text:
                             højesterets dom
                         afsagt tirsdag den 13. oktober 2009
sag 185/2006
(1. afdeling)
ha-pa holding a/s
(advokat ib rené laursen)
mod
glenco a/s
(advokat michael melchior)
og
frits nielsen & jørn juul christensen a/s
(advokat torben bondrop)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 2. afdeling den 6. april 2006.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, børge dahl, poul dahl jensen,
vibeke rønne og jens peter christensen.
påstande
appellanten, ha-pa holding a/s, har gentaget sin påstand om, at de indstævnte, glenco a/s
og frits nielsen & jørn juul christensen a/s, skal betale 2.992.000 kr., subsidiært et mindre
beløb, principalt in solidum, subsidiært pro rata, mest subsidiært alternativt, med procesrente
fra den 29. oktober 2004.
beløbet fremkommer som summen af udgiften forbundet med etablering af et nyt anlæg på
2,8 mio. kr. ekskl. moms, jf. skønsmandens svar på spørgsmål 4 og 10, og den kalkulerede
årlige varmeudgift på 192.000 kr. ekskl. moms, jf. skønsmandens svar på spørgsmål 9.
ha-pa holding har over for glencos betalingskrav påstået frifindelse.
                                               - 2 -
ha-pa holding har over for frits nielsen & jørn juul christensen’s betalingskrav påstået
frifindelse samt friholdelse for ethvert beløb, som selskabet måtte blive forpligtet til at betale
til glenco.
glenco og frits nielsen & jørn juul christensen har påstået stadfæstelse.
glenco har endvidere over for frits nielsen & jørn juul christensen påstået friholdelse for
ethvert beløb, som glenco måtte blive tilpligtet at betale til ha-pa holding.
supplerende sagsfremstilling
til brug for højesteret har skønsmand klaus rask petersen i en supplerende skønserklæring
af 2. maj 2007 blandt andet besvaret følgende spørgsmål således:
       ”spørgsmål 11:
       skønsmanden bedes foretage måling af co-niveauet i gokart-hallen med gokarts og
       vægventilatorer i drift. efter foretagen måling bedes oplyst om grænseværdien for co
       er overskredet.
       svar 11:
       der er foretaget målinger i gokarthallen den 31. marts 2007 om eftermiddagen, midt i
       en mini-lemans serie bestående af 6 gokarts (normal maksimal kapacitet er 8 gokarts).
       serien var opstartet ca. en time forud for målingerne.
       måleresultaterne og de forskellige forudsætninger er angivet i målebladet, se vedlagte
       bilag 4.
       heraf fremgår, at grænseværdien på 25 ppm er overskredet generelt med undtagelse af
       styrecenteret ved start/mål, som har selvstændig frisklufttilførsel til en delvist lukket
       kabine.
       …
       spørgsmål 15:
       i fortsættelse af skønsmandens besvarelse af spørgsmål 14 samt skønsmandens besva-
       relse af spørgsmål 9, bedes skønsmanden beregne den årlige merudgift der vil være til
       varme og el ved det nuværende anlæg set i forhold til det anlæg skønsmanden har fore-
       slået ved besvarelsen af spørgsmål 4. merforbruget bedes kapitaliseret med den gen-
       nemsnitlige levealder der er foreslået ved besvarelsen af spørgsmål 14.
       svar 15:
       skønsmanden har tidligere teoretisk beregnet varmeudgiften i svar 9 til 360 mwh årligt.
       set i forhold til det anlæg, som skønsmanden har foreslået i svar 9, er der teoretisk en
       besparelse mulig på varmen med omkring 70 %. tilsvarende er der dog ikke nogen el-
       besparelse ved det anlæg, som foreslået i svar 9. i forhold til transporteret luftmængde
       er vægventilatorer meget energiøkonomiske, da der ikke er behov for et højt driftstryk,
                                           - 3 -
modsat aggregatventilatorer, som skal overvinde tryktab i kanaler, aggregat og ikke
mindst i varmeflader, filtre og genvindingskomponent. derfor må der forudsiges en
større el-udgift ved den foreslåede løsning. ved en sammenligning af gokarthallens nu-
værende el-forbrug på gns. 109 mwh/år (oplyst af bestyrer) set i forhold til øvrigt el-
forbrug til belysning, kan det fastslås, at el-forbrug til ventilation er lig med totalforbrug
minus belysningsforbruget. ved en årlig tændingstid på ca. 3000 timer, svarende til et
elforbrug på ca. 25 mwh, er der ca. et el-forbrug til drift af ventilatorer på 84 mwh om
året, idet der ikke er oplyst eller konstateret andre væsentlige el-forbrugende apparater i
gokarthallen.
den nuværende installerede motoreffekt til transport af luften er på ca. 18 kw, mens det
skønsmæssigt må antages, at den nødvendige tilsvarende motoreffekt ved det foreslåede
anlæg er omkring 40-45 kw, alt afhængigt af anlægsopbygning mv. i runde tal altså en
øgning effekten med 2,5 og med de samme forudsætninger, således også en øgning af
el-forbruget svarende til ca. 210 mwh. teoretisk kan der således forventes en el-udgift
på 210 + 25 mwh svarende til ca. 255 mwh/år, hvilket er en stigning på ca. 133 % og
dermed er der totalt set ikke nogen besparelse på driften ved det foreslåede anlæg.
der er altså ikke noget merforbrug jf. den teoretiske beregning ved den nuværende an-
lægsopbygning i forhold til det foreslåede anlæg.
dog skal skønsmanden advare om ukritisk at sammenligne de to scenarier, idet kom-
fortgraden er meget forskellig (ingen kuldepåvirkning af gæster, ikke urenset luft, ikke
kondensering på overflader, ingen træk) og der er tale om teoretiske beregninger, som er
meget afhængige af, at forudsætningerne er korrekte og det kan ingen garantere eller
overskue i dette tilfælde.
derfor er det negative merforbrug ikke kapitaliseret med den gennemsnitlige levealder,
da de to anlægstyper ikke er reelt sammenlignelige efter skønsmandens opfattelse.
spørgsmål tbo 4:
i tilknytning til skønsmandens besvarelse af appellantens spørgsmål 11, anmodes
skønsmanden om at oplyse, om grænseværdien for co er overskredet i indåndingshøjde
ved stående stilling ved henholdsvis ferrarien (pitten) og receptionen.
svar tbo 4:
ja. grænseværdien er overskredet jf. målepunkt 1 og 4.
spørgsmål tbo 5:
i tilknytning til skønsmandens besvarelse af appellantens spørgsmål 12, anmodes
skønsmanden om at skønne over, om det oprindeligt leverede anlæg var i stand til at
sikre, at co niveauet i indåndingshøjde ved stående stilling ved henholdsvis ferrarien
(pitten) og receptionen ikke blev overskredet.
svar tbo 5:
skønsmanden er sikker på, at det oprindelige anlæg ikke var i stand til at sikre, at græn-
seværdierne for co ikke blev overskredet de nævnte steder.
spørgsmål tbo 6:
i tilknytning til skønsmandens besvarelse af appellantens spørgsmål 13, anmodes
skønsmanden om at oplyse, om det ventilationsanlæg, der nu befinder sig i gokarthallen
har tilstrækkelig kapacitet til at sikre, at grænseværdien for co ikke overskrides i ind-
åndingshøjde ved stående stilling ved henholdsvis ferrarien (pitten) og receptionen.
                                                - 4 -
       svar tbo 6:
       som målinger af 31.03.2007 viser - med 6 gokarts i drift ud af 8 mulige - overskrides
       grænseværdierne ved henholdsvis pitten (målepunkt 1) og i receptionen (målepunkt 4).”
i en supplerende skønserklæring af 12. november 2008 har skønsmanden blandt andet besva-
ret følgende spørgsmål således:
       ”spørgsmål tbo 10:
       skønsmanden bedes oplyse, om de i bilag 4 til skønserklæring 4 af 2. maj 2007 oplyste
       målinger er målt som anført som gennemsnitsværdier samt gennemsnitsberegning i at
       anvisning for stoffer og materialer (del af bilag xxviii)?
       skønsmanden bedes oplyse, om det er målt, om gennemsnitskoncentrationen har over-
       steget 2 gange grænseværdien i en tidsperiode på mere end 15 minutter?
       såfremt det gør nogen forskel, om spørgsmålet besvares i forhold til at anvisning af 1.
       april 1988, som også er fremlagt som en del af bilag xxviii, bedes skønsmanden be-
       svare spørgsmålene på baggrund af denne vejledning også.
       svar tbo 10:
       der er foretaget øjebliksmålinger med direkte visende gasanalysator, som forinden var
       friskluftkalibreret. der er således ikke udført måleserier og gennemsnitsberegninger
       som anført i at vejledning c.0.1 for stoffer og materialer.
       denne vejledning er gældende for en lang række stoffer og materialer og er derfor af
       generel karakter.
       i stedet er der ved målingen i forbindelse med skønserklæring 4 lagt vægt på arbejdstil-
       synets rådgivning på deres hjemmeside www.at.dk under punktet ”måling og vurdering
       af indeklimaet”, hvor det under afsnittet kulilte anføres: ”det er vigtigere at finde den
       højeste værdi end gennemsnitsværdien. tidspunktet vælges efter kendskab til luftskiftet.
       normalt ikke før ca. 3 timer efter forureningen er startet. der måles midt i rummene.”
