text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt fredag den 20. januar 2017
sag 146/2016
a
og
b
(advokat christian alsøe for begge)
mod
xerox pensions ltd. m.fl.
 (advokat finn lynge jepsen for alle)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aarhus den 3. februar 2016 og kendelse af
vestre landsrets 14. afdeling den 23. marts 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: marianne højgaard pedersen, lars hjortnæs og lars
apostoli.
påstande
de kærende, a og b, har nedlagt påstand om ophævelse af landsrettens kendelse og hjem-
visning af sagen til fornyet behandling i vestre landsret. endvidere har de nedlagt påstand
om, at ansøgningen til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere byrettens dom af
3. februar 2016 skal anses for rettidigt indgivet.
de indkærede, xerox pensions ltd. m.fl., har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens
kendelse.
supplerende sagsfremstilling
den 1. marts 2016 har de kærende indgivet ansøgning om tilladelse til anke af byrettens dom
af 3. februar 2016 til procesbevillingsnævnet. der er endnu ikke taget stilling til denne
                                                - 2 -
ansøgning, idet procesbevillingsnævnet har udsat behandlingen af sagen på højesterets
kendelse i denne sag. i et brev af 17. juni 2016 har procesbevillingsnævnet bl.a. anført
følgende:
      ”det skal for god ordens skyld bemærkes, at en ansøgning om appeltilladelse i form af
      kære til landsretten efter retsplejelovens § 253, stk. 4, jf. § 394, stk. 1, skal indgives til
      procesbevillingsnævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet, og at
      procesbevillingsnævnet efter nævnets praksis ikke har hjemmel til at behandle en
      ansøgning om appel, der er indkommet efter udløbet af denne frist, jf. retsplejelovens §
      253, stk. 5, 1. pkt., jf. 2. pkt. modsætningsvist.”
anbringender
de kærende har navnlig anført, at byretten har truffet afgørelse ved dom, og at de derfor har
været berettiget til at anke dommen, uanset om byrettens valg af afgørelsesform måtte være
forkert. bortset fra visse lovbestemte undtagelser, som ikke er relevante i denne sag, er rette
appelform anke, når afgørelsen er en dom og ikke en kendelse. det må ikke komme en
appellant til skade, at domstolen har valgt en forkert afgørelsesform.
byrettens valg af afgørelsesform er også afgørende for fristen for ansøgning om appeltilla-
delse fra procesbevillingsnævnet. når der er tale om en dom, er ansøgningsfristen derfor 4
uger – og ikke 14 dage. det gælder, uanset om byretten burde have truffet afgørelse ved
kendelse. da ansøgningen til procesbevillingsnævnet er indgivet den 1. marts 2016, er fristen
derfor overholdt.
de indkærede har navnlig anført, at byrettens dom af 3. februar 2016 består af delafgørelser i
henhold til retsplejelovens § 253, stk. 1, og da delafgørelserne ikke afslutter sagen i forhold til
parterne i denne sag, burde byretten have truffet afgørelse ved kendelse og ikke ved dom.
appel af byrettens delafgørelse forudsætter tilladelse fra procesbevillingsnævnet, jf. rets-
plejelovens § 253, stk. 4, og landsretten har med rette fastslået, at appelformen i det fore-
liggende tilfælde er kære.
procesbevillingsnævnet har ikke givet tilladelse til kære, og ansøgning om kæretilladelse er
heller ikke indgivet inden udløbet af ansøgningsfristen.
                                               - 3 -
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at byrettens afgørelse er
omfattet af retsplejelovens § 253, stk. 3, 2. pkt., og at afgørelsen derfor ikke kan appelleres
uden tilladelse fra procesbevillingsnævnet, jf. retsplejelovens § 253, stk. 4, 1. pkt. betingelsen
om appeltilladelse gælder ikke kun, når delafgørelsen er en kendelse. det er uden betydning
for betingelsen om appeltilladelse, at byretten i det foreliggende tilfælde har afgjort sagen ved
dom, selv om det burde være sket ved kendelse.
højesteret finder, at de kærende kan vælge appelformen anke i det foreliggende tilfælde, hvor
byretten har truffet afgørelsen ved dom, og hvor retsplejeloven ikke foreskriver, at appel af
dommen skal ske ved kære. det kan ikke føre til et andet resultat, at byretten som nævnt bur-
de have truffet afgørelsen ved kendelse.
da procesbevillingsnævnet ikke har givet tilladelse til at appellere byrettens dom, tiltræder
højesteret, at landsretten har afvist de kærendes appel.
de kærendes påstand om, at ansøgningen om tilladelse til at appellere byrettens dom skal an-
ses for rettidigt indgivet, angår et spørgsmål, som skal afgøres af procesbevillingsnævnet.
højesteret afviser derfor denne påstand.
herefter stadfæster højesteret landsrettens kendelse og afviser påstanden om, at ansøgningen
til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere byrettens dom skal anses for rettidigt
indgivet.
de kærende, a og b, skal til de indkærede betale sagsomkostninger for højesteret med 8.000
kr.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
a og bs påstand om, at ansøgningen til procesbevillingsnævnet om tilladelse til at appellere
byrettens dom skal anses for rettidigt indgivet, afvises.
                                             - 4 -
a og b skal i sagsomkostninger for højesteret betale 8.000 kr. til de indkærede.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter afsigelsen af denne højesteretsken-
delse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 22. maj 2018
sag 142/2017
(2. afdeling)
salar ahmad shareef,
rikke munk,
jutta rasmussen,
gitte fischer,
hanne smidt møller kjærgaard,
jon silberg,
susanne syberg,
susanne dyrberg,
hewa nadir kader
(advokat flemming wahrén for alle)
og
malene ramfeldt
(advokat flemming wahrén, beskikket)
mod
boligselskabet sjælland
(advokat rolf b. ledertoug)
biintervenient til støtte for boligselskabet sjælland: ista danmark a/s
(advokat anne louise husen)
i tidligere instanser er afsagt dom af boligretten i roskilde den 1. marts 2016 og af østre
landsrets 19. afdeling den 7. marts 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, vibeke rønne, jens peter
christensen, jan schans christensen og lars apostoli.
                                                  - 2 -
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanterne har nedlagt påstand om frifindelse.
indstævnte, boligselskabet sjælland, har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
anbringender
appellanterne har anført, at udlejer mister retten til at kræve tillægsbetaling, når varmeregn-
skabet ikke er sendt til lejerne inden udløbet af fristen på 4 måneder efter regnskabsårets ud-
løb, jf. almenlejelovens § 58, stk. 1, jf. § 56, stk. 1. samme frist gælder for krav om tillægsbe-
taling som følge af korrektioner i regnskabet, i hvert fald når korrektionerne fremtræder som
et helt nyt varmeregnskab, som det er tilfældet i denne sag. § 59, stk. 2, om udlejerens forplig-
telse til snarest at rette fejlen ved skriftlig meddelelse til de berørte lejere i tilfælde af fejlagtig
udgiftsfordeling mellem lejerne indebærer ikke en tilsidesættelse af § 58, stk. 1, jf. § 56, stk.
1.
hvis fristen på 4 måneder for krav om tillægsbetaling som følge af korrektioner, der er nød-
vendiggjort af fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne, ikke var gældende på almenlejelo-
vens område, ville lejerne på dette område være ringere stillet end lejerne i private udlejnings-
ejendomme. det ville være ulogisk, da hensynet til beskyttelse af lejere i alment boligbyggeri
er lige så stærkt som hensynet til beskyttelse af lejere i private udlejningsejendomme. hvad
angår lejerne i private udlejningsejendomme, følger det i dag af lejelovens § 45 c, stk. 2, at
fristen for krav om tillægsbetaling efter korrektion af fejlagtig udgiftsfordeling i et varme-
regnskab er den samme som fristen for udsendelse af varmeregnskabet. sådanne krav kan
derfor ikke fremsættes senere end 4 måneder efter regnskabsårets udløb. bestemmelsen blev
præciseret ved ændringen af lejeloven i 2015, men lige siden lejeloven fra 1967 har en korrekt
fortolkning af denne lov ført til dette resultat.
balancelejeprincippet på almenlejelovens område kan ikke begrunde en forskelsbehandling,
idet der i en situation som den foreliggende er mulighed for at gøre et erstatningskrav gæl-
dende mod den, der er ansvarlig for fejlen i udgiftsfordelingen i det oprindelige regnskab.
                                                  - 3 -
hvis fristen for det korrigerede varmeregnskab ikke var den samme som fristen for det oprin-
delige regnskab, ville der være mulighed for omgåelse. i givet fald ville udlejer således blot
kunne udsende et regnskab med tilfældige forkerte tal inden udløbet af fristen på 4 måneder
for at afbryde fristen.
boligselskabet sjælland har anført, at fristen på 4 måneder for udsendelse af varmeregnskabet
ikke gælder for meddelelse til lejerne om korrektion til regnskabet. efter almenlejelovens §
59, stk. 2, påhviler det udlejer at rette fejl i udgiftsfordelingen og snarest give de berørte lejere
skriftlig meddelelse herom. der gælder ikke noget formkrav til denne meddelelse, der således
ikke nødvendigvis skal udsendes i form af et nyt varmeregnskab. med hensyn til tillægsbeta-
ling henviser § 59, stk. 2, til bestemmelsen i lovens § 57, der ikke indeholder særlige fristreg-
ler for korrektionsmeddelelsen til lejerne. bestemmelsen i § 59, stk. 2, indeholder således ikke
en henvisning til § 56, stk. 1, og § 58, stk. 1, om fristen for udsendelsen af det oprindelige
varmeregnskab og om retsvirkningen, når denne frist ikke overholdes. derfor er der heller
ikke noget grundlag for appellanternes antagelse om, at korrektionsmeddelelsen skal være
udsendt til lejerne inden udløbet af fristen for det oprindelige varmeregnskab.
på lejelovens område har det siden lovændringen i 2015 været gældende, at krav om tillægs-
betaling som følge af korrektion af udgiftsfordelingen skal være udsendt inden udløbet af fri-
sten på 4 måneder for udsendelse af det oprindelige varmeregnskab. en tilsvarende regel er
imidlertid ikke indført på almenlejelovens område, hvilket ikke er ulogisk under hensyn til
balancelejeprincippet på dette område.
appellanternes antagelse om, at ændringen af lejeloven i 2015 blot indebar en præcisering af
en retstilstand, som havde været gældende på lejelovens område siden 1967, er ikke korrekt.
det er i den forbindelse uden betydning, at antagelsen har delvis støtte i de forudsætninger,
der ligger til grund for lovændringen i 2015. disse forudsætninger er forkerte, idet det heller
ikke på lejelovens område før lovændringen i 2015 var en betingelse for at gøre krav om til-
lægsbetaling som følge af korrektioner gældende, at meddelelsen om disse korrektioner blev
udsendt inden udløbet af fristen for det oprindelige varmeregnskab.
