelse:
      ”…
      på baggrund af jeres henvendelse har vi på ny behandlet sagen.
      vi kan ikke betale godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 for
      arbejdsgivers ensidige ophævelse af jeres medlems uddannelsesaftale.
      jeres medlem, hvis ansættelsesforhold var omfattet af funktionærloven, blev
      uberettiget bortvist af arbejdsgiver. i den forbindelse blev jeres medlem tilkendt
      en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, som vi allerede har betalt.
      det er vores opfattelse med henvisning til højesterets dom af 21. januar 2015, at
      jeres medlem ikke kan tilkendes godtgørelse efter både funktionærlovens § 2b og
      efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
      i ovennævnte sag var der nedlagt påstand om betaling af dobbeltgodtgørelse efter
      henholdsvis ligebehandlingslovens § 16 og efter erhvervsuddannelsesloven § 65.
      eleven blev tilkendt godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16. med hensyn til
      godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 udtaler højesteret i sine
      præmisser, at der ikke findes grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget
      opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet en sådan godtgørelse ville
      kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelse efter
      ligebehandlingsloven.
      afgørelserne som i henviser til fra retten i holstebro og fra tvistighedsnævnet,
      hvor eleven blev tilkendt dobbeltgodtgørelse, er ikke i overensstemmelse med
      højesterets dom af 21. januar 2015.
      endvidere er det vores opfattelse, at der ikke er forskel på, om der er tale en
      godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16 eller funktionærlovens § 2b, da
      begge bestemmelser vedrører usaglige afskedigelser.
                                               - 7 -
       …”
forklaringer
a har forklaret blandt andet, at en eventkoordinaters opgave er at udvikle, koordinere og
afvikle events, som kan dreje sig om alt fra børnebingo til kæmpe arrangementer. der er
meget aften- og weekendarbejde. uddannelsen er forholdsvis ny, og der er mange, som
efterspørger uddannelsen. han var glad for at være hos b aps, men der var meget pres på.
han arbejdede op mod 50 timer om ugen. på et tidspunkt gik han ned med stress. der var tale
om, at han simpelthen brød sammen. han fik en lægeerklæring og afleverede den til sin
arbejdsgiver, som på trods af dette ophævede uddannelsesaftalen. han levede derefter af
kontanthjælp i ca. 5 måneder. han søgte adskillige jobs og var til mange jobsamtaler, men
eftersom han kun manglede 4 måneder af sin uddannelse, var han svær at ”passe ind”. til
sidst lykkedes det at finde en elevplads, og han færdiggjorde sin uddannelse som
eventkoordinator med 5 måneders forsinkelse.
retsgrundlag
i erhvervsuddannelseslovens § 1, stk. 1 og 2 (dagældende lovbekendtgørelse nr. 439 af 29.
april 2013), anføres om formålet med loven blandt andet:
       ”§ 1. børne- og undervisningsministeren tilrettelægger et samordnet system af
       erhvervsuddannelser med henblik på den private og den offentlige sektors for-
       skellige beskæftigelsesområder.
       stk. 2. dette uddannelsessystem skal tilrettelægges således, at det i videst muligt
       omfang er egnet til at
       1) motivere unge til uddannelse og sikre, at alle unge, der ønsker en erhvervs-
       uddannelse, får reelle muligheder herfor og for at vælge inden for en større flerhed
       af uddannelser,
       2) give unge en uddannelse, der giver grundlag for deres fremtidige arbejdsliv,
       herunder etablering af selvstændig virksomhed,
       3)…”
i lovens kapitel 7 om elevernes retlige forhold er anført blandt andet:
       ”§ 60. en uddannelsesaftale kan ikke opsiges af aftalens parter.
       stk. 2….
       …
       § 65. tvistighedsnævnet kan træffe afgørelse om ophævelse af en uddannelses-
       aftale og om erstatning til den skadelidte.
                                                - 8 -
      stk. 2….”
af forarbejderne til erhvervsuddannelseslovens § 60 (§ 59 i det oprindelige lovforslag nr. l
38/1988) fremgår blandt andet:
      ”til § 59
      arbejdsaftaler kan i almindelighed bringes til ophør ved en af parternes erklæring,
      eventuelt efter en særlig opsigelsesprocedure m.v., uden at der foreligger
      misligholdelse hos den anden part, og uden at en forudsætning for aftalen har vist
      sig urigtig eller er bristet. i mange ansættelsesforhold er adgangen til opsigelse og
      eventuelt spørgsmål om fratrædelsesgodtgørelse ordnet ved lov eller kollektiv
      overenskomst.