       som det fremgår af skønserklæring 4 har skønsmanden vurderet, at en måling efter en
       times kørsel ud af de aktuelle 2,4 timer kan regnes repræsentativ og der er målt fortrins-
       vist de samme steder, som sagens rådgivende ingeniøren i bilag f har brugt under en
       tidligere undersøgelse.
       som en direkte følge af første del af svaret er der heller ikke foretaget en beregning i
       forbindelse med målingen, hvorvidt gennemsnitskoncentrationen har oversteget 2 gange
       grænseværdien i en tidsperiode på mere end 15 minutter.
       hvis vi betragter gokarthallen under et som et målested jf. arbejdstilsynets vejledning,
       kan vi dog teoretisk benytte de foretagne målinger i punkterne 1-6 jf. bilag 4 til skøns-
       erklæring 4 og her finde en gennemsnitsværdi for hallen over en 15 minutters periode til
       46 ppm.
       hvis at vejledning c.0.1 følges med hensyn til vurdering i forhold til grænseværdi,
       tillades teoretisk en gennemsnitsværdi på det dobbelte af grænseværdien på 25 ppm =
       50 ppm på højst 15 minutter. skønsmanden er dog af den klare opfattelse, at forurenin-
                                        - 5 -
gen fortsætter ud over de 15 minutter, så længe der kører gokarts, så denne spidsbelast-
ningsregel er ikke aktuel.
det er grænseværdien i stedet.
denne vurdering understøttes supplerende også af byggetilladelsens krav, bilag a xxii
om kuliltealarmer i gokarthallen for at sikre mod for høje kulilteværdier i gokarthallen.
disse alarmer skal hindre overskridelse af den gældende grænseværdi, men som skøns-
manden har anført i første skønserklæring, er disse co-alarmer taget ud af drift grundet
gentagne alarmer.
efter skønsmandens oplysninger er at-vejledning c.0.1 trådt i kraft i oktober 2000 til
erstatning for den hidtidige at-anvisning 3.1.0.2 af december 1996. skønsmanden an-
tager, at den i bilag a xxii omtalte at-anvisning 3.1.0.2 af 1. april 1988 er identisk
med sidstnævnte med hensyn til metoder og grænseværdier for kulilte, der ses ikke
umiddelbar nogen som helst forskel.
i så fald er eneste konstaterede forskel på at-vejledning c.0.1 og at-anvisning
3.1.0.2, at grænseværdien er skærpet fra 35 ppm i den ældste anvisning til 25 ppm i den
nugældende vejledning.
skønsmandens besvarelse af første del af spørgsmålet er gældende uanset hvilken af de
to skrifter fra arbejdstilsynet der anvendes, idet besvarelsen og argumentationen går på
anvendt målemetode og den er identisk for de to omtalte skrifter.
spørgsmål tbo 11:
skønsmanden bedes på baggrund af besvarelsen af spørgsmål tbo 10 oplyse, om co
koncentrationen er i strid med at anvisning af august 2007 (del af bilag xxviii) ved-
rørende grænseværdier for co?
såfremt det er nødvendigt må skønsmanden foretage fornyede målinger i hallen.
såfremt det gør nogen forskel, at spørgsmålet besvares på baggrund af at anvisning af
1. april 1988, som også er en del af bilag xxviii, bedes skønsmanden foretage en al-
ternativ besvarelse på denne baggrund.
svar tbo 11:
i fortsættelse af svar 10 er skønsmanden af den opfattelse at co koncentrationen ved
målingerne til skønserklæring 4 overstiger grænseværdien i at-vejledning c.0.1 på 25
ppm i 6 ud af 7 målepunkter og dermed i strid med nævnte vejledning. kun inde i styre-
centeret, hvor der er fast ophold for personalet under gokart-løb, er grænseværdien ikke
overskredet.
skønsmanden finder det unødvendigt at foretage nye målinger i hallen. dette begrundet
i tidligere bemærkning omkring de lovbefalede kuliltealarmer, som er taget ud af drift
grundet gentagne alarmer, som indikerer, at de målte overskridelser af grænseværdien
ikke er noget særtilfælde.
desuden bemærkes i andre sammenhænge arbejdstilsynets nuværende praksis i inde-
klimasager, hvor der regnes med en signifikant belastning, når blot 10 % af grænsevær-
dien overskrides, så her er vi under alle omstændigheder langt over den værdi, som ar-
bejdstilsynet finder problematisk i et indeklima.
                                              - 6 -
      hvis man (modsat skønsmandens argumentation i første halvdel af dette spørgsmåls be-
      svarelse) lægger den højere grænseværdi på 35 ppm i den ældre anvisning til grund for
      besvarelsen, vi 3 ud af de 7 foretagne målinger overskride grænseværdien, altså en min-
      dre del, men stadigvæk med værdier, som ikke kan siddes overhørigt.
      spørgsmål tbo 12:
      skønsmanden bedes oplyse, hvilket lokalindgreb, der kunne foretages, såfremt det er
      nødvendigt at reducere belastningen i målepunkt 1 og 4?
      svar tbo 12:
      skønsmanden kan kun foreslå at forøge frisklufttilførslen eller sørge for bedre bortsug-
      ning af kulilteforureningen, før den når de pågældende målepunkter (tribuneområde og
      reception/kiosk).
      …
      spørgsmål tbo 14:
      skønsmanden bedes oplyse, om publikumsområdet kan varmes op til 15° c ved en ude-
      temperatur på minus 12° c ved hjælp af den lokalt installerede varmeinstallation i pub-
      likumsområdet?
      svar tbo 14:
      publikumsområdet er det aflukkede rum ovenpå værkstedet i gokarthallen, som er af-
      skærmet med lette vægpartier og glas. rummet er forsynet med en radiatorinstallation
      med en oplyst ydelse på over 5 kw, hvilket af skønsmanden vurderes som rigeligt til at
      opvarme rummet til 15° c ved en udetemperatur på minus 12° c. gokartcenteret oply-
      ser da også telefonisk samme praktiske konklusion. der er ikke problemer med at holde
      en tilstrækkelig varm rumtemperatur i publikumsområder over værkstedet.”
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet forklaring af jens nørgaard, der har forklaret bl.a., at han
i 1969 blev ansat i marius hansen a/s, hvor han beskæftigede sig med ventilation. han blev
afdelingsleder i 1998 og fortsatte i glenco, der opkøbte marius hansen. glenco er et af de
største firmaer på det danske marked, der udfører ventilationsarbejde. glenco beskæftiger sig
med alle former for byggerier (industri, skoler, lagerhoteller m.v.), og han er bekendt med
problemstillingerne med f.eks. trucks og co. han kender arbejdstilsynets regelsæt om ppm-
værdier. den første henvendelse i den konkrete sag kom i midten af 1999 fra jørn juhl chri-
stensen, der spurgte, om glenco var interesseret i at give en pris på en gokarthal i esbjerg i
underhåndsbud. jørn juul christensen sendte ham to tegninger, en plantegning og en snitteg-
ning. de var uden angivelse af ventilationanlæg i kip og uden de blyantstreger, der fremgår af
det originale bilag. henning bodilsen fra det rådgivende ingeniørfirma ville ringe til ham om
de tekniske oplysninger. efter 4-5 dage ringede bodilsen og bad ham give en pris på et venti-
lationsanlæg på 7.500 kubikmeter monteret på en konsol i kippen på den ene gavl, og som
                                               - 7 -
kunne yde 95 kwh til dækning af transmissionstab (varmetab). hallen skulle kunne opvarmes
med ventilationsluften til minimum 15 grader. det blev ikke oplyst, hvor mange gokarts der
skulle køre i hallen, og han fik heller ikke oplysning om motorstørrelser m.v. han ville få
beregningerne fra bodilsen. hvis han selv skulle have lavet beregningerne, skulle han kende
k-værdierne for hver eneste del (isolering, vægge, vinduer, ovenlys m.v.). han afgav tilbud-
det af 10. juni 1999 og fik den betingede accept af 2. juli 1999. inden han afgav tilbuddet,
havde han ikke modtaget andet materiale, og glencos projektmateriale består af de modtagne
tegninger, tilbuddet af 10. juni og accepten af 2. juli. han har underskrevet den betingede ac-
cept af 2. juli 1999.
glenco lavede arbejdstegninger til montering af anlægget og sendte dem til rådgiver. der kom
ingen indsigelser, og der blev afholdt et projektgennemgangsmøde. bo dokkedahl fra glenco
deltog i hans sted. tegningerne blev gennemgået og der var ikke nogen kommentarer.
vedrørende bestemmelsen i den betingede accept af 2. juli 1999 om, at ”anlægget skal udfø-
res i henhold til gældende normkrav og øvrige myndighedskrav”, har han forklaret, at han
kender normkravene, der blandt andet er brandtekniske krav. han har ikke hæftet sig ved ”øv-
rige myndighedskrav”. det er en standardbemærkning, der står i næsten alle tilbud og accep-
ter, og som han har set tusind gange, og den var konkret uden betydning for ham. glenco
skulle udføre en konkret opgave og skulle ikke påse, om myndighedskrav var opfyldt. det var
jørn juul christensen, der skulle søge om alle byggetilladelser og godkendelser. han spurgte
ikke selv til dem, for bodilsen sagde, at han havde beregnet alt. glenco fik ikke kopi af ar-
bejdstilsynets eller beredskabetsstyrelsens skrivelser, og han har heller ikke set dem. hvis han
var blevet bedt om funktionstilbud, ville han have foretaget beregninger og ville derved være
kommet op på et langt dyrere projekt, måske 3 mio. kr., og ville have afstået fra opgaven.