                                                   - 4 -
ista danmark a/s har tilsluttet sig boligselskabet sjællands synspunkter og anført, at der efter
almenlejelovens § 59 ikke gælder nogen anden frist for udsendelse af meddelelsen om fejlag-
tig udgiftsfordeling, end at fejlrettelsen skal ske snarest muligt. hvis appellanternes opfattelse
havde været rigtig, ville det i praksis som hovedregel afskære udlejer fra at gøre krav om til-
lægsbetaling gældende.
højesterets begrundelse og resultat
det er appellanternes synspunkt, at udlejer efter reglerne i almenlejeloven mister retten til at
kræve tillægsbetaling efter korrektion af fejl i varmeregnskabets udgiftsfordeling mellem le-
jerne, hvis meddelelsen herom ikke er kommet frem til lejerne inden udløbet af fristen på 4
måneder for varmeregnskabet. spørgsmålet er derfor, om fristen for korrektion er den samme
som fristen for varmeregnskabet.
efter det, som landsretten har anført vedrørende almenlejelovens ordlyd og forarbejder, til-
træder højesteret, at den frist på 4 måneder i § 56, stk. 1, som gælder for lejernes modtagelse
af varmeregnskabet, ikke gælder for den meddelelse om fejlagtig udgiftsfordeling, som udle-
jeren er forpligtet til at sende til de berørte lejere i henhold til § 59, stk. 2. efter § 59, stk. 2, 1.
pkt., er det således alene et krav, at udlejeren ”snarest” retter fejlen ved skriftlig meddelelse til
de berørte lejere. er dette krav opfyldt, kan udlejeren kræve tillægsbetaling som følge af ret-
telserne i overensstemmelse med bestemmelserne i § 57, stk. 1, jf. § 59, stk. 2, 2. pkt. det
gælder også, hvis udlejeren vælger at give lejerne meddelelse om den fejlagtige udgiftsforde-
ling ved udsendelse af et korrigeret varmeregnskab.
det kan ikke føre til et andet resultat, at der ved ændringen af lejeloven ved lov nr. 310 af 30.
marts 2015 er indført en regel, hvorefter fristen for skriftlig meddelelse til lejerne om fejlagtig
udgiftsfordeling i varmeregnskabet er den samme som fristen for det oprindelige varmeregn-
skab, således at udlejers ret til tillægsbetaling som følge af korrektionen bortfalder, hvis med-
delelsen kommer frem til lejerne senere end 4 måneder efter regnskabsårets udløb, jf. lejelo-
vens § 45 c, stk. 2, 2. pkt., jf. § 45 b, stk. 1, jf. § 43, stk. 1. der er ikke sket en tilsvarende æn-
dring af reglerne i almenlejeloven.
                                               - 5 -
det er ubestridt, at boligselskabet sjælland har udsendt et korrigeret varmeregnskab snarest
efter at være blevet opmærksom på fejlen i det oprindelige varmeregnskab. kravet til udlejers
meddelelse til de berørte lejere i henhold til almenlejelovens § 59, stk. 2, er derfor opfyldt.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal salar ahmad shareef, rikke munk, jutta rasmussen,
gitte fischer, hanne smidt møller kjærgaard, jon silberg, susanne syberg, susanne dyrberg
og hewa nadir kader hver betale 3.000 kr. til boligselskabet sjælland. statskassen skal for
malene ramfeldt betale 3.000 kr. i sagsomkostninger til boligselskabet sjælland.
sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                       højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 27. februar 2017
sag 274/2016
a kærer østre landsrets afgørelse om fastsættelse af salær mv. i sagen:
a
(advokat henrik hesselberg frandsen)
mod
sirius international danish branch,
filial af sirius international försäkringsaktiebolag (publ), sverige
(advokat jacob skude rasmussen)
i tidligere instans er truffet beslutning af østre landsrets 17. afdeling den 8. juni 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: marianne højgaard pedersen, hanne schmidt og
oliver talevski.
påstande
a har nedlagt påstand om, at statskassen skal betale et efter højesterets skøn højere beløb til
dækning af hans advokatudgifter end det beløb, der er fastsat af landsretten ved afgørelsen af
8. juni 2016.
landsretten har henholdt sig til afgørelsen.
sagsfremstilling
a havarerede den 31. december 2010 med sit fly, og tre ombordværende passagerer – b, c og
d – pådrog sig personskader.
                                              - 2 -
a’s forsikringsselskab, sirius international danish branch, filial af sirius international för-
säkringsaktiebolag (publ), sverige, nægtede at forsikringsdække skaderne på flyet og a’s
ansvar for passagerernes skader.
a anlagde herefter i august 2011 ved retten i næstved sag mod sirius med påstand om, at
sirius skulle dække skaderne på flyet, og at sirius skulle anerkende dækning under forsik-
ringspolicen for krav rejst af tredjemand og passagerer i anledning af havariet. under sagens
forberedelse forhøjede a betalingspåstanden, idet han havde indgået forlig om betaling af
60.000 kr. til b. den endelige betalingspåstand lød på betaling af 510.000 kr., subsidiært
560.000 kr. anerkendelsespåstanden vedrørte et foreløbigt opgjort personskadekrav på
782.016,65 kr., som var rejst af c, og et personskadekrav, som var varslet af d, men hvor man
afventede en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. a har betalt retsafgift på baggrund af en
sagsværdi på 560.000 kr.
forud for sagsanlægget havde a’s retshjælpsforsikringsselskab, alm. brand forsikring a/s,
bevilget dækning til sagen med op til 125.000 kr. med fradrag af selvrisiko på 10 % af de
samlede omkostninger, minimum 2.500 kr. i forsikringsvilkårenes punkt 11.4 og 11.5 om
afregning er anført:
      ”11.4.
      advokaten har direkte krav mod alm. brand på forsikringsydelsen og kan ikke med
      bindende virkning for alm. brand indgå aftale om sit salær med sikrede.
      11.5.
      salæret beregnes i overensstemmelse med de retningslinier for sagsomkostninger i
      borgerlige sager, som følges af domstolene.
      tvister omfattet af retsplejelovens kapitel 31 om offentlig advokatretshjælp afregnes i
      overensstemmelse med de deri anførte retningslinier.”
ved dom af 11. juni 2014 gav retten i næstved a fuldt medhold. byretten pålagde endvidere
sirius at betale sagsomkostninger med 113.520 kr., hvoraf 100.000 kr. udgjorde salær til a’s
daværende advokat.
den 24. juni 2014 ankede sirius byrettens dom til østre landsret.
                                              - 3 -
den 30. juni 2014 udstedte as advokat en faktura på 162.166,70 kr. til a. det fremgår, at
salæret udgjorde 115.000 kr. med tillæg af moms 28.750 kr., og at alm. brand forsikring
havde udbetalt 125.000 kr., hvorefter der udestod 34.666,70 kr. i advokatens favør.
ved mail af 2. juli 2014 til advokat christian holch meddelte alm. brand forsikring, at sel-
skabet havde overført et beløb til ham op til retshjælpsforsikringens dækningsmaksimum.
den 4. september 2014 gav landsretten tilsagn om, at statskassen ville betale de omkostninger
ved sagen, som kunne dækkes efter reglerne om fri proces, men som lå ud over forsikringens
maksimum, jf. retsplejelovens § 336, stk. 2, jf. stk. 1, jf. § 327, stk. 5, jf. stk. 2.
i september 2014 ansøgte a’s advokat civilstyrelsen om dækning af en del af a’s sagsom-
kostninger under byretssagen, jf. retsplejelovens § 336. civilstyrelsen videresendte ansøg-
ningen til landsretten, og a’s advokat meddelte, at han ikke havde indvendinger imod, at
landsretten ved sagens afslutning tog stilling til spørgsmålet om dækning af udgifter, der
oversteg dækningsmaksimum på retshjælpsforsikringen.
i april 2016 blev a’s betalingspåstand forhøjet til 750.000 kr., idet kravet vedrørende c’s
personskader kunne konverteres delvist til en betalingspåstand.
ved dom af 8. juni 2016 frifandt landsretten sirius. landsrettens afgørelse om sagsomkost-
ninger i dommen er sålydende:
       ”under hensyn til sagens udfald og den værdi, der er lagt til grund ved betaling af rets-
       afgift, skal a betale sagsomkostninger for begge retter til sirius international med i alt
       344.097,50 kr., hvoraf 16.660 kr. udgør retsafgift, 77.437,50 kr. dækker udlæg til syn og
       skøn, der må anses for afholdt som led i sagens forsvarlige førelse, mens 250.000 kr.
       ydes til dækning af udgifter til advokatbistand inkl. moms. henset til landsrettens til-
       sagn af 4. september 2014 skal statskassen betale den del af sagens omkostninger for
       begge retter, der overstiger maksimumsdækningen i a’s retshjælpsforsikring.”
ved retsbog af 8. juni 2016 traf landsretten sålydende afgørelse om omkostningsdækning:
       ”der fremlagdes redegørelse fra indstævnte for så vidt angår spørgsmålet om omkost-
       ningsdækning efter reglerne om fri proces, jf. retsplejelovens § 336, stk. 2, jf. stk. 1.