        under hensyn til, at uddannelsesaftaler har et videregående formål i forhold til
      arbejdsaftaler i almindelighed, er denne regulering af opsigelsesadgangen ikke
      tilstrækkeligt betryggende for uddannelsesaftalens parter.
        som en videreførelse af principperne i lærlingeloven og reglerne i efg-retsbe-
      kendtgørelsen foreslås derfor i stk. 1 en bestemmelse om, at en uddannelsesaftale
      ikke kan ophøre ved en af parternes erklæring, men kun hvis parterne er enige om
      det. uopsigeligheden modificeres dog i stk. 2 (3 måneders prøvetid).”
procedure
hk/danmark som mandatar for a har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med
påstandsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
      ”…
      til støtte for den nedlagte principale påstand gøres det gældende, at a i medfør af
      retspraksis, jf. u 2015.740ø har krav på godtgørelse efter
      erhvervsuddannelseslovens § 65 som følge af ophævelse af uddannelsesaftalen i
      henhold til kendelse i tvistighedsnævnet, idet et sådant krav er omfattet af
      konkurslovens § 95, stk. 1, nr. 3 og dermed omfattet af § 2 i lov om
      lønmodtagernes garantifond. det er yderligere fastslået i u 2014.1708h, at
      tilkendelse af minimalerstatning efter funktionærlovens § 3 ikke afskærer en elev
      fra yderligere kompensation for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen efter
      uddannelsesloven, idet kompensationen dog konkret blev halveret under hensyn
      til, at der tillige var tilkendt minimalerstatning efter funktionærloven. baggrunden
      herfor var, at højesteret lagde til grund, at beløbet blev tilkendt som
      kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende
      eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse.
      i højesterets dom af 21. januar 2015 (u2015.1318h) lægger højesteret til grund,
      at der ikke udover godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 9 er grundlag for at
      tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet
      en sådan godtgørelse ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold som
      godtgørelsen efter ligebehandlingsloven. herefter tilkendes alene godtgørelse
      efter ligebehandlingsloven svarende til 40.000,00 kr. eller ca. 2 måneders løn.
                                         - 9 -
lønmodtagernes garantifond har overfor a afvist at dække godtgørelseskravet
efter erhvervsuddannelseslovens § 65, henset til at der allerede er udbetalt 1
måneds løn i godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
det fremgår af tvistighedsnævnets praksis efter højesterets dom i sagen
(u.2015.1318 h), jf. blandt andet kendelser af 4. januar 2016 i sag 41.2015 og sag
49.2015, at en række dommere fortsat opererer med tilkendelse af godtgørelse
efter såvel funktionærlovens § 2b som godtgørelse for mistet uddannelsesgode,
idet det anføres, at der ikke er tale om identiske godtgørelser, idet godtgørelsen
efter funktionærlovens § 2b kompenserer for usaglige hensyn, hvorimod
godtgørelse for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelsesloven ved en
uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen tilkendes, uagtet om det efter en
funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under samme
omstændigheder at opsige eleven. sidstnævnte godtgørelse efter
erhvervsuddannelsesloven kompenserer i første række for det forhold, at der ved
ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med reglerne om uopsigelighed sker et
uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle have givet eleven mulighed for
at komme ind på arbejdsmarkedet, og at den derfor må antages også at skulle
motivere virksomhederne til at overholde uddannelseslovens regler om
uopsigelighed, hvorfor sagsøgtes afvisning af det rejste krav konkret medfører, at
a som følge af den uberettigede bortvisning og den heri liggende usaglige
opsigelse stilles ringere, end såfremt der ikke tillige havde foreligget en usaglig
opsigelse, hvilket forekommer stødende.
det gøres på den baggrund gældende, at en godtgørelse efter
ligebehandlingsloven ikke kan sidestilles med en godtgørelse efter
funktionærlovens § 2b, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven ikke
nødvendigvis indebærer, at opsigelsen tillige er usaglig ud fra en
funktionærlovmæssig betragtning. dette følger tillige af de skærpede
bevisbyrderegler efter ligebehandlingsloven.
godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven skærpes i visse tilfælde, f.eks. ved
sexchikane (tn 04.2014) og beskyldning om strafbart forhold (tn 31.1995),
mens godtgørelse efter funktionærlovens § 2b primært fastsættes med baggrund i
funktionærens alder og anciennitet, hvilke to momenter ikke ses at spille en rolle
ved udmåling af godtgørelse for tab af uddannelsesgode, hvor såvel elevens alder
som anciennitet oftest – i sagens natur – er beskedne.