han så først projektbeskrivelsen under landsretssagen. tilbuddet af 20. maj 1999 fra glenco
blev billigere ved at flytte ventilationsanlægget, så det ikke længere hang i kippen men stod
på gulvet. han havde fra starten fået at vide, at prisen var vigtig for bygherren.
det var udelukkende henning bodilsen, der havde bestemt de 7.500 kubikmeter, men han
havde sammen med bodilsen valgt det aggregat, der fremgår af tilbuddet af 10. juni 1999.
projektansvaret var rådgivers, og glencos opgave var bundet. da der var tale om underhånds-
                                               - 8 -
bud, regnede han med, at der var mindst yderligere én, der havde afgivet bud. jørn juul chri-
stensen har aldrig udtrykt tvivl om, hvorvidt de 7.500 kubikmeter var tilstrækkeligt. bygher-
ren paul teicherts eneste kommentar var, at alle udsugningsrørene af hensyn til højden på
banden i stedet for at være 25 cm over gulvet skulle hæves til 1 meter over gulvet, for det var
der, koncentrationen af co var tættest. det anlæg, som glenco leverede, levede op til kravet
på de 7.500 kubikmeter og 95 kwh. han gik ud fra, at bygherrens repræsentant havde under-
søgt myndighedskravene, før han bad om en bindende accept. hvis glenco skulle foretage
noget, måtte rådgiver udtrykkeligt have bedt glenco herom.
det viste sig, at anlægget ikke kunne klare co-problemerne. han har delvis haft med af-
hjælpningen at gøre. vedrørende det anførte i notatet af 28. februar 2000 fra afleveringsfor-
retningen om måling af co-koncentrationen m.v., havde ingeniøren den udfarende kraft med
hensyn til forbedring af luftskifte for nedbringelse af co-koncentrationen. der blev foretaget
en besigtigelse, og der blev tilføjet yderligere 10.000 kubikmeter udsugningskapacitet. til-
buddet af 20. marts 2000 blev accepteret af bygherren. det var en utilstrækkelig løsning for
co-problemerne, og på et møde hvor han selv, john harboe, paul teichert, jørn juul chri-
stensen og jørgen hansen, der havde foretaget målingerne, var til stede, meddelte jørgen
hansen, at man minimum skulle op på 55.000 kubikmeter, for at det var tilstrækkeligt. man
måtte enten skrotte det tidligere anlæg og opsætte et nyt, hvilket ville koste omkring 3 mio.
kr., eller ombygge det eksisterende og tilføje 4 vægventilatorer. på mødet sagde jørn juul
christensen til teichert, at hvis løsningen med vægventilatorerne skulle bruges, ville varmen
blive koncentreret i publikumsomsrådet, og en temperatur på 15 grader ville da ikke kunne
overholdes i den øvrige del af hallen. paul teichert sagde, at det var lige meget, for i den del
af hallen, hvor temperaturen var lavere, havde de jo køredragter på. i april 2000 ville en fuld-
stændig udskiftning af anlægget være den eneste relevante løsning, ud fra hvordan bygherren
rent faktisk brugte hallen.
vedrørende det anførte i notatet af 7. april 2000 om bygherrens accept accepterede juul chri-
stensen det over for glenco på bygherrens vegne, og der blev ikke opponeret mod glencos
ordrebekræftelse af 12. april 2000. han ved ikke, hvornår der første gang blev fremsat indsi-
gelser mod betaling af den regning, men der gik et stykke tid, og arbejdet var da udført. det er
hans opfattelse, at hvis ventilationsanlægget blev benyttet og serviceret optimalt, ville co-
problemerne være løst.
                                                 - 9 -
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at glenco a/s både i første og
anden omgang har leveret ventilationsanlæg som aftalt, idet det må anses for aftalt, at glenco
i begge tilfælde skulle levere anlæg med en angiven luftudskiftningskapacitet, mens spørgs-
målet om anlæggenes kapacitet i forhold til fjernelse af kulilte lå uden for, hvad glenco havde
påtaget sig forpligtelser med hensyn til. der foreligger således ikke mangler ved glencos
ydelser i forhold til det aftalte, og der er ikke i sagens oplysninger fornødent grundlag for at
fastslå, at glenco burde have advaret ha-pa holding a/s, der var repræsenteret af ingeniør-
firmaet frits nielsen & jørn juul christensen a/s, om, at anlæggene ikke ville have den for-
nødne kapacitet til fjernelse af kulilte i hallen. højesteret stadfæster derfor landsrettens dom
for så vidt angår forholdet mellem ha-pa og glenco.
det er for højesteret ubestridt, at frits nielsen & jørn juul christensen som rådgivende inge-
niører har begået projekteringsfejl ved ikke at beregne det nødvendige luftskifte og ved ikke
at sige fra over for ha-pa’s ønsker om at spare ventilationsanlægget ned i størrelse, og at
ha-pa derfor fik opført en gokart-hal med et ventilationsanlæg, som ikke havde den for-
nødne kapacitet til fjernelse af kulilte og opretholdelse af den forudsatte temperatur. af de
grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at ingeniørfirmaet – uanset at der er
handlet ansvarspådragende vedrørende ventilationsanlægget – skal have medhold i honorar-
kravet med 131.835,81 kr., idet der ikke er fremkommet noget for højesteret, som kan be-
grunde et større afslag. om ha-pa’s erstatningskrav på 2,8 mio. kr. svarende til, hvad et
anlæg, der kunne sikre fjernelse af kulilte og opvarmning som forudsat, ville koste, bemær-
kes, at ingeniørfirmaet ikke havde påtaget sig at indestå for et sådant resultat, hvorfor ha-pa
ikke kan kræve at blive stillet, som om dette var tilfældet. ingeniørfirmaet skal betale en er-
statning, som stiller ha-pa økonomisk, som selskabet ville være stillet, hvis rådgivningen
havde været i orden. der er ikke for højesteret fremkommet noget, som giver grundlag for at
udmåle erstatningen for det lidte tab til et andet beløb end det, landsretten har udmålt den til.
højesteret stadfæster herefter i det hele også landsrettens dom i forholdet mellem ha-pa og
ingeniørfirmaet.
                                       thi kendes for ret:
                                             - 10 -
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal ha-pa holding a/s betale 175.000 kr. til glenco a/s
og 150.000 kr. til frits nielsen & jørn juul christensen a/s.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                            højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 25. februar 2016
sag 22/2016
norvegus fonden,
inigocenter aps,
a
b
og
c
(advokat eigil lego andersen for alle)
mod
jesuiterordenen
og
niels steensens kollegium
(advokat stig boe krarup for begge)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i holbæk den 20. november 2015 og af østre
landsrets 14. afdeling den 19. januar 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, lene pagter kristensen, poul dahl
jensen, henrik waaben og hanne schmidt.
påstande
de kærende, norvegus fonden, inigocenter aps, a, b og c, som under denne kæresag alle er
repræsenteret af advokat eigil lego andersen, har påstået stadfæstelse af byrettens kendelse.
de indkærede, jesuiterordenen og niels steensens kollegium, har påstået stadfæstelse af
landsrettens kendelse.
landsretten har henholdt sig til sin afgørelse.
                                              - 2 -
sagsfremstilling
jesuiterordenen og niels steensens kollegium har ved stævning af 10. juni 2015 anlagt sag
mod norvegus fonden, inigocenter aps, a, b og c. jesuiterordenen og niels steensens
kollegium har i stævningen nedlagt følgende påstande:
      ”påstand 1:
      norvegus fonden tilpligtes at anerkende at overdragelsen af ejendommen matr. nr. 8a,
      egebjerg sogn, hølkerup by beliggende sandkredsvej 12, hølkerup, 4500 nykøbing
      sjælland fra niels steensens kollegium til norvegus fonden som tinglyst ved skøde af
      3. januar 2012 er ugyldig/uvirksom.
      påstand 2:
      inigocenter aps tilpligtes at anerkende, at gældseftergivelse i 2011 fra niels steensens
      kollegium til inigocenter aps beløb stort kr. 7.453.659 er ugyldig/uvirksom.
      påstand 3:
      inigocenter aps tilpligtes at anerkende, at gaveoverdragelserne i 2013 fra niels steen-
      sens kollegium til inigocenter aps for beløb stort kr. 1.575.186 er ugyl-
      dige/uvirksomme.
      påstand 4:
      norvegus fonden tilpligtes at anerkende, at gaveoverdragelserne i 2012 fra niels steen-
      sens kollegium til norvegus fonden for beløb stort kr. 3.611.867 samt gaveoverdragel-
      sen i 2013 fra niels steensen kollegium til norvegus fonden for beløb stort kr. 341.289
      er ugyldige/uvirksomme.
      påstand 5:
      norvegus fonden tilpligtes at betale kr. 1.652.181,97 med tillæg af procesrente fra sa-
      gens anlæg og til betaling sker.
      alternativ til påstand 1, 2, 3 og 4:
      påstand 6:
      de sagsøgte, a, b og c tilpligtes in solidum at betale 16.302.237 til niels steensens
      kollegium med tillæg af procesrente fra sagens anlæg og til betaling sker.
      alternativ til påstand 5:
      påstand 7:
      de sagsøgte, a og c tilpligtes in solidum at betale 1.652.181,97 til niels steensens
      kollegium med tillæg af procesrente fra sagens anlæg og til betaling sker.”