                                               - 4 -
       landsretten besluttede, at der kan fastsættes et samlet salær til advokat henrik kleis
       v/advokat henrik frandsen for sagens behandling ved begge instanser på 200.000 kr.
       med tillæg af moms. af dette beløb er der allerede sket delvis dækning af indstævntes
       retshjælpsforsikring, jf. faktura f213645 af 30. juni 2014.
       det beløb, som herefter dækkes af statskassen ved udbetaling til advokat henrik kleis
       v/advokat henrik frandsen, udgør restbeløb faktura på 37.166,70 kr. inkl. moms og
       selvrisiko samt yderligere salær på 85.000 kr. med tillæg af moms.
       statskassen betaler endvidere det sagsomkostningsbeløb på 344.097,50 kr., som ved
       dommen er tilkendt sirius international.”
anbringender
a har anført, at landsretten – trods hans aftale med retshjælpsforsikringsselskabet, alm.
brand forsikring, om salærets størrelse for byretten – har truffet afgørelse om et samlet salær
for sagens behandling for begge instanser.
landsrettens afgørelse strider mod retsplejelovens system og forholdet mellem dækningen
under en retshjælpsforsikring og reglerne om supplerende fri proces.
der blev under ankesagens behandling givet tilsagn om dækning af udgifter, der oversteg
dækningsmaksimum under hans retshjælpsforsikring. under disse omstændigheder, og når
der i forbindelse med afregningen af byretssagen var indgået aftale med alm. brand forsik-
ring om honoraret for byretssagens behandling, burde landsretten alene have fastsat salær for
ankesagens behandling.
landsretten har således uden grundlag forholdt sig til udgifter forbundet med retssagens be-
handling for byretten, herunder navnlig til udgifter, der konkret ikke oversteg dækningsmaksi-
mum på retshjælpsforsikringen, idet udgifterne til salæret for byretssagen hovedsageligt blev
afholdt inden for dækningsmaksimum på retshjælpsforsikringen. aftalen med alm. brand
forsikring om honoraret for byretssagens behandling blev indgået i overensstemmelse med de
gældende retshjælpsforsikringsbetingelser, jf. punkt 11.4 og 11.5.
konsekvensen af landsrettens salærfastsættelse blev således konkret, at han kun har opnået
dækning for et advokatsalær for landsretten på 85.000 kr. med tillæg af moms.
                                               - 5 -
endvidere burde der under alle omstændigheder være tilkendt et væsentligt højere beløb til
dækning af hans advokatudgifter.
ved afgørelsen af, hvad der kan anses som et rimeligt salær for byretssagens behandling, bør
der ikke være grundlag for at tilsidesætte den aftale, der blev indgået med alm. brand forsik-
ring om salærets størrelse. i henhold til forsikringsbetingelserne skal salærfastsættelsen i sager
omfattet af retshjælpsforsikringen ske på samme vilkår, som når domstolene træffer afgørelse
om sagens omkostninger. retshjælpsforsikringsselskaber har naturligvis ingen interesse i at
udbetale højere honorarer til advokater, end selskaberne i henhold til forsikringsbetingelserne
har pligt til.
under byretssagen var sagens genstand 560.000 kr. samt værdien af den anerkendelsespå-
stand, som var nedlagt for krav på personskadeerstatning. på daværende tidspunkt var person-
skadekravet fra den af passagererne, som var kommet værst til skade, opgjort til 782.000 kr.,
men sagen afventede arbejdsskadestyrelsens afgørelse om méngrad og tab af erhvervsevne.
reelt lå værdien af sagen på dette tidspunkt således i omkostningsintervallet 1-2 mio. kr., men
med en betydelig risiko for, at sagsgenstanden ville kunne stige væsentligt, når arbejdsskade-
styrelsens afgørelse forelå. han er folkepensionist, og da han som beskrevet opfyldte de øko-
nomiske betingelser for fri proces, ville en dom, hvorefter han ikke opnåede forsikringsdæk-
ning i relation til personskadekravene have store velfærdsmæssige konsekvenser for ham.
hertil kommer, at sagen vedrørte et særdeles vanskeligt faktum, idet der bl.a. indgik spørgs-
mål af både flyveteknisk og meteorologisk karakter, som det var nødvendigt at sætte sig ind i
som led i en forsvarlig behandling af sagen. privatflyvning er ganske indgående reguleret, og
det har ligeledes været nødvendigt og tidskrævende at sætte sig ind i de relevante regler på
området, herunder spørgsmål af forsikringsretlig karakter. under ankesagen blev der iværksat
syn og skøn vedrørende det konkrete hændelsesforløb. dette berettiger sædvanligvis i sig selv
til udmåling af et salær i den høje ende af det relevante interval.
hertil kommer, at arbejdsskadestyrelsen undervejs i ankesagen traf afgørelse om méngrad og
tab af erhvervsevne. der blev på baggrund heraf rejst krav på betaling af et personskadekrav
på knap 4.250.000 kr. mod ham. sagsgenstanden blev således betydeligt forøget under lands-
retssagen.
                                               - 6 -
under landsretssagen var der behandling af en tvist om spørgsmål til skønsmanden, ligesom
det var tidskrævende at finde en egnet skønsmand. herudover var der tvist om, hvorvidt der
skulle afholdes nyt syn og skøn ved en anden skønsmand.
såfremt højesteret forhøjer det tilkendte beløb, bør han tilkendes sagsomkostninger til dæk-
ning af kæremålsomkostningerne for højesteret, herunder også vedrørende ansøgningen om
kæretilladelse.
højesterets begrundelse og resultat
retten i næstved afsagde den 11. juni 2014 dom i sagen anlagt af a mod sirius. ved dommen
fik a medhold i sin påstand, og retten bestemte, at sirius skulle betale sagsomkostninger til a
bl.a. til dækning af udgift til advokatbistand med 100.000 kr. ved landsrettens dom af 8. juni
2016 blev sirius frifundet. landsretten traf samme dag beslutning om omkostningsdækning
efter reglerne om fri proces, jf. retsplejelovens § 336, stk. 2, jf. stk. 1, til a’s advokat og til-
kendte et salær på 200.000 kr. med tillæg af moms for sagens behandling ved begge instanser.
sagen angår, om landsretten med rette har fastsat et salær til a’s advokat på 200.000 kr. med
tillæg af moms for begge instanser i en situation, hvor a’s retshjælpsforsikringsselskab, alm.
brand forsikring, har anerkendt et salær på 115.000 kr. med tillæg af moms til dækning af
a’s advokatsalær for byretten.
efter retsplejelovens § 336, stk. 1, kan der efter ansøgning ydes en part, som har en rets-
hjælpsforsikring eller anden forsikring, der dækker omkostninger ved sagen, godtgørelse fra
statskassen af den del af omkostningerne, der overstiger forsikringens maksimum. omkost-
ninger ved sagen dækkes efter stk. 1, i det omfang statskassen, hvis der havde været meddelt
fri proces, ville have ydet dækning efter §§ 331, 332 og 334, jf. § 336, stk. 2. når retten har
truffet afgørelse om, at betingelserne i stk. 1 for dækning af den del af omkostningerne, der
overstiger forsikringens maksimum, er opfyldt, fastsætter retten samtidig, hvilket beløb der
kan dækkes, jf. stk. 2, jf. § 336, stk. 3.
det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen i retsplejelovens § 336 (folketingstidende
2004-05, tillæg a, s. 5568), at retten ved den konkrete beløbsmæssige udmåling må opgøre de
                                              - 7 -
samlede omkostninger ved sagen, som vil kunne dækkes efter reglerne om fri proces, jf. stk.
2, og fra dette samlede beløb må fratrække forsikringsdækningen, således at differencen udbe-
tales.
højesteret finder på denne baggrund ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens afgørelse
om at fastsætte salæret til as advokat for sagens behandling ved begge instanser til 200.000
kr. med tillæg af moms.
højesteret stadfæster herefter landsrettens afgørelse.
                                      thi bestemmes:
landsrettens afgørelse stadfæstes.


text:
                             højesterets dom
                          afsagt onsdag den 24. august 2016
sag 228/2015
(1. afdeling)
a
(advokat mads krøger pramming)
mod
forsvarsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat flemming orth)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 20. afdeling den 28. september 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, thomas rørdam, jens peter
christensen, kurt rasmussen og lars apostoli.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand.
indstævnte, forsvarsministeriet, har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster højesteret dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a betale 100.000 kr. til forsvarsministeriet.
                                          - 2 -
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
‐ kj
                                           udskrift
                                               af
                            sø- & handelsrettens dombog
                                          ____________
den 21. december 2007 blev af retten i sagen
h‐25‐06
deres design a/s
(advokat cristiano m. rossi)
mod
anne‐cathrine hovde
(advokat mads krarup)
afsagt sålydende
                                             d o m:
indledning og påstande
sagens spørgsmål er om anne‐cathrine hovde er forpligtet til at betale for vareleverancer
til en butik hun drev i henhold til en franchiseaftale med deres design a/s, og om hun skal
betale forskellen mellem omsætningsbestemt franchiseafgift og en minimumsafgift i henhold
til kontrakten.
       deres design har nedlagt påstand om at anne‐cathrine hovde til deres design skal
betale 150.239,50 kr. med procesrente af 107.892,33 kr. fra den 1. februar 2006 og af 42.347,17
kr. fra den 16. april 2007.