samlet bestrides det således, at en godtgørelse for uberettiget ophævelse efter
erhvervsuddannelseslovens § 65 kompenserer for i det væsentligt de samme
forhold som en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. i det omfang der måtte
være sammenfald af hensyn bag godtgørelsesbestemmelserne gøres det gældende,
at der er kompenseret herfor ved den skete reduktion af godtgørelsen efter
erhvervsuddannelsesloven til det halve af det standardmæssige godtgørelsesbeløb
for tab af uddannelsesgode.
til støtte for den subsidiære påstand gøres det gældende:
                                                - 10 -
      i tvistighedsnævnets kendelse er godtgørelsesbeløbet efter funktionærlovens §2b
      (13.500,00 kr.) lavere end godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven
      (15.000,00 kr.).
      det gøres i medfør af lex specialis princippet gældende, at godtgørelsen efter
      erhvervsuddannelsesloven bør have forrang frem for godtgørelsen efter
      funktionærloven, idet a i modsat fald som følge af den skete usaglighed stilles
      dårligere end han ville være stillet, såfremt der alene havde været tale om en
      uberettiget ophævelse af elevforholdet.
      det bestrides i den forbindelse, at lønmodtagernes garantifond har valgfrihed i
      forhold til valget af hvilket godtgørelseskrav, der skal dækkes under garantien
      efter henholdsvis funktionærloven og/eller efter erhvervsuddannelsesloven.
      det gøres følgelig gældende, at der bør tilkendes dækning af et mindre beløb end
      de principalt påståede 15.000,00 kr.
      u 2015.1318 h må ligeledes anses at være udtryk for anvendelse af lex specialis
      princippet, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven efter lex specialis
      princippet går forud for en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, ligesom
      den i øvrigt størrelsesmæssigt overstiger en godtgørelse efter uddannelsesloven,
      hvorfor lønmodtageren i denne konkrete sag blev stillet bedst muligt.
      supplerende gøres det gældende, at godtgørelse for tab af uddannelsesgode – i
      modsætning til godtgørelse for urimelig opsigelse efter funktionærlovens § 2b –
      tillige har til formål at sikre (ofte unge) elevers tryghed i at kunne gennemføre en
      erhvervsuddannelse, og at det ikke er omkostningsfrit at skulle finde en ny
      elevplads, ligesom der i den forbindelse er risiko for, at erhvervsuddannelsen
      forlænges som sket for a med indtægtstab til følge.
      …”
lønmodtagernes garantifond har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med på-
standsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
      ”…
      til støtte for den principale påstand gøres det overordnet gældende, at en
      godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 i det væsentlige kompenserer
      for de samme forhold som minimalerstatningen og godtgørelsen efter
      funktionærlovens § 2 b tilsammen.
      på baggrund heraf er sagsøgeren ikke berettiget til udbetaling fra lg af
      godtgørelse i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65.
      …….
      i modsætning til, hvad der som udgangspunkt er gældende for et sædvanligt
      ansættelsesforhold, er enhver afbrydelse af elevaftaler omfattet af
      erhvervsuddannelsesloven uopsigelige, jf. erhvervsuddannelseslovens § 60. i
      konsekvens heraf indeholder erhvervsuddannelsesloven ingen regler om
      godtgørelse for usaglige afskedigelser, allerede fordi enhver uberettiget afbrydelse
                                         - 11 -
af aftalen, der ikke kan tilregnes eleven, er en væsentlig misligholdelse af
kontraktforholdet, som automatisk berettiger til en godtgørelse efter
erhvervsuddannelseslovens § 65.
denne godtgørelse kompenserer i henhold til højesterets dom trykt i ufr 2014,
side 1708h (…) for en række forhold ”herunder elevens indtægtstab, manglende
eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, […]”
derfor fandt højesteret ved samme lejlighed, at elever omfattet af
funktionærloven også er berettiget til minimalerstatning efter funktionærloven § 3,
men at der ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet efter
erhvervsuddannelseslovens § 65 skulle tages hensyn til, at eleven tillige er
berettiget til minimalerstatning. derfor blev standardgodtgørelsen på kr. 30.000,-
nedsat til kr. 15.000,-.