                                                - 3 -
norvegus fonden, inigocenter aps, a og b har i svarskrifter af 11. og 14. september 2015
påstået afvisning, subsidiært frifindelse. c har i svarskrift af 15. september 2015 påstået af-
visning.
retten i holbæk henviste ved kendelse af 20. november 2015 sagen til behandling ved østre
landsret, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1. af byrettens begrundelse fremgår:
       ”i denne sag skal der efter det oplyste tages stilling til forståelse af såvel fondslovgiv-
       ningen som aftaleloven samt til, i hvilket omfang kanonisk ret kan tillægges betydning.
       sagen angår således principielle spørgsmål, der har en generel betydning for retsanven-
       delsen og retsudviklingen. betingelserne i retsplejelovens § 226, stk. 1, for henvisning
       af sagen til behandling ved landsretten er derfor opfyldte.”
ved kendelse af 19. januar 2016 afviste landsretten at behandle sagen i 1. instans med føl-
gende begrundelse:
       ”afgørelsen af sagen må på det foreliggende grundlag i høj grad antages at bero på en
       konkret vurdering af sagens omstændigheder, som de efter bevisførelsen må fastlægges.
       som sagen endvidere foreligger oplyst, finder landsretten, at der ikke er tilstrækkeligt
       grundlag for at antage, at sagen vil rejse fortolkningsspørgsmål af en sådan principiel
       karakter og få en sådan generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller
       have væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, at den bør kunne indbringes for
       højesteret som 2. instans uden særlig tilladelse.
       efter en samlet vurdering findes betingelserne for henvisning af sagen til landsret i med-
       før af retsplejelovens § 226, stk. 1, derfor ikke opfyldt.”
anbringender
norvegus fonden, inigocenter aps, a, b og c har anført, at sagen er af principiel karakter og
har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
sagen angår det ikke afklarede spørgsmål, hvilken kontrol over en fond der er forenelig med
fondsbegrebet. jesuiterordenen hævder at have bevaret kontrolrettigheder over niels steen-
sens kollegium, som meget vel kan være uforenelige med de krav til stiftelsens endelighed og
fondens selvstændighed, som gælder i dansk fondsret. sådanne kontrolrettigheder kan med-
føre, at niels steensens kollegium ikke kan anerkendes som bærer af selvstændig retsevne.
                                                - 4 -
niels steensens kollegium har stiftet norvegus fonden og søger under sagen at kræve fon-
dens formue retur. i retspraksis ses der ikke at foreligge en afklaring af, under hvilke betingel-
ser en stifter kan tilbagekalde stiftelsen på grund af hævdede juridiske mangler ved stiftelsen.
sagens rejser yderligere spørgsmålet, hvilken rolle kanonisk ret kan tillægges ved danske
domstole.
vurderingen af, om henvisning til landsret bør ske, kan ifølge forarbejderne til retsplejelovens
§ 226, stk. 1, være skønspræget. landsretten bør ikke sætte sit skøn over byrettens, men vur-
dere, om byretten med rimelighed kunne nå det resultat, at sagen bør henvises.
jesuiterordenen og niels steensens kollegium har anført, at sagen hverken er af principiel
karakter eller har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
niels steensens kollegium er ikke en fond, men en del af den romersk katolske kirke. den
offentligretlige regulering vedrørende fonde, herunder kravene om selvstændig og uafhængig
ledelse, gælder følgelig ikke for niels steensens kollegium.
ugyldighedsreglerne finder anvendelse ved indskud i forbindelse med en fondsstiftelse. de
fondsretlige regler indebærer ikke, at indskuddet er en særlig disposition, som falder uden for
ugyldighedsreglernes anvendelsesområde.
påberåbelse af interne forskrifter i et trossamfund bevirker ikke, at sagen har principiel ka-
rakter, uanset at forskrifterne betegnes kanonisk ret.
landsretten bør foretage en fuld prøvelse af byrettens skøn, idet formålet med lovændringen i
2014 ellers vil forspildes.
retsgrundlag
af retsplejelovens § 226, stk. 1, som affattet ved lov nr. 84 af 28. januar 2014 om ændring af
retsplejeloven m.v. (sagstilgangen til højesteret), fremgår, at byretten efter anmodning fra en
part kan henvise en sag til behandling ved landsret, ”hvis sagen er af principiel karakter og har
                                                - 5 -
generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig
rækkevidde i øvrigt.”
af forarbejderne til bestemmelsen, jf. lovforslag nr. l 96 af 11. december 2013, folketingsti-
dende 2013-14, tillæg a, de specielle bemærkninger til § 1, nr. 8 (§ 226, stk. 1), fremgår:
      ”for at skabe større sikkerhed for, at de sager, der indbringes for højesteret, er egnede
      til at sikre, at domstolsreformens mål vedrørende højesterets rolle kan nås, foreslås det,
      at betingelserne for, at en sag kan henvises fra byretten til behandling i landsretten i 1.
      instans – og dermed indbringes direkte for højesteret som 2. instans – tydeliggøres ved
      at indskrive betingelserne i selve loven.
      det foreslås nærmere, at en sag kan henvises fra byretten til landsretten til behandling i
      1. instans, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanven-
      delsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt.
      vurderingen af, om en sag har ”principiel karakter”, forudsættes at være den samme
      som hidtil. det drejer sig således navnlig om sager, der vedrører lovfortolkning, eller
      som i øvrigt angår et principielt retligt spørgsmål. uden for kategorien af sager af prin-
      cipiel karakter falder således fortsat f.eks. sager, hvis afgørelse hovedsagelig beror på en
      konkret bevismæssig vurdering eller på en skønsmæssig afvejning af en række momen-
      ter, hvor denne afvejning er uden vidererækkende betydning.
      henvisning kan kun ske, hvis sagen ud over sin principielle karakter også har en generel
      betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller en væsentlig samfundsmæssig
      rækkevidde i øvrigt. der vil efter omstændighederne være tale om en skønspræget vur-
      dering, hvor det navnlig må indgå, om sagen efter sin karakter er egnet til at sikre, at
      domstolsreformens mål vedrørende højesterets rolle kan sikres, og derfor bør kunne
      indbringes for højesteret som 2. instans uden særlig tilladelse.”
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster højesteret landsrettens kendelse, således
at sagen sendes til byretten til fortsat behandling.
                                          thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 20. november 2015
sag 203/2014
(2. afdeling)
tórshavnar kommuna
(advokat petur even djurhuus)
mod
finnur rubeksen
(advokat christian andreasen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på færøerne den 21. december 2011 og af østre
landsrets 5. afdeling den 25. marts 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, jens peter christensen, michael
rekling, lars hjortnæs og jens kruse mikkelsen.
påstande
appellanten, tórshavnar kommuna, har nedlagt påstand om, at indstævnte, finnur rubeksen,
skal betale 1.204.255,08 kr. med procesrente af 937.500 kr. fra den 10. oktober 2014.
finnur rubeksen har påstået stadfæstelse.
tórshavnar kommuna har opfyldt landsrettens dom ved betaling af 937.500 kr. med tillæg af
procesrente på 266.755,08 kr., i alt 1.204.255,08 kr.
anbringender
tórshavnar kommuna har navnlig anført, at servitutbestemmelsen på finnur rubeksens trø
(jordlod) om betaling af en fjerdedel af overdragelsessummen bygger på en civilretlig aftale
                                               - 2 -
mellem kommunen og finnur rubeksens far, jógvan rubeksen, i forbindelse med sidst-
nævntes køb af trøen fra kommunen i 1955. aftalen om servitutten kræver ikke lovhjemmel,
og den er ikke i strid med loven fra 1931 om statens salg af ålekærgården til tórshavnar
kommuna. en eventuel indsigelse er i øvrigt bortfaldet ved passivitet.
hvis servitutten anses for pålagt med urette, er finnur rubeksens indsigelse herom en indsi-
gelse mod eksistensen af en tinglyst rettighed, som er bortfaldet efter matrikuleringen af om-
rådet og færøernes rets dom herom i 1966, jf. den færøske matrikellovs § 9.
kommunen har stedse håndhævet servitutten om betaling af en fjerdedel i de tilfælde, hvor
servitutten har været pålagt en trø, og der er ikke sket usaglig forskelsbehandling. der er hel-
ler ikke skelnet mellem, om servitutten er pålagt en trø, der var udlejet før eller efter overdra-
gelsen af ålekærgården til kommunen.
kommunen har for højesteret frafaldet anbringendet om, at finnur rubeksen ikke har taget
tilstrækkeligt forbehold for sine indsigelser imod servitutten ved sin betaling af en fjerdedel af
overdragelsessummen for den frasolgte parcel i 2006.
finnur rubeksen har navnlig anført, at tórshavnar kommuna ikke har hjemmel til opkræve
betaling af en fjerdedel af overdragelsessummen, idet loven fra 1931 om salg til kommunen af
ålekærgården ikke kan fraviges ved aftale, jf. færøernes rets dom af 2. februar 1943.
matrikeldommen fra 1966 har ikke nogen betydning for retsforholdet mellem ham og kom-
munen, idet den ikke fritager kommunen for de forpligtelser, som kommunen har efter gæl-
dende lovgivning, herunder 1931-loven, og efter almindelige forvaltningsretlige regler, her-
under lighedsgrundsætningen. dommen kan under alle omstændigheder ikke afskære ham fra
at gøre indsigelse mod kommunens håndhævelse af servitutbestemmelsen om betaling af en
fjerdedel, og denne håndhævelse er ikke i overensstemmelse med lighedsgrundsætningen.
han har for højesteret frafaldet anbringenderne om, at servitutbestemmelsen skal forstås så-
ledes, at betingelsen om betaling af en fjerdedel af overdragelsessummen kun er gældende i
10 år, og at betalingen skal beregnes af den oprindelige købspris og ikke af salgsprisen.