                                                       ‐2‐
        beløbet 107.892,33 kr. skyldes for varekøb. der er ikke tvist om beløbets størrelse. ved
processkrift af 17. april 2007 har deres design nedlagt påstand om betaling af yderligere
42.347,17 kr. der angivelig skyldes for manglende mindstekøb i henhold til parternes
franchiseaftale, jf. nedenfor.
        anne‐cathrine hovde har påstået frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
sagsfremstilling:
deres design er en forretningskæde inden for tekstilbranchen som har 67 forretninger
fordelt på danmark, island og færøerne. forretningskonceptet er baseret på franchise.
        deres design annoncerede i september 2004 i det norske aftenposten efter en
franchisetager til en deres‐forretning beliggende i trekanten senter, asker, norge. anne‐
cathrine hovde kontaktede i anledning af annoncen tommy helms hos deres design. af en
e‐mailkorrespondance den 10. januar 2005 mellem tommy helms og anne‐cathrine hovde
fremgår det:
”hei tommy og godt nytt år !
vi er positive til å diskutere muligheten som har oppstått i asker. er det mulig å fåt mailet de siste
tallene for denne butikken før vi møtes i oslo den 19. eller 20. januar ? når er det evt. aktuellt å
overta?
med vennlig hilsen,
anne‐cathrine hovde og kathrine”
”hej igen.
jeg får først tallene for 2004 den 19. jan., hvor jeg har møte med nuværende franchisetager. men i
runde tal omsætter den for 2,5 mill. hvilket er alt for lavt i forhold til øvrige butikker i centret og den
har et overskud på små kr. 500.000, hvoraf jeres løn såskal betales. butikken har helt klar et potentiale
til en omsætning på ca. 4,0 mill. overtagelse gerne 1. marts 2005, da hun allerede er delvis sygemeldt.
mvh
tommy”
tommy helms sendte den 27. januar 2005 en telefax til anne‐cathrine hovde, hvori
omsætningstallene for deres‐forretningen i asker blev uddybet på baggrund af forrige
franchisetager, tonje anderssons, driftsregnskab af 31. december 2004. af faxen fremgår:
                                                        ‐3‐
”som nævnt på vores møte er omkostninger på butikken i dag alt for høje.
bruttoavancen er 45,9% hvilket er i underkanten, da kæden ligger mellem 46‐52% altså et snit på 49%.
lønkostner på 22,1% er alt alt for meget.
regnskabs/revisorkostner på 37.000 er for meget – normalt ca. 15.000.
kostner til bil m.m. er også medtaget i samt et række unødige kostner.
alt i alt burde butikken i 2004 have givet et overskud på ca. kr. 400.000, hvis tonje selv havde passet
butikken og holdt igen med kostnerne.
et andet sortimentsmix, samt at du selv står i butikken og har lidt løst assistance vil øge omsætningen
10‐15%, samt mindske kostnerne og give en overskud på ca. 500.000 (jf. det udleverede budget, hvor
der ikke er medtaget assistance).”
anne‐cathrine hovde og deres design indgik den 24. januar 2005 en franchiseaftale
vedrørende forretningen i trekanten senter, asker, norge med overtagelse den 1. marts
2005. af aftalen fremgår:
”3. periode.
a.     aftale perioden begynder på dagen for oprettelsen af nærværende aftale mellem deres design
       og franchisetager og udløber, medmindre den ophører tidligere i henhold til denne aftales
       betingelser og vilkår den femte årsdags fra begyndelsesdagen.
…
5. franchisetagers forpligtelser.
franchisetager forpligter sig til,
a.      at sikre at der er tilstrækkelige midler til rådighed til at franchisetager kan opfylde
        forpligtelserne i henhold til nærværende aftale, og give deres design alle oplysninger, som
        kan være af betydning for denne aftales opfyldelse,
b.      at opbygge, indrette og udstyre det ydre og det indre i den deres forretning, der drives på
        stedet i overensstemmelse med de planer og specifikationer, der svarer til deres
        forretningsspecifikationer for indretning som der fra tid til anden meddeles franchisetager
…
k.      at bestræbe sig mest muligt på at opnå den maksimale omsætning i deres forretningen og
        opnå en omsætningsstørrelse, netto excl. moms, på minimum nok 2,5 mio. p.a.
        (”minimumsomsætning”) i løbet af de første 12 måneder af denne aftaleperiode. denne
        minimumsomsætning gælder for hele franchiseaftalens periode.
     …
                                                     ‐4‐
6. køb og salg af produkter.
    …
b.     franchisetager køber produkterne og tilbehør udelukkende fra deres design og dennes
       leverandørliste. indkøbene skal til enhver tid svare til den fordeling, der er fastsat af deres
       design og er gældende for en deres butik. det er dog aftalt at franchisetager skal købe for
       minimum 10% af omsætningen excl. moms p.a., dog minimum nok 250.000 pr. år af de i punkt
       2 nævnte deres varemærker. såfremt dette minimumskøb ikke opfyldes, er franchisetager
       indenfor en periode på 30 dage forpligtiget til at indbetale et beløb svarende til 25% af
       differencen mellem det aftalte minimumskøb og det opnåede køb af de i punkt 2 nævnte
       deres varemærker. alle kampagne varer kan tildeles butikken af franchisegiver dog for max.
       nok 50.000 pr. år.
…
d.     franchisetager skal på ethvert tidspunkt i aftaleperioden føre et udvalg af produkterne i de
       typer, størrelser og farver som deres design måtte anse for ønskelige for at opfylde
       franchisetagers potentielle kunders behov,
…
10. franchiseafgift.
a.     som vederlag for de rettigheder, der er anført i pkt. 1 i nærværende aftale, betaler
       franchisetager i aftaleperioden til deres design inden 10 dage efter afslutningen af hver
       kalendermåned, en afgift svarende til 6% af bruttoomsætningen (defineret nedenfor),
       franchisetager har opnået ved driften af deres forretningen i løbet af den pågældende
       kalendermåned. som minimums franchiseafgift skal dog altid betales årligt 6% af gældende
       minimumsomsætning, jf. § 5 k.
17. diverse bestemmelser.
     …
c.     franchisetager påtager sig den fulde risiko for driften af deres forretningen og for betaling af
       alle omkostninger, udgifter, skatter, skadeserstatninger, gæld og forpligtelser, der måtte
       pådrages i forbindelse dermed…”
af bilag a til franchiseaftalen fremgår:
” det er aftalt at butikken forventes overtaget 1. marts 2005 og franchiseaftalens periode løber i så fald
med 1. marts som årsdag/skæringsdag i alle henseender (dvs. at den første 5 års aftaleperiode af
franchiseaftalen udløber 28. februar 2010).”
                                                      ‐5‐
da forretningen gennem foråret havde en utilfredsstillende omsætning, henvendte tommy
helms sig den 6. juni 2005 til sektor eiendomsutvikling as´ ejendomschef marianne
håkonsen for at drøfte en reduktion af lejen. dette afviste marianne håkonsen da centrets
øvrige forretningen havde haft en omsætningsfremgang på mellem 10,4% og 82%, og tilbød i
stedet udsættelse med lejebetalingen.
       anne‐cathrine hovde bad samtidig tommy helms sende en oversigt over
omsætningen hos den tidligere franchisetager fordelt på de enkelte tøjmærker. tommy
helms svarede i email af 14. juni 2005:
” hej anne‐cathrine.
jeg har fået følgende tal:
isabell kristensen                                      20%
vila                                                     8%
levi´s                                                  10%
sisters pont                                            10%
sparkz                                                  15%
friis & co.                                             30%
freeman t. porter                                        5%
converse                                                 2%
…”
anne‐cathrine hovde videresendte samme dag denne e‐mail til tonje andersson og bad
hende bekræfte oplysningerne. tonje andersson svarede samme dag:
”hei igjen.
tallene er rett, det er de jeg sendte. vila hadde vi bare i tre mnd. juli, august og september, også solgte
vi rester i oktober. omsatte tot. for 250.000,‐ disse mnd. sisters hadde vi i ca. 6 mnd. tror jeg. i mai, juni
og dec. omsatte friis for ca. 45‐50% af omsetn. converse kjøpte vi kun til våren, da dette bare selger
om sommeren. ftp fik vi noen busker av høsten 04 og våren 05, pga dårlig levering. resten af merkene
hadde vi hele året.
…”
på grund af forretningens dårlige omsætningstal henvendte anne‐cathrine hovde sig den
11. juli 2005 til sin norske advokat, bjørn fjeldheim, som overfor deres design krævede
                                                      ‐6‐
anne‐cathrine hovde løst fra franchisekontrakten som følge af bristede forudsætninger
vedrørende forretningens omsætningsniveau. deres design afviste dette.
       efter en længere e‐mailkorrespondance mellem anne‐cathrine hovde og tommy
helms meddelte anne‐cathrine hovde den 28. august 2005 at der var indgået en aftale med
sektor eiendomsutvikling a/s om at lejemålet blev fraflyttet den 2. september 2005. tommy
helms meddelte den 28. august 2005 at anne‐cathrine hovde ikke ville blive løst fra
franchiseaftalen eller fremlejekontrakten før deres design havde opnået en aftale med sektor
eiendomsutvikling a/s om de økonomiske konsekvenser og fundet en anden franchisetager
til forretningen.
       i en e‐mail den 29. august 2005 skrev ejendomschef marianne håkonsen, sektor
eiendomsutvikling a/s til tommy helms:
”… nå har fremleietaker varslet at de nok stenger 2. september, da de ikke har varer igjen og ikke har
anledning til å holde åpent. ifølge hovde taper de penge for hver dag.
vårt forslag til deres design er:
a/s deres design betaler leje og andel felleskostnader ut året 2005 og er fra 1/1‐2006 fri fra sitt
leieareal. fremleietaker anser vi som fri fra sine forpliktelser fra 3. september. fremleietaker fraflytter
lokalerne innen 3. september og lar alle installasjoner som har været anbragt inn i lokalet bli værende.
dette gjelder såsom belysning etc.”
deres design accepterede dette.
driftsregnskab pr. 31. december 2004 for tonje andersson.
regnskabet viste en omsætning i 2003 på 1,830 mio. nok og for 2004 på 2,439 mio. nok,
hvilket svarer til en omsætningsfremgang på 680.833 nok
regnskabsoversigt for perioden 1. marts 2005 til 1. september 2005 for anne‐cathrine
hovde.