…….
højesteret har endvidere ved dom af 21. januar 2015 trykt i ufr 2015, side 1318h
(…), taget stilling til, hvorvidt en elev var berettiget til godtgørelse efter både
ligebehandlingsloven og erhvervsuddannelsesloven.
i denne forbindelse slog højesteret fast, at (…):
         ”[…] en sådan godtgørelse [efter erhvervsuddannelsesloven] ville
         kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelsen efter
         ligebehandlingsloven.”
der er således ikke hjemmel til udbetaling af godtgørelse efter både
erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven.
det er endvidere fast praksis, at der ikke kan tilkendes godtgørelse efter både
funktionærlovens § 2b og ligebehandlingslovens § 15, idet disse godtgørelser på
tilsvarende vis kompenserer for de samme forhold, jf. herved bl.a. vestre
landsrets dom af 28. oktober 2008, trykt i ufr 2009, side 323 v (…).
en opsigelse i strid med ligebehandlingsloven vil således altid være usaglig og
dermed også i strid med funktionærlovens § 2 b.
det kan således udledes af praksis, at godtgørelsen efter
erhvervsuddannelseslovens § 65 og godtgørelsen efter funktionærlovens § 2b
sammen med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3 kompenserer for
nøjagtigt de samme forhold.
på baggrund heraf gøres det gældende, at sagsøgeren således ikke har krav på
udbetaling af godtgørelse fra lg i medfør af både erhvervsuddannelseslovens §
65 og funktionærlovens § 2b.
…….
                                                - 12 -
        det bestrides i denne forbindelse ikke, at nogle medlemmer af tvistighedsnævnet
        fortsat argumenterer for, at der bør tilkendes erstatning efter både
        funktionærlovens § 2b og erhvervsuddannelseslovens § 65. det forholder sig
        imidlertid således, at tvistighedsnævnets flertal, som udgangspunkt ikke tilkender
        elever godtgørelse efter både funktionærlovens § 2 b og
        erhvervsuddannelseslovens § 65.
        lg’s praksis er således også i overensstemmelse med tvistighedsnævnets praksis.
        …….
        til støtte for den subsidiære påstand gøre det gældende, at sagsøgeren højest vil
        være berettiget til en yderligere betaling fra lg, svarende til forskellen mellem
        godtgørelsen efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2 b, i
        alt kr. 1.593,-.
        …”
landsrettens begrundelse og resultat
for elevaftaler indgået i henhold til erhvervsuddannelsesloven gælder den særlige bestem-
melse om uopsigelighed i lovens § 60, som er indført under hensyn til, at uddannelsesaftaler
har et videregående formål i forhold til arbejdsaftaler i almindelighed. erstatning eller
godtgørelse for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen fastsættes af tvistighedsnævnet
efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, og som fastslået af højesteret i dom af 6. marts
2014 (ufr 2014.1708) tilkendes et sådan beløb som kompensation for en række forhold,
herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af
forhold og mistet selvagtelse. i overensstemmelse hermed er der i den foreliggende sag, som
tillige er omfattet af funktionærloven, ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet taget hensyn
til, at a er tilkendt minimalerstatning efter funktionærlovens § 3, der dækker mistet
lønindtægt.
landsretten finder, at der ikke er grundlag for at tilkende både godtgørelse for uberettiget
ophævelse efter erhvervsuddannelsesloven og godtgørelse for usaglig opsigelse efter funk-
tionærlovens § 2 b, idet disse godtgørelser i det væsentlige kompenserer for de samme for-
hold. landsretten finder derved, at situationen i den foreliggende sag ikke afgørende adskiller
sig fra den situation, hvor det ifølge højesterets dom af 21. januar 2015 (ufr 2015.1318) er
fastslået, at der ikke kan kræves både godtgørelse for forskelsbehandling efter
ligebehandlingsloven og godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven.
 som følge heraf er der ikke grundlag for at tage a’ principale påstand til følge.
                                             - 13 -
i tvistighedsnævnet blev a imidlertid tilkendt et godtgørelsesbeløb efter funktionærlovens §
2 b på 13.500 kr., hvoraf lønmodtagernes garantifond har anerkendt og udbetalt 13.407 kr.,
mens han blev tilkendt et godtgørelsesbeløb efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, på
15.000 kr. da lønmodtagernes garantifond under de foreliggende omstændigheder bør
anerkende det godtgørelseskrav, der stiller a gunstigst, tager landsretten lønmodtagernes
garantifonds subsidiære påstand til følge som nedenfor bestemt.
efter sagens udfald skal hk/danmark som mandatar for a betale delvise sagsomkostninger
til lønmodtagernes garantifond med 25.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand
inkl. moms. der er ved fastsættelsen af beløbet taget hensyn til sagens værdi sammenholdt
med sagens principielle karakter og omfang.