                                                - 3 -
supplerende sagsfremstilling
ved lejekontrakt af 11. september 1930 lejede finnur rubeksens far, jógvan rubeksen, af
færø amt et uopdyrket areal (en trø) på 11.470 m2 af embedsgården ålekærs udmark, der
ansloges at udgøre ”1 kofoder (sommer- og vinter)”. af lejekontrakten fremgår bl.a. føl-
gende vilkår:
       ”1. … før køb kan finde sted, maa mindst ¼ af trøen være opdyrket. købesummen
       udgør 100 kr. for arealet, hvorhos køberen samtidig skal betale 100 kr. for fremtidig
       vinterfredning. der skal saaledes betales ialt 200 kr., forinden skøde udstedes. iøvrigt
       gælder om køb lovgivningens sædvanlige regler.”
tórshavnar kommuna overtog ved skøde tinglyst den 19. april 1932 embedsgården ålekær
fra staten i henhold til lov nr. 87 af 31. marts 1931 om salg til tórshavnar kommuna af em-
bedsgården ålekær. tórshavnar kommuna overtog i den forbindelse de lejemål, der var ind-
gået af færø amt forud for overtagelsen.
den standardlejekontrakt for trøer, som tórshavnar kommuna efter overtagelsen af ålekær-
gården fra staten fik godkendt af færø amt i 1934 med henblik på kommunens egen udlej-
ning af trøer fra ålekærgården, indeholdt bl.a. følgende vilkår:
       ”før køb kan finde sted, maa mindst ¼ af trøen være opdyrket. købesummen udgør
       ifølge loven kr. 100 for arealet pr. kofoder, hvorhos køberen maa betale kr. 100 pr.
       kofoder for fremtidig vinterfredning… i øvrigt gælder ved køb trøloven af 13. april
       1894. indenfor et tidsrum af 10 aar efter at en trø er købt kan den ikke videresælges.
       trøen kan ikke udstykkes uden byraadets samtykke. i tilfælde af salg af parceller fra
       trøen skal en fjerdedel af købesummen for parcellen tilfalde thorshavn byraad.”
ved skøde af 28. april 1955 købte jógvan rubeksen den trø, han havde lejet siden 1930. skø-
det indeholder den servitut, som sagen angår (oversat fra færøsk):
       ”2. køberen kan ikke sælge trøen inden der er gået 10 år. efter dette tidsrum kan trøen
       kun sælges, såfremt betingelserne i dette skøde overholdes… trøen kan ikke udstykkes
       uden samtykke fra kommunen, og så fald tilfalder ¼ af købsværdien kommunekassen.”
i forbindelse med matrikuleringen af området blev servitutten lyst på den omhandlede trø på
grundlag af færøernes rets dom af 20. december 1966 om oprettelse af en tingbog for
tórshavn by. dommens konklusion lød:
                                                - 4 -
       ”den under sagen fremlagte matrikel for tórshavn by skal med de forannævnte ændrin-
       ger sammen med det ved nærværende rets dom af 6. april 1929 oprettede realregister
       danne grundlag for tingbogen for tórshavn by.
       dokumenterne vedrørende pantehæftelser og andre hæftelser, der ikke er fremlagt under
       sagen eller ikke er indført i nævnte realregister, er døde og magtesløse.”
i 1969 overdrog jógvan rubeksen – med kommunens samtykke til udstykningen – ved gave-
brev en parcel af trøen til sin søn, finnur rubeksen. tórshavnar kommuna frafaldt i den for-
bindelse kravet om, at en fjerdedel af overdragelsessummen skulle betales til kommunen. ef-
ter jógvan rubeksens død overtog finnur rubeksen resten af trøen i henhold til en skifterets-
attest tinglyst den 31. maj 2002.
i 2006 solgte finnur rubeksen en parcel af trøen på 4.294 m2 til sp/f k.j. contractors for en
købesum af 3.750.000 kr. efter krav fra kommunen betalte finnur rubeksen – hvilket var en
betingelse for, at kommunen gav samtykke til udstykningen – en fjerdedel af overdragelses-
summen (937.500 kr.). finnur rubeksen anførte ved betalingen, at han ikke mente, at servi-
tutten om betaling af en fjerdedel af overdragelsessummen var gældende.
parterne har for højesteret indgået følgende procesaftale om tórshavnar kommunas praksis
med hensyn til anvendelse og håndhævelse af servitutten om betaling af en fjerdedel (i enkelte
tilfælde halvdelen) af overdragelsessummen ved udstykning af trøer (jordlodder) oprindeligt
hidrørende fra ålekærgården:
       ”i. vedrørende trøer, der oprindeligt er udlejet fra amtet inden 1932
       1. angående lejetrøer oprindeligt lejede fra amtet inden 1932, har man af de 31 le-
       jetrøer (…) kortlagt forholdene omkring 26 af disse. af disse 26 lejetrøer, var 15 trøer
       matrikulerede ved overtagelsen i 1932 (…) og 11 trøer var umatrikulerede (...).
       • på de 15 matrikulerede lejetrøer, er servitutten pålagt på 6 hele trøer (… [heraf 1 trø]
           dog afhændet til lejer, der ikke var lejer inden 1932 … [og 1 trø] var dog kun lejet
           ud…) og på halvdelen af 2 trøer (…). servitutten er ikke pålagt på 7 hele trøer (…)
           og ikke på halvdelen af 2 trøer (…).
       • på de 11 identificerede ikke-matrikulerede lejetrøer, er servitutten pålagt 4 trøer (...).
           servitutten er ikke pålagt på 7 lejetrøer (...).
       2. vedrørende de nævnte 26 lejetrøer overtaget af [tórshavnar kommuna] i 1932, kan
       der derfor sammenfattende, omkring pålæggelse af servitut, konstateres følgende:
                                          - 5 -
at servitutten er pålagt 10 hele trøer (hvoraf en trø kun var lejet ud) og i 2 tilfælde halv-
delen af en trø;
at servitutten ikke er pålagt på 14 hele trøer og i 2 tilfælde ikke på halvdelen af trøen.
3. af disse 10 hele trøer og 2 halve trøer, der havde lejeaftale før 1932, og som blev
pålagt servitut, konstateres videre, at servitutterne er håndhævet således:
a) på 2 hele trøer (...) og 1 halv trø (...) er servitutten aflyst umiddelbart efter dommen i
     1943;
b) på 1 trø (...) har appellant tilbageholdt 1/4 af tilbagekøbssum ved [tórshavnar
     kommunas] tilbagekøb af trø (...);
c) på 1 trø (...) er ikke fundet dokumentation for om [tórshavnar kommuna] har
     håndhævet servitut ved ejers udstykning af trø i 50’erne (vedkommende ejer var dog
     ikke lejer inden 1932);
d) på 1 trø (...) blev lejetrøen aldrig solgt og [tórshavnar kommuna] fik tilbage og
     udstykkede den;
e) på 1 trø (...) køber [tórshavnar kommuna] trø tilbage og udstykker uden at man af
     dokumentation kan se om servitut har haft indflydelse på tilbagekøbsprisen;
f) på 1 trø (...) aflyses servitut som led i aftale om handel om trøen i større handel med
     entreprenør. for dels vedkommende modtaget betaling i jord (...) fremgår ikke
     eksakt hvori prisen for aflysningen af servitut ligger ved aftale om yderligere
     forhold (...);
g) på 1 hel trø (...) betales for aflysning af servitut i form af afståelse af jordareal til
     [tórshavnar kommuna] (...);
h) for en hel trø (...) betales kontant ¼ af afståelsespris for udstykket areal, dog under
     forbehold fra sælger – er denne retssag;
i) på 1 hel trø (...) betaltes for afløsning af servitut ¼ af vurderingspris for tre
     grundstykker (skal afstås til nærtstående) og en vis afståelse til appellant af jord for
     afløsning på resten af trøen (...);
j) på 1 halv trø (...) har været korrespondance om betaling for afløsning af servitut
     hvor køber af hele trø har tilbudt ¼ af købesum for hele trø. [tórshavnar kommuna]
     har svaret, at servitut skal afregnes og aflyses da trø udstykkes, hvilket ikke er sket
     endnu. således stadigvæk tinglyst på trø (…).
4. der er enighed mellem parterne om, at samtlige håndhævelser har fundet sted mere
end 10 år efter at servitut oprindeligt er pålagt.
ii. vedrørende trøer, der er udlejet af torshavns kommune efter 1932
1. vedrørende [tórshavnar kommunas] praksis for så vidt angår anvendelse og
håndhævelse af servitutten for trøer udlejet af kommunen efter 1932 og efterfølgende
afhændet til lejerne, så fremgår af støttebilagsoversigten… , at af 42 trøer, er servitutten
pålagt i 41 tilfælde og er forholdene omkring disse 41 tilfælde af pålagt servitut
følgende:
a) i 14 tilfælde er servitutten håndhævet i form af påkrav om erlæggelse i kontantbeløb
     eller afståelse af jord:
     • 8 tilfælde af påkrav om kontant betaling (…), og
     • 6 tilfælde imod afståelse af jord (…);
b) i 6 tilfælde har kommunen købt trøerne tilbage, hvor det i tilbagekøbsdokumenter
     ikke kan ses om håndhævelse har fundet sted (…);
                                              - 6 -
     c) i de tilbageværende 20 tilfælde er servitutten stadigvæk pålagt, og har det
          administrativt ikke været aktuelt at tage stilling til dens håndhævelse, idet
          udstykning ikke har fundet sted. disse 20 trøer ligges således stadigvæk som trøer
          med servitut lyst på (…).