indtægter                                          694.478 nok
varekøb                                            462.623 nok
bruttofortjeneste                                  231.855 nok
løn                                                 88.772 nok
driftsomkostninger                                 339.044 nok
resultat                                          ‐195.961 nok
                                                ‐7‐
forklaringer:
tommy helms har forklaret at han er ansat hos deres design som franchisemanager. hans
arbejde består blandt andet i at lokalisere nye forretningslokaler, forhandle lejevilkår,
afståelsessummer, indgå franchiseaftaler mv.
        anne‐cathrine hovde henvendte sig på grund af annoncen i aftenposten. hun ville
gerne se et regnskab for forretningen, og han bad derfor den tidligere franchisetager, tonje
andersson, om at sende det til ham. han havde ikke andre tal end dem han sendte til anne‐
cathrine hovde. forretningens omsætning under tonje andersson havde ikke været
tilfredsstillende, og der var en række punkter hvor der skulle ske en ændring. blandt andet
var lønomkostninger alt for store. tonje andersson havde været franchisetager siden 1.
september 2002 og var bundet af kontrakten til 2007. de havde dog hjulpet hende ud af
kontrakten for at give mulighed for at en ny franchisetager kunne skabe bedre omsætning.
        de regnede med at anne‐cathrine hovde blot skulle i gang for at skabe en bedre
omsætning. omsætningen steg også kortvarigt, men tendensen holdt ikke.
        deres design har en sortimentsliste over de varemærker der kan sælges i
forretningerne. han besøger løbende butikkerne, og såfremt han finder varemærker uden for
konceptet, bliver det påtalt overfor franchisetageren. tonje andersson havde varer som ikke
hørte til det godkendte sortiment. han fandt blandt andet varemærket vila i butikken
hvilket blev påtalt overfor tonje; hun fik to måneder til at fjerne det. han lagde ikke mærke
til at om hun havde andre fremmede varemærker.
        deres design har 25 leverandører på listen og tager løbende stilling til nye varemærker
hvis en franchisetager beder om tilladelse til at føre et nyt varemærke. der er ikke et frit
sortimentsvalg da deres design fokuserer på en særlig målgruppe. for mange forskellige
mærker vil forvirre kunderne og give lavere omsætning. varemærket isabell kristensen er
ikke en del af deres designs sortiment. han husker ikke om anne‐cathrine hovde havde
spurgt til om der var mulighed for at føre andre mærker.
        han tilbød på et tidspunkt anne‐cathrine hovde salgstræning da hun ikke havde
erfaring med detailbranchen. salgstræningen blev ikke til noget på grund af anne‐cathrine
hovdes manglende tid eller interesse.
anne‐cathrine hovde har forklaret at hun tidligere har været ansat i den finansielle sektor.
hun har ikke erfaring med hensyn til detailvaresalg. hun kontaktede deres design på
baggrund af en annonce i aftenposten, da hun ønskede at prøve at drive butik. hun modtog
                                               ‐8‐
en liste med de varemærker der kunne føres i forretningen. tommy helms oplyste at hvis
hun selv klarede det hele og stod alene i butikken, ville hun kunne styre omkostningerne
bedre. det blev også oplyst at hun kunne regne med en minimumsomsætning på ca. 2,5 mio.
kr. hun besøgte butikken inden overtagelsen, men tonje andersson var der ikke den dag.
hun så ikke på alle de mærkevarer der var i forretningen. hun spurgte ikke tommy helms
om der var mulighed for at sælge andre mærkevarer end dem opført på sortimentslisten da
hun regnede med at listen var bindende.
       den første måned var omsætningen lav, men det havde hun forventet. mange kunder
spurgte efter varemærkerne vila og isabell kristensen. omsætningen i april blev ikke bedre,
og maj måned, som typisk er en god måned, gik heller ikke bedre. hun annoncerede både i
aviser og ved opslag i centret. problemerne med omsætningen blev løbende drøftet med
tommy helms. han var tilfreds med forretningens udseende, og hun fik ingen kritik.
       hun havde et møde med tommy helms omkring den 1. juni 2005 hvor hun ville drøfte
de dårlige resultater med ham, men tommy helms ville kun tale om hvorfor hun ikke var
god nok til at sælge. det var første gang hun fik kritik af sin indsats. hun fik senere af tonje
andersson at vide at salget af varemærkerne vila og isabell kristensen havde udgjort en
væsentlig del af omsætningen. tonje andersson oplyste også at tommy helms var blevet
meget gal da han opdagede at hun havde solgt tøj fra vila og isabell kristensen. disse
oplysninger ville hun gerne have haft før hun indgik franchiseaftalen i februar måned. hun
henvendte sig herefter til advokat.
tonje andersson har under videoafhøring forklaret at hun drev deres design forretningen i
trekanten senter i perioden 1. september 2002 til 1. marts 2005.
       samarbejdet med deres design gik fint, men omsætningen var dårlig i starten. i 2004
omsatte hun for 2,5 mio. kr., men det skyldtes at hun også havde solgt fremmede
varemærker. hun solgte varemærkerne vila og isabell kristensen i henholdsvis 3 og 12
måneder.
       hun drøftede med tommy helms om der var mulighed for at udvide sortimentet.
deres design ville ikke acceptere varemærket vila, og hun fik besked på at fjerne det. driften
af forretningen var tabsgivende. hun fik trods en 5‐årig kontrakt lov til at afbryde
franchiseforholdet da hun blev gravid. hun stod i butikken indtil den 1. februar 2005
hvorefter hun blev sygemeldt. hun mener ikke at hun mødte anne‐cathrine hovde før
vareoptælling.
                                                  ‐9‐
marianne håkonsen har under videoafhøring forklaret at hun er afdelingschef hos sektor
eiendoms‐utvikling as med ansvar for blandt andet trekanten senters lejekontrakter. hun
tiltrådte sin stilling i april 2005. trekanten senter har ca. 70 forretninger med 15 kæde‐
butikker og dækker et stort opland. det kan bedst karakteriseres som et lokalt center.
forretningerne havde i 2005 omsætningsfremgang på mellem 10‐82%, men deres design‐
forretningen gik tilbage i forhold til andre tilsvarende forretninger som havde en årlig
omsætning på ca. 4‐6 mio. kr. hun blev informeret om problemerne med driften af
forretningen via anne‐cathrine hovde og hendes mand. de bad om at blive løst fra
lejekontrakten på grund af den ringe omsætning hvilket også fremgik af den
omsætningsrapport hun månedligt modtog.
       deres designs forretningskoncept blev præsenteret for trekanten senter i 1999. deres
design havde på det tidspunkt planer om at etablere sig som kæde‐forretning i norge, men
det blev kun til to forretninger. konceptet blev ikke understøttet af nogen særlig form for
markedsføring, og derfor blev deres design ikke særlig kendt i norge. forretningens
koncept var måske heller ikke tilpasset centrets kundegrundlag.
       hun havde på et tidspunkt samtaler med tommy helms og anne‐cathrine hovde om
omsætningsproblemerne, men drøftelserne førte ikke til en handlingsplan for forretningen.
       hun foreslog tommy helms at lade lejemålet med anne‐cathrine hovde ophøre,
således at forretningslokalet kunne genudlejes. den 16. september 2007 blev der lavet et
tillæg til lejekontrakten hvorefter anne‐cathrine hovde udtrådte som fremlejetager pr. 5.
september 2005. alle krav mellem trekanten senter og deres design blev opgjort endeligt i
den forbindelse.
parternes argumenter.
deres design a/s har bestridt at der er tilsikret anne‐cathrine hovde en
minimumsomsætning. franchiseaftalens bestemmelser om minimumsomsætning indeholder
ikke en sådan garanti. bestemmelsen vedrører udelukkende grundlaget for beregning af
franchiseafgift, som er fastsat til 2,5 mio. kr.
       de økonomiske nøgletal knyttet til forretningen er ubestridt korrekte og blev tilsendt
anne‐cathrine hovde forinden franchiseaftalen blev indgået. det bestrides at deres design
har handlet i strid med loyal kontraktadfærd.
                                                ‐ 10 ‐
       det er udokumenteret at deres designs sortiment var årsagen til den dårlige
omsætning. anne‐cathrine hovde henvendte sig på intet tidspunkt og bad om tilladelse til
at udvide sortimentet med andre mærker. den forrige franchisetager formåede at skabe en
omsætning på 2,5 mio. kr. på trods af at forretningen ikke blev drevet optimalt.
       franchisetager er selv ansvarlig for driften af forretningen. forretningen havde
omsætningsfremgang da anne‐cathrine hovde overtog den hvorfor nedgangen må skyldes
hendes drift af forretningen.
       anne‐cathrine hovde har ikke ophævet franchiseaftalen således som hun hævder.
       anne‐cathrine hovdes kompensationskrav afvises. hvis retten måtte finde at kravet er
berettiget, vil deres designs krav opveje hendes krav.
       det bestrides at sagsøger ved passivitet er afskåret fra at forhøje påstanden da der er
taget forbehold om yderligere krav i replikken.
anne‐cathrine hovde har anført at franchiseaftalen ved advokat bjørn fjeldheims brev
berettiget er ophævet på grund af bristede forudsætninger.
       deres design var bekendt med at anne‐cathrine hovde ikke havde erfaring med
detailbranchen. det måtte være kendeligt for deres design at anne‐cathrine hovde havde
en bestemmende forudsætning om en minimumsomsætning på 2,5 mio. kr., hvilket blev
underbygget af de oplysninger hun fik fra tommy helms. franchiseaftalens bestemmelse
om pligtig minimumsomsætning på 2,5 mio. kr. må læses i sammenhæng med tommy
helms’ oplysninger og medføre at deres design skal anses for at have tilsagt anne‐cathrine
hovde en omsætning af denne størrelse.
       det var også en forudsætning for anne‐cathrine hovde at omsætningen knyttede sig
til deres designs varesortiment. hun havde ikke kendskab til den forrige franchisetagers
salg af ikke godkendte varemærker. deres design havde kendskab til at omsætningen
hvilede på varer ud over sortimentslisten, men undlod at oplyse herom. det må være
åbenbart for deres design at anne‐cathrine hovde ikke havde indgået franchiseaftalen hvis
hun havde haft kendskab hertil.
       det er ikke dokumenteret at det var anne‐cathrine hovdes drift af forretningen som
førte til den ringe omsætning.
       deres design har handlet i strid med loyal kontraktadfærd ved ikke at give anne‐
cathrine hovde relevante oplysninger om butikken der var genstand for franchiseaftalen.