                                 thi kendes for ret:
lønmodtagernes garantifond frifindes mod betaling af 1.593 kr. med tillæg af procesrente fra
den 3. februar 2016.
i sagsomkostninger for landsretten skal hk/danmark som mandatar for a betale 25.000 kr. til
lønmodtagernes garantifond.
det idømte skal betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                                dom
afsagt den 6. maj 2013
rettens nr. 1-284/2013
politiets nr. 0900-85190-00019-12
anklagemyndigheden
mod
t
anklageskrift er modtaget den 24. januar 2013.
t er tiltalt for
overtrædelse af registreringsafgiftsloven, lovbekendtgørelse nr. 615 af 7. juni 2012, jf. de
tidligere lovbekendtgørelser nr. 836 af 1. juli 2011, nr. 112 af 21. september 2010, nr. 638
af 25. juni 2008 og nr. 804 af 29. juni 2007, § 27, stk. 1, nr. 4, jf. § 5a, stk. 2, jf. § 1,
ved i en periode fra den 9. oktober 2007 til den 2. juni 2011, groft uagtsomt at have haft rå-
dighed over og anvendt et afgiftspligtigt køretøj af mrk. land rover discovery 3, reg.nr. xx
xx xxxx, til kørsel i danmark i bl.a. københavn og gentofte kommune, i strid med de betin-
gelser, der gælder for køretøjets afgiftsberigtigelse som autocamper med lav afgift, idet cam-
perudstyret var bortfjernet fra køretøjet, bortset fra en vandhane, ligesom t og dennes hustru
senest den 2. juni 2011 kl. 15.47 anvendte køretøjet på strandvejen ved charlottenlund fort, i
strid med de betingelser, der gælder for køretøjets afgiftsberigtigelse, idet t og hustruen an-
vendte køretøjet, der var indregistreret som autocamper med lav afgift, selvom camperudsty-
ret var bortfjernet fra køretøjet, bortset fra en vandhane, alt hvorved statskassen blev unddra-
get 175.430 kr. i registreringsafgift.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om bødestraf.
t har nægtet sig skyldig.
sagens oplysninger
t har forklaret, at han købte autocamperen i september 2006 i auto … i x-by. det var et
førstegangskøb. han købte bilen, fordi han var fodboldtræner og havde behov for en bil med
plads til mange passagerer. det var også hensigtsmæssigt at kunne overnatte i den i for-
bindelse med stævner. prisen var i overensstemmelse med den pris, de gerne ville give. det
var hans hustru, der valgte bilen. han havde også kigget på en folkevogn og en audi, der var
lidt dyrere. de købte bilen i x-by, hvor t kommer fra. da han købte bilen, fik han oplyst, at
han skulle køre rundt med det udstyr, der lå i bilen. han spurgte ikke nærmere ind til hvorfor.
det gjorde han bare ikke. han tænkte ikke nærmere over det. han var lidt konfus, da hans
fader lige var død. det var den samme dag, de tog beslutningen om bilkøbet. han husker ikke
nærmere, hvad der blev talt om ved bilkøbet. han husker ikke, om han, da han købte bilen,
var inde i afgiftsreglerne. han blev i hvert fald opmærksom på dem noget senere. han talte
om reglerne med en bekendt, der også havde en tilsvarende bil. det har nok været omkring
efteråret 2007. han pillede camperudstyret ud nogle gange, når han var på containerpladsen.
han havde det også ude, den dag, da de blev stoppet af politiet. han har ikke haft udstyret ude
                                                - 2 -
i længere perioder. det er kun bord og gasblus og en pose med slanger, som har været taget
ud. liggeunderlag har han også haft taget ud. vandhanen er en konstruktion. den har han
ikke kunnet fjernet. han har kun taget de løse dele ud. det var, når han skulle køre med store
ting, at han tog løsdelene ud. når de kørte til sportsstævner, havde han ikke taget tingene ud.
anklageren foreholdt fra telefonisk afhøringsrapport af 21. november 2012 (bilag 10a),
hvoraf fremgår, at t til politiet forklarede, at han kort efter købet i 2006 havde aflagt camper-
udstyret i garagen. hertil har t forklaret, at betjentens referat er helt forkert. t har kun haft
udstyret pillet ud ca. 10 gange i alt. han tog tingene ud, selv om han vidste, at tingene skulle
være i bilen. han satte sig dog ikke nærmere ind i reglerne. han fik et stykke papir, da han
købte bilen. det var en attest. forevist toldattest af 14. juli 2006 (bilag 8) har t bekræftet, at
det var den attest, som han fik sammen med fakturaen på bilen. han husker ikke, om han læ-
ste attesten, da han fik den. han vidste godt, at man ikke måtte bygge om på bilen. herved
forstår t, at man ikke må foretage konstruktive ændringer, på samme måde, som man ikke må
sætte sæder i en gulplade-bil. han har ikke opfattet, at han ændrede konstruktionen i auto-
camperen ved at tage løsdele ud. han er ikke så god til at sætte sig ind i regler.