     2. der er enighed mellem parterne om, at samtlige håndhævelser har fundet sted mere
     end 10 år efter at servitut oprindeligt er pålagt.”
om retsgrundlaget
overdragelsesloven
lov nr. 87 af 31. marts 1931 om salg til tórshavnar kommuna af embedsgården ålekær
indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
     ”§ 1. justitsministeren bemyndiges til at sælge den til amtmandsembedet paa færøerne
     henlagte gaard aalekær til thorshavn kommune.
          [stk. 2-4.] ...
     § 2. nuværende lejere af trøer, indlagte fra aalekær, skal, naar de har trøerne for-
     svarligt indhegnede fra udmarken, og naar ¼ af arealet er opdyrket, være berettigede
     til at købe trøerne for en købesum af 100 kr. pr. helaarskofoder.
          [stk. 2.] thorshavn kommune skal være berettiget til at forlange retten til
     vintergræsning for faar afløst saavel for tidligere frasolgte trøer som for trøer, der
     frasælges i henhold til foranstaaende bestemmelse, for et vederlag af 100 kr. pr.
     helaarskofoder. tilsvarende ret til afløsning tilkommer trøejerne. for afløsnings-
     vederlaget gives der kommunen 1. prioritets panteret i den paagældende ejendom
     forud for allerede indestaaende prioriteter.
          [stk. 3.] trøejerne skal være berettigede til at afdrage afløsningsvederlaget i løbet
     af 10 aar med 1/10 aarlig, saaledes at det til enhver tid skyldige beløb forrentes med 5
     pct. aarlig.
          [stk. 4.] thorshavn kommune skal være berettiget til at afkræve enhver trølejer et
     beløb af 4 kr. aarlig pr. helaarskofoder, for saa vidt og saa længe trøen ikke af kom-
     munen kræves anvendt til vintergræsning.”
af bemærkningerne til lovforslaget fremgår bl.a. (jf. rigsdagstidende 1930-31, tillæg a, sp.
7547-7548):
                                                ”til § 2.
     bestemmelsen i 1. stk. om vilkaarene for trølejeres adgang til at faa de af dem lejede
     arealer til købs svarer til, hvad der gennem en aarrække har været krævet i praksis.
                                               - 7 -
       med hensyn til bestemmelserne i 2. og 3. stk. om afløsningen af vintergræsnings-
       retten bemærkes, at ifølge § 3 i lov af 13. april 1894 om afhændelse af trøer og
       grundstykker fra statens fæstegods paa færøerne kunne den fæsteren tilkommende
       vintergræsningsret for faar paa de fra fæstet bortsolgte trøer eller trøparter kun ske
       ved frivillig overenskomst mellem fæsteren og vedkommende trøejer. ved lov nr.
       179 af 1. april 1921 om afløsning af vintergræsningsretten paa trøer, indlagte fra
       fæstegaarden husegaard og embedsgaarden aalekær, er der tillagt trøejeren ret til,
       saafremt vintergræsningsretten ikke maatte blive afløst ved frivillig overenskomst, at
       kræve den afløst mod et af landvæsenskommissionen fastsat pengevederlag.
       naar der – i modsætning til den nuværende ordning – i nærværende forslags § 2, 2.
       stk. foreslaas tillagt gaardens fremtidige ejer (thorshavn kommune) ret til at forlange
       vintergræsningsretten afløst for frasolgte trøer, er det ud fra den betragtning, at det
       maa anses for ubilligt, at ejere af trøer, som omgives af vinterfredede arealer, og som
       saaledes faktisk ikke kan udnyttes til vintergræsning, skal kunne opnaa en saadan fordel
       uden vederlag. det for afløsningen foreslaaede vederlag af 100 kr. pr. helaarskofoder
       maa efter samtlige foreliggende oplysninger anses for passende. paa den anden side har
       man anset det for rimeligt at tillægge trøejerne, naar kravet om afløsning fremsættes af
       dem, ret til afløsning for samme vederlag, saafremt de ikke maatte foretrække at gaa
       frem efter reglerne i fornævnte lov af 1. april 1921, ligesom det under hensyn til den
       trøejerne paalagte afløsningspligt maa anses for rimeligt, at der gives dem adgang til
       at afdrage vederlaget indenfor et tidsrum af 10 aar.
       efter den nugældende lovgivning er der ikke tillagt trølejere nogen ret eller paalagt
       dem nogen pligt til afløsning af vintergræsningsretten. efter forslaget sker der ikke
       nogen forandring heri. reglen i 3. stk. er begrundet i samme hensyn som anført foran
       med hensyn til 2. stk.”
en lejer, der oprindeligt havde lejet en trø af færø amt i 1911, købte i 1941 trøen med samme
servitut som i denne sag og videresolgte trøen i 1942. køberen i den sidstnævnte handel
anlagde som anført i landsrettens dom retssag ved færøernes ret mod tórshavnar kommuna
med påstand om, at kommunen bl.a. skulle kvittere servitutten om betaling af en fjerdedel af
overdragelsessummen ved udstykning og salg af parceller fra trøen (punkt 2 i skødet fra 1941)
til aflysning. trøejeren fik ved færøernes rets upåankede dom af 2. februar 1943 medhold
med følgende præmisser:
       ”af forarbejderne til loven af 1931 fremgaar det, jfr. lagtingstidende 1929 bilag 22
       side 4 og 36, at amtet i skrivelse af 3. maj 1929 indstillede til justitsministeriet, at det
       ved salget af ”aalekær” burde forbeholdes de daværende lejere af trøer eller trøparter
       at overtage disse til ejendom, forsaavidt mindst 1/3 er opdyrket, saaledes at justits-
       ministeriet bemyndiges til at fastsætte vilkaarene for overdragelsen, forsaavidt der ikke
       foreligger enighed mellem lejerne og byraadet, og at justitsministeriet i skrivelse af 1.
       juli 1929 til amtet tiltraadte denne indstilling, dog at 1/3 ændredes til 1/4; lagtinget
       vedtog derefter den 26. september 1929 at anbefale, at gaarden ”aalekær” med
       undtagelse af ”debessartrøð” samt, ”hvad der iøvrigt er nødvendigt at forbeholde”,
                                               - 8 -
       overdrages thorshavn kommune. i 1930 forelagde ministeriet lagtinget et udkast til
       lov; udkastet er bortset fra, at nogle yderligere smaaarealer undtages fra salget,
       enslydende med loven.
       ved loven af 1931 findes der herefter at være forbeholdt de paagældende trølejere en
       ret til at erhverve de til dem udlejede arealer til selvejendom paa de i loven af 1894
       og 1931 fastsatte vilkaar, og da der hverken i loven af 1894 eller i loven af 1931
       bestemmes noget om, at trølejerne skal være forpligtede til at modtage trøen til
       ejendom på de vilkaar, som er anført i skødet af 25. september 1941 under punkt 2, 5,
       (for saa vidt angaar grusforekomster), og 7-11, findes der at maatte gives [trøejeren]
       medhold i, at [thorshavn kommune] har manglet beføjelse til at paalægge matr. nr.
       1045a disse servitutter. justitsministeriets godkendelse af byraadets salg af arealer fra
       ”aalekær” angaar kun saadanne arealers frigørelse for statskassens pant i ”aalekær”
       for resten af den købesum, kommunen skal betale statskassen for gaarden, og ved-
       rører ikke retsforholdet mellem kommunen og trølejerne.”
lov nr. 56 af 13. april 1894 om afhændelse af trøer og grundstykker fra statens fæstegods på
færøerne, som der henvises til i forarbejderne til overdragelsesloven fra 1931 og i dommen
fra 1943, indeholdt et retskrav for lejere af sådanne trøer på at overtage trøen til eje (§ 1) samt
regler om fastsættelse af købesummen (§ 2), om medfølgende rettigheder (§ 3), om at købe-
summen tilkom statskassen mod en vis refusion til fæsteren, som mistede lejeindtægt fra trøen
(§ 4) og om, at efterfølgende udstykning af trøen krævede amtets samtykke (§ 5). efter lovens
§ 12 omfattede loven også ”de fæstegaarde, hvis brug er henlagt til embeder eller be-
stillinger”. loven blev ophævet ved ikrafttrædelsen af lagtingslov nr. 59 af 9. juni 1988 om
landsjord.
af forarbejderne til 1894-loven fremgår (jf. rigsdagstidende 1893-94, tillæg a, sp. 2927-
2928):
       ”som bekendt er det staten tilhørende jordegods paa færøerne, der udgør omtrent
       halvdelen af øernes samlede jordegods, eller ca. 1.150 marker (medens den i privat eje
       værende jord, odelsgodset, bestaar af ca. 1.100 marker, og det beneficerede gods af ca.