                                                  ‐ 11 ‐
anne‐cathrine hovde er som følge heraf berettiget til negativ kontraktinteresse opgjort til
driftsunderskuddet på 195.000 nok tillagt udgifterne til norsk advokat på ca. 20.000 nok
        deres design har udvist retsfortabende passivitet vedrørende kravet for godtgørelse
for manglende mindste salg.
rettens begrundelse og resultat:
det er ikke godtgjort at anne‐cathrine hovde inden indgåelsen af franchiseaftalen modtog
urigtige oplysninger om forretningens omsætning i perioden 2004‐2005 der berettiger hende
til at ophæve franchiseaftalen eller til at rejse erstatningskrav i den anledning.
        forretningens omsætning bestod for en del af salget af varer af mærkerne vila og
isabell kristensen som ikke var optaget på deres designs sortimentsliste, og som deres
design ikke ønskede forhandlet i butikken. deres design var bekendt med dette forhold som
man burde man have orienteret anne‐cathrine hovde om. omsætningen fra de to
sortimentsfremmede varemærker udgjorde imidlertid kun en mindre del af den samlede
omsætning, og de mangelfulde oplysninger på dette punkt kan ikke begrunde et
erstatningskrav fra anne‐cathrine hovdes side.
        franchiseaftalens bestemmelse om minimumsomsætning kan efter sin ordlyd og
formål ikke fortolkes som en garanti for en omsætning på 2,5 mio. nok. denne bestemmelse
kan heller ikke begrunde et krav fra anne‐cathrine hovdes side. hun er derfor forpligtet til
at betale deres design for 107.892,33 kr. for leverede varer.
        anne‐cathrine hovde skal ikke betale franchiseafgift af differencen mellem den faktisk
opnåede omsætning og minimumsomsætningen, eller 42.347,17 kr. da deres design ikke gav
tilstrækkeligt dækkende oplysninger om sammensætningen af den tidligere omsætning, og
da det ikke kan udelukkes at fyldestgørende oplysninger kunne have medført at anne‐
cathrine hovde havde truffet dispositioner der ville have bevirket at mindsteomsætningen
blev opnået.
        i sagsomkostninger skal anne‐cathrine hovde til deres design betale 23.650 kr.,
hvoraf 3.650 kr. er godtgørelse for retsafgift.
                                              ‐ 12 ‐
                                     thi kendes for ret:
anne‐cathrine hovde skal til deres design a/s betale 107.892,33 kr. med procesrente fra 1.
februar 2006 samt sagens omkostninger med 23.650 kr. beløbet forrentes efter rentelovens §
8a.
hans jørgen nielsen                   jens feilberg                 peter bernhoft
                                            (sign.)
                                         ___ ___ ___
                              udskriftens rigtighed bekræftes
                              p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                        højesterets dom
                     afsagt tirsdag den 18. december 2018
sag bs-12529/2018-hjr
(1. afdeling)
a
(advokat christina neugebauer)
mod
tryg forsikring a/s
(advokat anja hejde)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 19. december 2016 og
af vestre landsrets 1. afdeling den 21. november 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jon stokholm,
vibeke rønne, hanne schmidt og lars apostoli.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand om betaling af 1.105.385 kr. med
procesrente fra den 9. april 1996.
indstævnte, tryg forsikring a/s, har påstået stadfæstelse, subsidiært betaling af
30.200 kr. med procesrente fra den 9. april 1996.
anbringender
a har for højesteret frafaldet sit anbringende om, at hun har været i utilregnelig
uvidenhed om yderligere krav på godtgørelse og erstatning, jf. forældelses-
lovens § 3, stk. 2, frem til ultimo april/maj 2011. hun er således enig i, at hun
siden marts 2011 har været vidende om de faktiske omstændigheder, der danner
grundlag for hendes krav.
                                              2
hendes krav på erstatning og godtgørelse var imidlertid ikke forældet, da hun
anlagde sagen den 30. april 2014. det skyldes, at forældelsesfristen har været fo-
reløbigt afbrudt i medfør af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, eller forældelses-
lovens § 21, stk. 5, og at sagen er anlagt inden 1 år efter, at tryg afsluttede be-
handlingen af sagen den 9. december 2013.
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, finder også anvendelse vedrørende krav på
yderligere erstatning og godtgørelse i en afsluttet skadesag, når der er tale om
en senfølge, jf. erstatningsansvarslovens § 11. hverken ordlyden af eller forar-
bejderne til § 29, stk. 5, tilsiger, at bestemmelsens anvendelsesområde skulle
være indskrænket til kun at omfatte førstegangsbehandlingen af en sag. tværti-
mod har lovgiver ønsket at beskytte de skadelidte mod forældelsesindsigelser,
så længe forsikringsselskabet realitetsbehandler deres krav. når selskabet væl-
ger at behandle en anmodning om genoptagelse af en afsluttet sag, er det først
forsikringsselskabets endegyldige afvisning af kravet, der medfører, at tillægs-
fristen på 1 år begynder at løbe.
anmeldelsen af 7. juni 2011 vedrørte en senfølge af færdselsuheldet i 1996, og
denne anmeldelse afbrød derfor i medfør af § 29, stk. 5, forældelsesfristen.
det anerkendes, at forældelsesfristen ikke kan afbrydes ved at genanmelde det
samme krav, efter at selskabet har afvist det. det gælder dog under den udtryk-
kelige forudsætning, at selskabet ikke rent faktisk har genbehandlet kravet eller
indgået i forhandlinger herom.
den 1-årige tillægsfrist skal regnes fra trygs endegyldige afvisning af hendes
krav den 9. december 2013. først da stod det klart, at det var nødvendigt at ud-
tage stævning. tillægsfristen skal således ikke regnes fra trygs tidligere afgø-
relser i genoptagelsessagen. det skyldes, at selskabet efterfølgende har realitets-
behandlet sagen på grundlag af nye oplysninger, herunder oplysninger som
selskabet anmodede om. tryg har endvidere i afgørelsen af 21. maj 2012 stillet
hende i udsigt, at hendes krav ville blive behandlet på ny, når der forelå en vej-
ledende udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. tryg er bundet af denne adfærd.
vedrørende forældelsesloven var forældelsesfristen udskudt på grund af for-
handlinger mellem parterne, jf. forældelseslovens § 21, stk. 5. tryg har ikke i pe-
rioden frem til den 9. december 2013 klart og endegyldigt afvist hendes krav.
afvisningerne den 1. december 2011 og den 21. maj 2012 var suppleret med
samtidige tilsagn om, at tryg ville se på sagen igen, hvilket tryg gjorde ved at
behandle spørgsmålet, om der var grundlag for genoptagelse. tryg beskæfti-
gede sig løbende med sagens materielle forhold og udbad sig tilmed suppleren-
de lægelige oplysninger. også tilbuddet om at se på sagen, når den vejledende
udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen forelå, må opfattes som led i reelle forhand-
linger om, hvorvidt der var grundlag for genoptagelse. hun måtte forstå trygs
                                           3
svar på den måde, at tryg ville komme med en endelig stillingtagen til hendes
krav, når den vejledende udtalelse forelå, og hun havde rimelig anledning til at
afvente udfaldet heraf.
udskydelsen af forældelsesfristen vedrører det fulde krav og ikke kun kravet
på godtgørelse for varigt men.
tryg har anført, at as krav på mengodtgørelse og erhvervsevnetab var for-
ældet, da hun den 30. april 2014 udtog stævning. den almindelige forældel-
sesfrist udløb senest i marts 2014, og fristen var ikke forlænget efter reglerne om
tillægsfrist i forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, eller forældelseslovens § 21, stk.
5.
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, finder alene anvendelse i forbindelse med
den oprindelige skadeanmeldelse, men ikke når der rejses krav om yderligere
erstatning som følge af en skade, der allerede er anmeldt og behandlet. § 29, stk.
5, kan således ikke udstrækkes til også at gælde for krav, der udspringer af
samme skade, men som blot rejses på et senere tidspunkt.
hvis højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, kan bringes i an-
vendelse på et senere opstået krav, blev den 1-årige tillægsfrist aktiveret, da sel-
skabet afviste as krav den 1. december 2011. når den 1-årige tillægsfrist én
gang er aktiveret, har § 29, stk. 5, udspillet sin rolle. det fremgår således af
forarbejderne til bestemmelsen, at forældelse ikke vil kunne afbrydes ved at
genanmelde den samme skade, efter at selskabet har afvist kravet.
der er ikke noget særligt behov for at fortolke bestemmelsen i § 29, stk. 5, udvi-
dende, da skadelidte sideløbende er beskyttet af forældelseslovens regler, her-
under om suspension. hvis der i et efterfølgende forløb sker en udvikling i ska-
desagen, f.eks. fordi skadelidte fremskaffer nye oplysninger, som forsikringssel-
skabet har pligt til at vurdere, er skadelidte omfattet af de almindelige regler
om suspension, såfremt de nye oplysninger giver grundlag for en forhandling
om skadelidtes krav. da der imidlertid er tale om samme skade, som blot vur-
deres på ny i lyset af yderligere oplysninger, kan den fornyede henvendelse
ikke medføre endnu en suspension efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5. det
gælder, selv om genanmeldelsen giver anledning til fornyet realitetsbehandling
af sagen. de senere breve, hvorved tryg på ny afviste at genoptage sagen, her-
under senest brevet af 9. december 2013, giver derfor ikke en ny 1-årig frist.
vedrørende forældelseslovens § 21, stk. 5, har parterne ikke forhandlet i denne
bestemmelses forstand, og der er derfor ikke grundlag for at bringe bestemmel-
sen i anvendelse. § 21, stk. 5, udgør en undtagelse til lovens hovedregel om 3-
årig forældelse, og den skal derfor fortolkes indskrænkende.