adspurgt af sin forsvarer har t forklaret supplerende, at bilens særlige konstruktioner i hans
verden består i, at man kan slå taget op og bo i bilen. derudover er der meget plads og over-
natningsmuligheden. det lille køkken med vand er også væsentligt. det er rart at have, når
man er af sted. t forklarede om, hvordan bilens køkken er indrettet bag i bilen. der er bl.a. et
batteri, som driver vandpumpen, og slanger til afløb skal kobles på, når man skal benytte va-
sken. vasken er bygget ned i bilen. der er også indbyggede opbevaringsrum. man kan ikke
skrue køkkenet af. han har i hvert fald aldrig forsøgt, om man kan. når man løfter midtersæ-
der op, er der en bordbensholder fastmonteret i gulvet. heri kan man placere et aluminiums-
rør, hvorpå der kan monteres en bordplade. bordpladen og røret tager man ned, når det ikke er
i brug. t foreviste diverse løsdele fra bilen, herunder bordben, ledninger og slanger. derud-
over foreviste t et gasblus placeret i en dertil indrettet taske. tasken kan placeres under sæ-
det.
det er disse løsdele og liggeunderlag, der har været taget ud en gang imellem. gasblus be-
nytter t normalt uden for bilen. det er ikke monteret i køkkendelen af bilen. der følger en
gasbeholder med, som man køber selv ved siden af.
bilen er egnet til syv personer. de bageste sæder kan klikkes ud. det giver plads til bordet.
han ved ikke, om de øvrige sæder kan afmonteres.
han havde taget slanger, gasblus, bordben, bordplade og liggeunderlag ud, den dag, han blev
stoppet; men man kan ikke sige, at køkkenet var taget ud af bilen, da det er en fast konstruk-
tion.
da de blev stoppet ved charlottenlund fort, blev de vinket til siden af en politimand. der kom
nogle medarbejdere fra skat til. en fra skat stod og filmede, hvilket han bad vedkom-
mende om at lade være med. han fik at vide, at der var tale om en film til intern brug og tillod
derfor, at skat kunne fortsætte med at filme. på et senere tidspunkt fik han oplyst, at filmen
var blevet vist på tv, hvilket skuffede ham meget. han er meget utilfreds, og han har bedt sin
tidligere advokat om at gøre noget ved det, men der er ikke sket noget.
da de havde fået gennemgået bilen ved charlottenlund fort, fik de oplyst, at de kunne køre
hjem. der blev nævnt noget med en afgift.
                                                 - 3 -
kontrollen fandt sted i juni 2011. i januar 2012 modtog han et brev fra skat (bilag l). han
fandt det stødende, at sådan et brev kom efterfølgende. det burde være gjort før. han blev
derfor gal, da han fik brevet.
afgørelsen om betaling af registreringsafgift blev ikke påklaget. ts daværende advokat oply-
ste, at man ikke kunne få afgørelsen ændret. der var ikke noget at gøre. t valgte at stole på
sin advokat og betalte i overensstemmelse med afgørelsen. i dag er han ikke enig i, at han skal
betale afgiften. han agter at søge pengene tilbage.
han er ikke enig i, at køkkenmodulet ikke var monteret. forevist toldattest har t forklaret, at
han ikke af toldattesten kan se, at ”alt campingudstyr skal medbringes ved kørsel”. t har for-
klaret sin tidligere advokat, hvad der var, og hvad der ikke var i bilen. advokaten oplyste, at
de alene skulle påklage værdiansættelsen.
foreholdt sagsfremstillingen i skats afgørelse af 28. september 2011 (bilag 6) har t forkla-
ret, at udstyret kun var taget ud og lagt i garagen den konkrete dag. de havde hjulpet nogle
venner, der havde holdt konfirmation, med nogle borde og stole..
han ved ikke, hvorfor der er noteret, at en bænk ikke var medbragt.
a har som vidne forklaret, at hun er ansat i skat og den 2. juni 2011 deltog i aktion ved
charlottenlund fort. de kontrollerede bilers registreringsafgift. t blev stoppet. vidnet håndte-
rede sagen. bilen var på nedsat afgift. hun bad om at få fremvist camperudstyret. t oplyste, at
bord, soveposer, gasblus og liggeunderlag lå hjemme i garagen. de gennemgik køretøjet og
konstaterede, at det forholdt sig som forklaret. der var ikke andet af udstyret end en fastmon-
teret vandhane og vask. der var heller ikke nogen bordplade. en plade, der benyttes ved
etablering af sovepladser, var heller ikke medbragt. den fastmonterede bordbensholder har
givetvis været til stede i bilen. når hun har skrevet "- køkken" skyldes det, at man ikke var i
stand til at etablere en køkkenfacilitet med det medbragte udstyr. betingelsen for afgiftsfrita-
gelse er, at disse dele medbringes.