       150 marker) delt i større jordbrug, de saakaldte kongsgaarde, der med undtagelse af
       ganske enkelte, hvis brug er henlagt til embeder eller bestillinger, i henhold til
       forordning af 30. maj 1691 ere overdragne i livsfæste paa besidders og eventuelle
       enkes livstid, og med en vis adgang for ældste søn til efter forældrenes død at
       erholde fæste paa gaarden, nærmere bestemt ved lov indeholdende nogle bestem-
       melser om adgang til kongsfæste på færøerne af 25. februar 1871. en saadan
       fæstegaards jordtilliggende bestaar foruden af indmarken, ”bøen”, af store strækninger
       hovedsagelig uopdyrket jord, den saakaldte udmark eller hauge eller andel i samme,
       idet nemlig udmarken for den langt overvejende del endnu ikke er udskiftet, men
                                                - 9 -
       ligger i fællig saa vel mellem fæstegaardene indbyrdes som mellem disse og odels-
       eller beneficeret jord.
       fæstebønderne besidde den dem overladte jord for en fra gammel tid stammende,
       lovbestemt leje (…), der er overordentlig lav, idet samtlige fæsteafgifter ikke udgøre
       mere end gennemsnitlig ca. 3/5 pct. af jordens nuværende værdi, saaledes som denne
       er ansat ved den i henhold til lov af 29. marts 1867 angaaende en ny skyldsætning af
       jorderne paa færøerne foretagne taksation. til gengæld er der i henhold til forordning
       om agerdyrkningen m.v. på færøerne af 21. maj 1777 i hvert enkelt fæstebrev optaget
       en klausul om, at fæsteren skal være pligtig til efter andel og tilsigelse at oprydde og
       dyrke til ager og eng saadanne steder af udmarken, som dertil maatte findes bekvem-
       me. ligesom imidlertid overhovedet kun en aldeles forsvindende del af de store til
       fæstegodset henlagte udmarksarealer i tidernes løb er blevet opdyrket ad denne vej,
       saaledes er særlig i den senere tid opdyrkning fra fæsternes side mere og mere van-
       skeliggjort ved den paa øerne stadig tiltagende mangel paa arbejdskraft, som hænger
       sammen med, at befolkningen stedse mere og mere optages af fiskeriet. heller ikke er
       det at vente, at loven om godtgørelse for udførte grundforbedringer m.v. paa statens
       fæstegods paa færøerne af 12. april 1892, saa nyttig den i øvrigt kan være, i nogen
       betydelig grad vil kunne fremme den egentlige opdyrkning.
       ved siden af den af fæsteren selv i henhold til den anførte bestemmelse foretagne
       opdyrkning af udmarken har der derimod paa fæstegodset udviklet sig en opdyrkning
       ved lejehusmænd, som ogsaa søger sin hjemmel i forordningen af 21. maj 1777, jfr.
       rentekammerskrivelse af 12. juli 1845, idet fæsterne i stort omfang med godsbestyrel-
       sens samtykke og, navnlig før 1845, ogsaa uden et saadant, have udlejet til andre til
       opdyrkning saadanne mindre stykker af fæstets udmark, som de uden ulempe for
       fæstets drift kunne afse. opdyrkerne have som oftest modtaget stykket i leje af
       fæsteren paa egen og enkes livstid mod deraf at svare en aarlig leje, der som regel,
       naar ikke særlige forhold, saa som slægtstab og lignende, medføre undtagelse, har
       været bestemt til 2 kr. pr. kofoder, det er for et jordstykke, som i opdyrket stand
       afgiver tilstrækkelig sommer- og vinterfoder til en ko. undertiden har ogsaa fæsteren,
       efter selv at have opdyrket et saadant stykke udmark (paa øerne betegnes saadanne
       jordlodder med fællesnavnet ”trøer”), senere overladt det i almindeligt lejemaal til en
       anden, i hvilket fald lejen da ganske naturligt som regel vil være adskilligt højere end
       ovenfor angivet, ligesom ogsaa lejen for de førstnævnte stykker senere efter opdyrke-
       rens død undertiden kan være bleven forhøjet. denne opdyrkning ved lejehusmænd
       har i tidernes løb ført til langt større resultater for det færøske jordbrug end den
       fæsteren selv paalagte opdyrkningspligt, og der er som følge af den paa fæstegodset,
       særlig i nærheden af de større handels- og fiskepladser, og hvor jorden særlig har
       været egnet til at tages under kultur, efterhaanden opstaaet en mængde saadanne
       opdyrkede mindre jordbrug, der ere bortlejede til andre, de saakaldte lejetrøer, som ere
       hovedgenstanden for nærværende lovforslag.”
matrikellov for færøerne
lagtingslov nr. 64 af 11. december 1962 om matrikulering og udstykning m.m. indeholder
bl.a. følgende bestemmelser:
                                               - 10 -
                                          ”kap. 2. ejendomsdom.
       § 6. snarest efter at matrikel med tilhørende bilag er sendt til landsstyret, anlægger dette
       ved offentlig stævning, der indrykkes tre gange i det for færøerne til optagelse af of-
       fentlige bekendtgørelser autoriserede blad med 2 måneders varsel, sag ved færøernes
       ret mod alle og enhver, der måtte have indsigelse at fremsætte mod den udfærdigede
       matrikel og mod, at deri anførte ejere indføres i tingbogen som ejere af ubehæftede
       ejendomme. mellem bekendtgørelsen af den i § 3 omhandlede påvisning og stævne-
       varslets udløb skal mindst hengå 6 måneder.
            det skal i stævningen anføres, at den gælder alle og enhver, som har indsigelser mod
       matriklen, eller som mener at have panteret, eller andre rettigheder over fast ejendom i
       vedkommende område, og det skal ved stævningen pålægges dem ved møde i retten at
       medbringe adkomstdokumenter, pantebreve og andre til sagens oplysning tjenende
       dokumenter, der måtte være i deres besiddelse, samt genparter af disse dokumenter,
       udfærdigede efter regler i kundgørelse nr. 63 af 11. december 1962 om tinglysning.
       dokumenterne skal så vidt muligt være forsynet med matrikulstovans påtegning om,
       under hvilket matr. nr. den i dokumentet omhandlede ejendom er optaget i matriklen.
       bemærkning herom skal optages i stævningen. det skal endvidere i stævningen anføres,
       at matriklen med tilhørende matrikelkort ligger til eftersyn på sorenskriverkontoret, på
       matrikulstovan og hos kommunalbestyrelsen.
       …
       § 9. dommens indhold er afgørende for, hvem der skal anses som ejer, panthaver eller
       indehaver af anden ret over vedkommende ejendomme.
            dog kan den, der påstår at have en ejendomsret, panteret eller anden ret over en
       ejendom eller en del af denne, inden udløbet af 5 år efter dommens afsigelse for egen
       regning anlægge sag mod den, der ved dommen er anset som ejer, panthaver eller på
       anden måde berettiget, til anerkendelse af sin ret, såfremt han kan godtgøre, at han uden
       egen skyld har undladt at gøre indsigelse under den almindelige retssag.
            sorenskriveren kan forbeholde den, der har fremsat indsigelse, adgang til at få sin
       indsigelse underkastet fornyet behandling ved færøernes ret, såfremt han inden 5
       måneder efter dommens afsigelse anlægger sag mod den, der ved dommen er anset som
       ejer eller indehaver af anden rettighed.
            de således forbeholdte rettigheder indføres i tingbogen med tilføjelse i anmærk-
       ningsrubrikken af ordet ”foreløbig”. såfremt sag ikke er anlagt inden den foran fastsatte
       frist, eller rettigheden ikke anerkendes ved endelig og upåankelig dom, udslettes ret-
       tigheden af tingbogen. anerkendes derimod rettigheden ved sådan dom, berigtiges
       tingbogen i overensstemmelse med denne.”
den tidligere gældende lov nr. 85 af 31. marts 1928 om indførelse af en matrikel og oprettelse
af et realregister for tórshavn indeholdt bl.a. følgende bestemmelse:
       ”§ 11. ved dommen erhverver den paagældende legitimation som ejer, panthaver eller
       indehaver af anden ret over vedkommende ejendom …”
                                                - 11 -
en tilsvarende bestemmelse fandtes i anordning nr. 198 af 15. juli 1931 om indførsel af
matrikel og oprettelse af realregister for udskiftede pladser på færøerne uden for tórshavn.
færøernes realkreditudvalg, nedsat af statsministeriet, afgav i 1955 betænkning nr. 131/1955
angående realkreditten i fast ejendom på færøerne. betænkningen indeholder udkast til
lagtingslove om tinglysning og om registrering og matrikulering. § 10 i udvalgets udkast til
lagtingslov om registrering og matrikulering svarer – med en mindre afvigelse uden betydning
for denne sag – til den nugældende matrikellov § 9. om baggrunden for bestemmelsen
anføres følgende (betænkningen s. 157):
       ”ad § 10:
       det vil ikke være rigtigt blot at tillægge domsafsigelsen legitimerende virkning, således
       at det skulle være muligt til enhver tid at anlægge sag for at få domsvirkningen tilside-
       sat. hvis man nøjedes hermed, ville der være mulighed for at tilsidesætte dommen, blot
       der ikke var vundet hævd i overensstemmelse med denne, eller en godtroende tredie-
       mand havde erhvervet ret afledet fra den, der blev udstyret med legitimation. man anser
       det derfor som rigtigt kun at give den, der uden egen skyld har undladt at gøre indsi-
       gelse under den almindelige retssag, en tidsbegrænset adgang til at anlægge sag mod
       den, der ved dom er anset som ejer. med forbehold af de to særlige regler, der fastsættes
       i § 10, stk. 2 og 3 virker derfor domsafsigelsen på samme måde som en ejendomsdom;
       det vil sige, at dommen afgør, hvem der skal anses som ejer, panthaver eller indehaver
       af anden ret over ejendommen.”