                                             4
tryg har gennem hele forløbet konsekvent afvist as anmodning om at gen-
optage sagen. selskabet har således ikke bibragt a en forventning om, at
parterne var i forhandling. heller ikke angivelsen af muligheden for at
forelægge sagen for arbejdsskadestyrelsen kan betragtes som forhandlinger,
idet forelæggelsen ikke skete i fælles forståelse mellem parterne. når der samti-
dig ses på forløbet som helhed og herved også på trygs konsekvent afvisende
holdning, havde a ikke grund til at antage, at tryg var indstillet på at afvente
udtalelsen, eller at parterne efterfølgende kunne opnå en forligsmæssig løsning
uden sagsanlæg. dette støttes også af, at tryg utvetydigt tilkendegav, at man
ikke ville acceptere suspension af forældelsen til 1 år efter, at udtalelsen fra
arbejdsskadestyrelsen forelå.
hvis højesteret finder, at parterne har forhandlet, knytter den foreløbige afbry-
delse sig kun til mengodtgørelsen, idet arbejdsskadestyrelsen kun blev anmo-
det om at vurdere mengraden, og forhandlingerne ikke har omfattet erhvervs-
evnetabet.
retsgrundlag
forsikringsaftalelovens § 29
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1 og 5, er sålydende:
      ”§ 29. krav i anledning af forsikringsaftalen forældes efter reglerne i forældelses-
      loven, jf. dog stk. 2-6.
      …
      stk. 5. er en skade inden forældelsesfristens udløb anmeldt til selskabet, indtræder
      forældelse af krav, som skaden giver anledning til, tidligst 1 år efter selskabets
      meddelelse om, at det helt eller delvis afviser kravet. hvis selskabet anerkender, at
      der foreligger en dækningsberettiget skade, men anmoder om yderligere oplysnin-
      ger med henblik på opgørelse af kravets størrelse, indtræder forældelse 3 år efter
      selskabets meddelelse herom.”
bestemmelserne fik deres nuværende ordlyd ved lov nr. 523 af 6. juni 2007.
lovforslaget bygger på betænkning nr. 1423/2002 afgivet af justitsministeriets
udvalg om revision af forsikringsaftaleloven (i lovforslaget omtalt som ”fal-
udvalget”). i de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det endvi-
dere bl.a. (folketingstidende 2006-07, tillæg a, lovforslag nr. l 166, s. 5666 og
5669-5671):
      ”3.2. ændring af forsikringsaftaleloven
      3.2.1. gældende ret
      …
                                          5
det er i praksis antaget, at § 29 ikke er til hinder for, at der f.eks. rejses krav om
erstatning for senfølger efter personskader, der viser sig mere end 5 år efter et
ulykkestilfælde, idet kravet først på dette tidspunkt anses for at være forfaldet.
ved sygdomme, der udvikler sig løbende over flere år, kan der ligeledes opstå
spørgsmål om, hvornår kravet på forsikringsydelsen må anses for forfaldet.
det er blevet anført, at sikrede i disse tilfælde for at fastholde sit krav skal gøre
det gældende, så snart der foreligger tilstrækkelige oplysninger, der begrunder et
krav i henhold til forsikringsaftalen. krav på erstatning for senfølger forfalder og
forældes således selvstændigt. dette indebærer imidlertid, at der ikke indtræder
forældelse, hvis sikredes helbredstilstand løbende forværres over en længere år-
række. forsikringsselskabet kan dog ved syge- og ulykkesforsikringer tage forbe-
hold for at dække skader, der er indtrådt efter en nærmere angivet tidsfrist efter
ulykken. det skyldes, at forsikringsaftalelovens § 120, der fastslår, at forsikrings-
selskaber som udgangspunkt også hæfter for senfølger, kan fraviges ved aftale.
…
3.2.2. lovforslagets udformning
…
for så vidt angår forældelsesfristernes begyndelsestidspunkt i øvrigt, fandt fal-
udvalget, at den korte forældelsesfrist på forsikringsrettens område fortsat bør
kunne suspenderes indtil det tidspunkt, hvor fordringshaveren rent faktisk får
kendskab til sit krav, dvs. at forældelsesfristen ikke bør begynde at løbe fra det
tidspunkt, hvor den pågældende burde have kendskab til kravet.
ved det samtidig fremsatte forslag til en ny lov om forældelse af fordringer (for-
ældelsesloven) foreslås en almindelig suspensionsregel, hvorefter den korte (3-åri-
ge) forældelsesfrist først regnes fra den dag, da fordringshaveren fik eller burde
have fået kendskab til fordringen eller skyldneren, jf. forslagets § 3, stk. 2. skønt
forældelsesfristen for krav, der er grundet i en forsikringsaftale, efter ordlyden af
forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1, først begynder at løbe, når fordringshaveren
har kendskab til kravet, er det i retspraksis afgørende tidspunkt dog i almindelig-
hed, hvornår den relevante skade har vist sig på en sådan måde, at den sikrede har
rimelig anledning til at gøre et krav gældende, jf. pkt. 3.2.1 ovenfor.
justitsministeriet finder det bedst stemmende med denne retspraksis, at den almin-
delige suspensionsregel i forslaget til ny forældelseslov også finder anvendelse på
krav i anledning af en forsikringsaftale.
…
for så vidt angår spørgsmålet om afbrydelse af forældelsesfristen, har fal-udval-
get foreslået, at forældelsesfristen for krav mod et forsikringsselskab skal afbrydes
allerede, når kravet gøres gældende over for forsikringsselskabet. efter udvalgets
forslag skal der være tale om et konkretiseret krav, således at det ikke vil være til-
strækkeligt at anmelde forsikringsbegivenheden til selskabet.
justitsministeriet er enig i, at forsikringsområdets karakter tilsiger en særlig nem
adgang til afbrydelse af forældelsen ved krav mod forsikringsselskaber i anled-
ning af skader. det er således ikke hensigtsmæssigt, at forsikringstagere og sik-
rede skal være opmærksomme på, at der kan indtræde forældelse, mens en sag er
                                              6
     under behandling ved et forsikringsselskab. det er imidlertid justitsministeriets
     opfattelse, at det fristafbrydende tidspunkt bør fastlægges til tidspunktet for an-
     meldelsen af skaden, der ligger til grund for kravet. dette tidspunkt vil efter ju-
     stitsministeriets opfattelse give anledning til færre tvivlsspørgsmål end tidspunktet
     for fremsættelsen af et konkret krav. forsikringstageren eller den sikrede vil i
     mange tilfælde først være i stand til at fremsætte et konkret krav mod forsikrings-
     selskabet, når der er foretaget nærmere undersøgelser, som i praksis ofte gennem-
     føres af forsikringsselskabet.
     justitsministeriet foreslår på den baggrund, at der indsættes en bestemmelse i for-
     sikringsaftaleloven, hvorved det fastlægges, at hvis en skade inden forældelsesfri-
     stens udløb er anmeldt til selskabet, forældes krav som følge af skaden tidligst et
     år efter selskabets meddelelse om, at det helt eller delvist afviser kravet. det inde-
     bærer, at afbrydelsen ikke medfører, at der løber en helt ny forældelsesfrist, men
     blot at fordringshaveren sikres en frist på mindst et år til at iværksætte en endelig
     afbrydelse, hvis forsikringsselskabet ikke imødekommer kravet.
     …
     den gældende forsikringsaftalelovs § 29, stk. 2, bestemmer, at ved ansvarsforsik-
     ring, hvor selskabet hæfter umiddelbart over for skadelidte, forældes skadelidtes
     krav mod selskabet efter de samme regler, som gælder for skadelidtes krav mod
     skadevolderen. bestemmelsen blev indført, fordi det i praksis havde givet anled-
     ning til tvivl, om forsikringsaftalelovens forældelsesregler eller de almindelige
     forældelsesregler fandt anvendelse på skadelidtes krav mod selskabet, hvilket kan
     være af afgørende betydning, fordi der er betydelig forskel på de to regelsæt, jf.
     pkt. 3.2.1. med de foreslåede ændringer af forsikringsaftaleloven vil den eneste
     forskel mellem de to regelsæt, der har betydning for skadelidtes krav mod an-
     svarsforsikringsselskaber, imidlertid være reglen om foreløbig afbrydelse ved an-
     meldelse til selskabet, jf. lovforslagets § 2, nr. 2 (forslag til forsikringsaftalelovens
     § 29, stk. 5), der er omtalt ovenfor…”
i bemærkningerne til § 29, stk. 5, hedder det bl.a. (a.st., s. 5695-5696):
     ”til § 2 (forsikringsaftaleloven)
     …
     til nr. 2 (§ 29)
     …
     det foreslås, at forældelsesfristen for så vidt angår krav mod et forsikringsselskab
     afbrydes foreløbigt allerede på det tidspunkt, hvor skaden, der ligger til grund for
     kravet, anmeldes til selskabet, jf. stk. 5, 1. pkt. det afgørende tidspunkt er tids-
     punktet, hvor anmeldelsen er kommet frem til selskabet. der er tale om en udvi-
     delse af adgangen til at afbryde forældelsen foreløbigt i forhold til den foreslåede
     nye forældelseslovs generelle regler om foreløbig afbrydelse. virkningen af afbry-
     delsen vil være, at forældelse tidligst indtræder ét år efter selskabets meddelelse
     om, at kravet helt eller delvist afvises. i det omfang kravet kun afvises delvist,
     gælder stk. 5, 1. pkt., for den afviste del.
     forældelsen vil ikke kunne afbrydes ved at genanmelde den samme skade, efter at
     selskabet har afvist kravet.