t forklarede vidnet, at tingene lå hjemme i parrets garage. han forklarede ikke hvorfor eller
hvor længe. hun spurgte vist heller ikke. hun oplyste t, at det var en betingelse for afgifts-
fritagelsen, at delene blev medbragt. hun oplyste, at det ville blive undersøgt, om der var ba-
sis for at opkræve fuld registreringsafgift. det var t trist over.
adspurgt af forsvareren har vidnet supplerende forklaret, at hun har skrevet sagsfremstillin-
gen i skats afgørelse af 28. september 2011 (bilag 6).
den konstruktive ændring, hun har omtalt i afgørelsen, er en afmontering af campingudstyret.
fjernelsen af løsdele kan karakteriseres som en konstruktiv ændring. der var ikke noget, der
var skruet ud af bilen.
når hun har skrevet, at køkkenmodulet ikke var monteret, er det ikke vask og vandhane, hun
har sigtet til. det, der sigtes til, er det manglende gasblus, der kan monteres i køkkenets
svingarm. svingarmen er en løs genstand, der monteres, når gasblusset skal opsættes. gas-
blusset skal være i bilen, men man behøver ikke at køre med gasblusset opstillet. det var løs-
dele, der manglede.
                                                 - 4 -
foreholdt fortegnelse af 19. september 2006 (bilag 9) har vidnet forklaret, at denne forteg-
nelse er grundlaget for bilens afgiftslempelse. det er ikke et dokument, som bilens køber får
udleveret; det er kravene til konstruktøren af ændringerne.
foreholdt toldattesten (bilag 8) har vidnet forklaret, at bilen skal kunne bruges til beboelse.
der kan godt være forskelle på toldattester. nogle gange står der udtrykkeligt, at alle løsdele
skal medbringes.
vidnet har været med til andre kontrolaktioner i 2011 i hele nordsjælland, på sydsjælland og
andre steder.
b har som vidne forklaret, at hun er ansat og uddannet i skat og har med straffesager at
gøre. hun beskæftiger sig alene med registreringsafgiftssager. hun forbereder tiltalebegærin-
ger, herunder begæringen i denne sag. hun har også udarbejdet ansvarsredegørelsen i sagen.
hun har indstillet, at der skulle rejses tiltale om forsætlig overtrædelse. i de tilfælde er straf-
fen en frihedsstraf og tillægsbøde. ved forsæt kræves bøde på halvdelen af registreringsaf-
giften. hun har skrevet sin redegørelse på baggrund af oplysningerne fra kontrolaktionen. den
var ikke indrettet til beboelse på standsningstidspunktet. hun har haft alle sagens akter til sin
rådighed.
foreholdt bødeforlæg af 20. november 2012 og 23. januar 2013 (bilag j og k) har vidnet for-
klaret, at der ved bødeudmåling i disse sager er lagt vægt på, at der var tale om et enkeltstå-
ende forhold. der er ikke tale om en praksisændring. der udmåles blot en ordensbøde ved
enkelttilfælde. ved grov uagtsomhed sondrer man mellem længerevarende overtrædelse og
enkeltstående overtrædelser.
en enkeltstående overtrædelse på mellem en uge og en måned koster 3.000 kr. i bøde. er va-
righeden på 1-2 måneder koster det en bøde på 4.500, og ved en varighed af 2-3 måneder ud-
måles bøden til 7.500 kr. er overtrædelsen foregået i en periode på mere end tre måneder,
beregnes bøde på baggrund af registreringsafgiften. de første 30.000 ganges med 0,25. resten
ganges med 0,5 og summen nedrundes herefter til nærmeste titusinde kr. derfor vil et bøde-
forlæg i denne sag være på
30.000                          -->           30.000*0,25 = 7.500 kr.