i de færøske forarbejder til matrikelloven (jf. lagtingstidende 1961, bilag 5, s. 40) henvises til
det citerede sted i realkreditudvalgets betænkning.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstillinger
finnur rubeksen ejer en trø (jordlod), som han har overtaget fra sin far, jógvan rubeksen,
dels ved gave dels ved arv. jógvan rubeksen havde oprindelig lejet trøen af det daværende
færø amt i 1930, og han købte den i 1955 fra tórshavnar kommuna. tórshavnar kommuna
havde således i 1932 af staten købt amtmandens embedsgård ålekær, på hvis jorder trøen lå.
skødet til jógvan rubeksen indeholdt et vilkår (en servitut), som indebærer, at der til kom-
munen skal betales en fjerdedel af overdragelsessummen ved udstykning og salg af parceller
fra trøen. i forbindelse med matrikulering af området blev servitutten tinglyst på den om-
                                                 - 12 -
handlede trø på grundlag af færøernes rets dom af 20. december 1966 om oprettelse af en
tingbog for tórshavn by.
i 2006 udstykkede og frasolgte finnur rubeksen en parcel af trøen til sp/f k. j. contractors
og betalte til kommunen en fjerdedel af overdragelsesummen for parcellen. dette var en
betingelse for, at kommunen gav samtykke til udstykningen. finnur rubeksen bestrider, at
kommunen var berettiget til at opkræve denne betaling.
sagen angår i første række, om tórshavnar kommuna ved salget af trøen i 1955 var berettiget
til at stille vilkår om, at der skal betales en fjerdedel af overdragelsessummen ved udstykning
og salg af parceller fra trøen, hvorved kommunen får andel i værdistigningen på jorden. der
er i den forbindelse spørgsmål, om indsigelsen mod servituttens gyldighed er fortabt ved
passivitet, fordi jógvan rubeksen ikke i sin ejertid protesterede mod skødets vilkår.
dernæst er der spørgsmål, om indsigelser mod servitutten er bortfaldet ved matrikeldommen
fra 1966.
det er herudover gjort gældende, at kommunens håndhævelse af servitutten er i strid med en
lighedsgrundsætning.
servituttens stiftelse
§ 2 i loven fra 1931 om salg til tórshavnar kommuna af embedsgården ålekær fastlægger
købsprisen mv. for trøer i forhold til ”nuværende lejere af trøer”, dvs. lejeforhold indgået
inden overdragelsen af ålekærgården til kommunen i 1932.
højesteret finder, at der ved denne lovbestemmelse for den pågældende personkreds er sket
en regulering, som udelukker, at kommunen fastsætter vilkår, som går ud på, at der skal
betales yderligere beløb i forbindelse med senere udstykning og frasalg. det bemærkes i
øvrigt, at det efter forarbejderne til 1931-loven og til loven fra 1894 om afhændelse af trøer
og grundstykker fra statens fæstegods på færøerne må antages, at det med § 2 i 1931-loven
var tilsigtet at fastsætte en fordelagtig pris for den hidtidige lejer af trøen i lyset af det arbejde,
den pågældende har haft med at oprydde og opdyrke hidtil uopdyrket jord.
                                              - 13 -
tórshavnar kommuna kunne således ikke ved salget af trøen i 1955 over for jógvan rubek-
sen – som havde lejet trøen af færø amt før overdragelsen af ålekærgården til kommunen –
fastsætte et vilkår om, at der skal betales en fjerdedel af en fremtidig overdragelsessum ved
udstykning og salg af parceller fra trøen. indsigelsen herom er ikke fortabt ved passivitet.
matrikeldommen
spørgsmålet er herefter, om indsigelsen mod servitutten er bortfaldet ved matrikeldommen fra
1966.
efter § 9 i lagtingslov om matrikulering og udstykning m.m. er matrikeldommens indhold
afgørende for, hvem der skal anses som ejer, panthaver eller indehaver af anden ret over
vedkommende ejendom. bestemmelsen omfatter også servitutrettigheder.
højesteret finder, at dommen på samme måde som en ejendomsdom afgør det ejendoms-
retlige spørgsmål om, hvem der skal anses som ejer, panthaver eller indehaver af anden ret
over ejendommen.
højesteret finder derfor, at § 9 i den færøske matrikellov ikke afskærer en indsigelse om, at
tórshavnar kommuna efter 1931-loven om overdragelse af ålekærgården ikke lovligt kunne
kræve den omhandlede servitut.
konklusion
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal tórshavnar kommuna betale 75.000 kr. til finnur
rubeksen.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms
afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                       højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 6. november 2014
sag 157/2014
advokat lars thousig jensen kærer vestre landsrets salærfastsættelse i sagen:
rigsadvokaten
mod
t
(advokat lars thousig jensen)
i tidligere instans er afsagt beslutning af vestre landsrets 13. afdeling den 13. marts 2014.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jon stokholm, jens peter christensen og hanne
schmidt.
påstande
kærende, advokat lars thousig jensen, har nedlagt påstand om, at salæret forhøjes til
152.900 kr. med tillæg af moms, subsidiært at salæret forhøjes til et mindre beløb, dog større
end 88.200 kr. med tillæg af moms.
rigsadvokaten har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
i en narkotikasag med tre tiltalte, blev tiltalte t i byretten idømt 5 års fængsel.
i forbindelse med ankesagen blev advokat lars thousig jensen af landsretten beskikket som
ny forsvarer for tiltalte. tiltalte udtalte sig ikke under byretssagen, men valgte at afgive for-
klaring for landsretten.
                                               - 2 -
der var afsat seks hele retsdage til hovedforhandlingen i landsretten, hvoraf der blev gjort
brug af fem dage af skiftende længde. der blev afsagt dom i et særskilt retsmøde. der var
endvidere en skriftlig fristforlængelse, syv arrestbesøg samt køretid.
tiltalte blev også af landsretten fundet skyldig, men straffen blev som følge af en ændret be-
visbedømmelse nedsat til 3½ års fængsel.
landsretten tillagde ved retsbog af 13. marts 2014 advokat lars thousig jensen et salær på
88.200 kr. med tillæg af moms og kørselsgodtgørelse på 484,90 kr. med tillæg af moms.
i retsbog af 26. marts 2014 hedder det om fastsættelsen af salærerne til forsvarerne i sagen
bl.a.:
       ”landsretten bemærkede, at salærerne til forsvarerne i sagen er fastsat med udgangs-
       punkt i fremmødet ved hovedforhandlingen den 4., 5., 6., 11., 12. og 13. marts 2014
       med et beløb på ca. 60.000 kr. med tillæg af moms. alle retsmøder var berammet til fo-
       retagelse fra kl. 9-16. retsmøderne afsluttedes kl. 15.15 den 6. marts, kl. 13.55 den 11.
       marts og kl. 11.45 den 12. marts. den 12. marts 2014 blev det meddelt, at der ville blive
       afsagt dom den 13. marts 2014 kl. 12. den 13. marts 2014 blev dom afsagt kl. 12.15.
       forsvarerne har derudover fået tilkendt et skønsmæssigt fastsat salær efter princippet
       om aflyste retsmøder for den tid, der ikke blev anvendt som planlagt. hertil kommer
       salær for arrestbesøg…”
anbringender
advokat lars thousig jensen har anført bl.a., at der var tale om en større narkotikasag, der
var berammet over seks hele retsdage. han bør tilkendes fuldt salær for alle retsdage, idet af-
lysningerne skete i sidste øjeblik, hvorfor han ikke havde mulighed for at udnytte den tid, der
blev ledig, til andet arbejde. han repræsenterede ikke tiltalte i byretten, men indtrådte først i
sagen for landsretten, ligesom hans klient skiftede taktik og valgte at udtale sig under lands-
rettens behandling af sagen, hvilket resulterede i et væsentligt merarbejde. der var desuden en
del ekstraarbejde i forbindelse med ombilagering af sagens akter og korrespondance med
statsadvokaten vedrørende efterforskningen, ligesom der var tale om en bevismæssigt omfat-
tende og kompliceret sag.
                                               - 3 -
rigsadvokaten har anført bl.a., at salæret er fastsat i overensstemmelse med de vejledende
takster. advokat lars thousig jensen er tilkendt et skønsmæssigt beløb for den tid, der ikke
er blevet anvendt som planlagt, samt for forberedelsestid ud over det, som er indeholdt i ho-
vedforhandlingstaksten. ombilageringen af sagen til brug for landsrettens behandling burde
ikke have medført et merarbejde. advokat lars thousig jensens anmodning om yderligere
efterforskningsskridt synes ikke at have været forbundet med et særligt forberedelsesarbejde,
ligesom sagen ikke kan antages at have været mere kompliceret, end man med rimelighed har
kunnet forvente henset til dens omfang og indhold, og salæret bør derfor ikke forhøjes.
højesterets begrundelse og resultat
salær til en beskikket forsvarer i en straffesag skal, jf. herved højesterets kendelse af 9. okto-
ber 1990 gengivet i ufr 1990.885/2, fastsættes med udgangspunkt i de vejledende salærtak-
ster og med hensyntagen til det opnåede resultat, sagens beskaffenhed og arbejdets omfang.
det fremgår af retsbog af 26. marts 2014, at landsrettens salærfastsættelse er sket i overens-
stemmelse hermed, og det, som advokat lars thousig jensen har anført, giver ikke højesteret
grundlag for at tilsidesætte landsrettens skøn og forhøje det tilkendte salær. højesteret stadfæ-
ster derfor landsrettens afgørelse.
                                        thi bestemmes:
landsrettens afgørelse stadfæstes.