175.430-30.000 = 145.430        -->          145.430*0,5 = 72.715 kr.
i alt:                                                      80.215 kr.
afrundet                                                    80.000 kr.
c har som vidne forklaret, at hun er ts ægtefælle og arbejder som hjemmegående, men er ved
at starte en netbutik. hun er uddannet kosmetolog. landroveren blev købt i x-by i 2006 hos en
forhandler. de købte bilen dér, da hendes mand er fra x-by. t købte bilen i forbindelse med
sin faders død. de kunne rigtig godt lide bilen. t var fodboldtræner med mange ture rundt i
danmark. det var derfor praktisk at kunne bruge bilen som camper. bilen har derfor været
benyttet til overnatning af t og deres sønner. vidnet har aldrig selv benyttet bilen til overnat-
ning. i det daglige har det været vidnet, der har benyttet bilen. t har kørt i sin firmabil på gule
plader. vidnet kender til løsdelene i bilen. de lå der bare, og det var praktisk, da de jo skulle
bruges en gang imellem. der var plads nok i bagagerummet.
løsdelene har ligget i bilen. dagen før kontrolaktionen havde t og vidnet kørt borde og stole
over til en konfirmation. da var løsdelene ude. tilsvarende har været tilfældet, når t har væ-
                                               - 5 -
ret på containerpladsen. løsdelene blev lagt tilbage i bilen nogle timer efter en sådan tur på
containerpladsen. det var jo der de lå.
hun vidste ikke, at der var krav om, at alle løsdelene skulle være i bilen. foreholdt toldatte-
sten, har vidnet forklaret, at hun ikke kender den.
adspurgt af anklageren har vidnet supplerende forklaret, at det var et fælles ønske, at vidnet
og t ville have landroveren. hun havde en veninde, der havde en tilsvarende bil, og hun
kunne godt lide den type bil. hun var meget forhippet på den. de havde talt om at købe bilen,
før svigerfaderens dødsfald, men den blev hentet i forbindelse med begravelsen.
det er ikke sket, at løsdelene er blevet liggende i garagen, når de havde været taget ud.
hun var ikke klar over, at der var nogle juridiske grunde til at have løsdelene liggende i bilen.
det har hun aldrig hørt om.
der har været fremlagt toldattest for den i sagen omhandlede bil. af attestens klausul 27
fremgår følgende tekst:
    "campingbiler
    den foretagne afgiftberigtigelse gælder kun, så længe den tilladte totalvægt er på mindst 2
    tons, og køretøjet utvivlsomt er konstrueret og indrettet til ophold og beboelse, herunder
    med adgang til opredning af egentlige sovepladser for mindst 4 personer."
t er ikke tidligere straffet.
rettens begrundelse og afgørelse
en indehaver af en bil omfattet af en lempet afgiftsats har en særlig opfordring til at påse, at
betingelserne for denne lempelse er og forbliver overholdt i forbindelse med køretøjets an-
vendelse. i den foreliggende sag er den generelle opfordring bestyrket ved ts modtagelse af
toldattest i forbindelse med købet, hvoraf fremgår blandt andet, at den foretagne afgiftsberig-
tigelse kun gælder, så længe køretøjet utvivlsomt er konstrueret og indrettet til beboelse, her-
under med adgang til opredning af egentlige sovepladser for mindst 4 personer.
t blev den 2. juni 2011 kl. 15.47 i forbindelse med en kontrolaktion på strandvejen ved
charlottenlund fort antruffet i køretøjet, hvor det blev konstateret, at det til bilen hørende
camperudstyret var bortfjernet fra køretøjet, bortset fra en vandhane. t har uden forbehold
erkendt, at han ved denne og en række øvrige lejligheder i den i anklagen omhandlede periode
har fjernet gasblus, slanger til vand og afløb, bordben, bordplade og liggeunderlag fra sin
landrover forud for kørsel med denne på offentlig vej.
uden disse til bilen hørende indretninger kan bilen ikke benyttes til at sove i eller til at tilbe-
red mad i, hvorfor kravet i registreringsafgiftslovens § 5a, stk. 2, 2. pkt., jf. 1. pkt., om indret-
ning til ophold og beboelse ikke er opfyldt.
retten finder derfor t skyldig i den rejste tiltale.
                                                - 6 -
straffen fastsættes til en bøde på 80.000 kr., jf. registreringsafgiftsloven, lovbekendtgørelse
nr. 615 af 7. juni 2012, jf. de tidligere lovbekendtgørelser nr. 836 af 1. juli 2011, nr. 112 af 21.
september 2010, nr. 638 af 25. juni 2008 og nr. 804 af 29. juni 2007, § 27, stk. 1, nr. 4, jf. §
5a, stk. 2, jf. § 1.
ved bødens udmåling har retten lagt vægt på størrelsen af den unddragne registreringsafgift
og varigheden af den periode, hvori overtrædelserne har fundet sted.
forvandlingsstraffen fastsættes som nedenfor bestemt.
                                         thi kendes for ret:
t skal betale en bøde på 80.000 kr.
forvandlingsstraffen for bøden er fængsel i 30 dage.
t skal betale sagens omkostninger.