                                                7
       i øvrigt vil forældelseslovens øvrige regler om afbrydelse gælde ved siden af stk.
       5. det indebærer bl.a., at forældelsen afbrydes, når selskabet erkender et krav af
       en bestemt størrelse, jf. den foreslåede forældelseslovs § 15.
       desuden foreslås i stk. 5, 2. pkt., en særregel, der angår den situation, hvor en
       dækningsberettiget skade anmeldes, men hvor den sikrede ikke har givet selskabet
       tilstrækkelige oplysninger til, at selskabet kan foretage en erstatningsopgørelse.
       det foreslås, at forældelse i den situation indtræder 3 år efter selskabets medde-
       lelse om, at det anerkender, at kravet er berettiget, men anmoder om yderligere
       oplysninger medhenblik på opgørelse af kravets størrelse. det forudsættes, at an-
       modningen er rettet til den person, der er berettiget til forsikringsydelsen. den 3-
       årige frist er absolut og kan således ikke suspenderes efter § 3, stk. 2, i den fore-
       slåede forældelseslov…”
forældelseslovens § 21, stk. 5
i et samtidig fremsat lovforslag til forældelsesloven er det i bemærkningerne til
§ 21, stk. 5, vedrørende afslutning af forhandling anført bl.a. (folketingstidende
2006-07, tillæg a, lovforslag nr. l 165, s. 5639-5640):
       ”tillægsfristen på 1 år regnes fra forligsforhandlingernes afslutning. mens kredi-
       tor som udgangspunkt har bevisbyrden for, at der er indledt forhandlinger, vil
       skyldneren som udgangspunkt have bevisbyrden for, at forhandlingerne er afslut-
       tet på et bestemt tidspunkt, og skyldneren bør derfor udtrykkeligt tilkendegive,
       hvornår den pågældende anser forhandlingerne for afsluttet. i praksis vil det
       kunne forekomme, at forligsforhandlingerne blot glider ud og ikke afsluttes ud-
       trykkeligt, og i et sådant tilfælde må fristen regnes fra den sidste kommunikation
       mellem parterne, der har karakter af egentlige forhandlinger. det vil være uden
       betydning for fristen, hvis kreditor kort før tillægsfristens udløb forsøger at få for-
       handlingerne genoptaget ved at skrive til debitor, medmindre debitor er enig i at
       genoptage forhandlingerne. kreditor vil således ikke kunne opnå en fortsat udsky-
       delse af fristen blot ved at henvende sig til debitor. …”
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
den 9. april 1996 blev a udsat for en trafikulykke, idet hun på cykel blev påkørt
af en lastbil, der var ansvarsforsikret i tryg forsikring a/s. hun pådrog sig bl.a.
et hovedtraume ved ulykken. tryg udbetalte godtgørelse for varigt men
svarende til en mengrad på 10 % og for svie og smerte. skadesagen blev afslut-
tet i 1997.
a anmodede den 7. juni 2011 tryg om at genoptage skadesagen på grund af
senfølger efter ulykken. den 1. december 2011 afviste tryg anmodningen efter
at have forelagt de lægelige akter for selskabets lægekonsulent. selskabet
henviste til, at der ud fra en lægefaglig vurdering ikke var årsagssammen-
hæng mellem den hjernerystelse, hun pådrog sig ved ulykken, og udviklingen
mange år senere af kognitive gener.
                                           8
den 27. februar 2012 anmodede a på ny tryg om at genoptage skadesagen.
den 27. marts 2012 meddelte selskabet, at man, for at kunne tage endelig
stilling til genoptagelse af sagen, skulle have tilsendt en kopi af hendes syge-
husjournal fra 1996 og en mr-scanning fra 2011. efter modtagelse af materialet
afslog tryg den 21. maj 2012 at genoptage sagen under henvisning til mang-
lende årsagssammenhæng.
den 7. oktober 2013 indsendte a en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen af 3.
oktober 2013, der var indhentet til brug for hendes ulykkesforsikringsselskab,
og anmodede igen tryg om at genoptage sagen. den 23. oktober 2013 bad
selskabet om at få tilsendt kopi af arbejdsskadestyrelsens akter og en kopi af
hendes lægejournal. selskabet meddelte samtidig, at det herefter ville fore-
lægge sagen for selskabets lægekonsulent på ny og på baggrund heraf tage en-
delig stilling til, om selskabet kunne genoptage sagen. den 9. december 2013 af-
slog tryg anmodningen om genoptagelse under henvisning til manglende år-
sagssammenhæng.
tryg har under retssagen erklæret sig enig i, at der er årsagssammenhæng mel-
lem ulykken og as hjerneskade. parterne er enige om den beløbsmæssige
opgørelse af kravet.
for højesteret angår sagen, om as krav på erstatning for erhvervsevnetab og
godtgørelse for yderligere varigt men er forældet.
a har for højesteret anerkendt, at hun siden marts 2011 har haft kendskab til de
faktiske omstændigheder, der danner grundlag for hendes krav. der var derfor
indtrådt forældelse, da hun anlagde sag mod tryg den 30. april 2014,
medmindre forældelsesfristen var foreløbigt afbrudt i medfør af forsikringsafta-
lelovens § 29, stk. 5, eller forældelseslovens § 21, stk. 5.
højesteret skal i første række tage stilling til spørgsmålet, om forsikringsaftale-
lovens § 29, stk. 5, finder anvendelse under genoptagelse af en tidligere afsluttet
skadesag, og i givet fald fra hvilket tidspunkt tillægsfristen på 1 år skal regnes.
hvis forældelsen ikke er foreløbigt afbrudt efter denne bestemmelse, skal der
tages stilling til, om forældelsesfristen er foreløbigt afbrudt på grundlag af for-
handlinger mellem parterne, jf. forældelseslovens § 21, stk. 5.
forsikringsaftalelovens § 29
efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1, forældes krav i anledning af en forsik-
ringsaftale efter reglerne i forældelsesloven, jf. dog stk. 2-6. ifølge bestemmel-
sens stk. 5, 1. pkt., indtræder forældelse af krav, som skaden giver anledning til,
tidligst 1 år efter forsikringsselskabets meddelelse om hel eller delvis afvisning
af kravet, hvis skaden er anmeldt til selskabet, inden der er indtrådt forældelse.
                                          9
om formålet med bestemmelsen fremgår det af forarbejderne, at det ikke er
hensigtsmæssigt, at forældelse indtræder, mens en sag er under behandling ved
et forsikringsselskab. virkningen af den foreløbige afbrydelse af forældelsen er,
at forældelse tidligst indtræder 1 år efter selskabets meddelelse om, at kravet
helt eller delvis afvises.
efter den bestemmelse i erstatningsansvarslovens § 11 om senfølger, der var
gældende på ulykkestidspunktet, kan en afsluttet sag om godtgørelse for varigt
men eller erstatning for erhvervsevnetab genoptages, hvis der indtræder ufor-
udsete ændringer i skadelidtes helbredstilstand, således at skadelidtes mengrad
eller erhvervsevnetabsprocent må antages at være væsentligt højere end først
antaget.
højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, efter sin ordlyd og forar-
bejderne også finder anvendelse i et tilfælde, hvor skadelidte anmoder et forsik-
ringsselskab om yderligere erstatning og godtgørelse med henvisning til senføl-
ger af en ulykke.
tryg har anført, at såfremt forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., kan an-
vendes på senfølger, skal tillægsfristen på 1 år regnes fra selskabets første afgø-
relse om ikke at genoptage skadesagen. tryg har herved navnlig henvist til lov-
forslagets specielle bemærkninger til § 29, stk. 5, hvor det anføres bl.a., at foræl-
delsen ikke vil kunne afbrydes ved at genanmelde den samme skade, efter at
selskabet har afvist kravet.
højesteret finder efter lovforslagets almindelige bemærkninger, herunder om
formålet med § 29, stk. 5, at det anførte i bemærkningerne til § 29, stk. 5, om
genanmeldelse af den samme skade ikke tager sigte på tilfælde, hvor et selskab
har påtaget sig at foretage en fornyet vurdering af berettigelsen af et rejst krav.
den konkrete sag
a anmodede den 7. juni 2011 tryg om erstatning for erhvervsevnetab og godt-
gørelse for yderligere varigt men. trygs afvisning den 1. december 2011 af
hendes krav medførte, at der løb en 1-årig tillægsfrist fra denne dag, jf. forsik-
ringsaftalelovens § 29, stk. 5.
i forbindelse med behandlingen af as anmodninger af 27. februar 2012 og 7. ok-
tober 2013 om erstatning og godtgørelse bad tryg henholdsvis den 27. marts
2012 og 23. oktober 2013 om yderligere lægelige oplysninger. selskabet med-
delte samtidig, at man ville forelægge sagen for selskabets lægekonsulent, når
det yderligere materiale forelå, og på baggrund heraf tage endelig stilling til
spørgsmålet om genoptagelse af sagen.
                                           10
højesteret finder, at tryg herved påtog sig at foretage en fornyet vurdering af
berettigelsen af as krav på erstatning og godtgørelse for senfølger efter ulyk-
ken. tillægsfristen på 1 år efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., skal
derfor regnes fra trygs seneste meddelelse af 9. december 2013 om at afvise as
krav. hendes krav på erstatning og godtgørelse var således ikke forældet ved
sagsanlægget den 30. april 2014.
konklusion og sagsomkostninger
da parterne som anført er enige om spørgsmålet om årsagsforbindelse og den
beløbsmæssige opgørelse, tager højesteret as påstand til følge.
tryg skal i sagsomkostninger for alle tre instanser betale i alt 353.370 kr., heraf
93.940 kr. til dækning af retsafgift, 250.000 kr. til dækning af udgifter til advo-
katbistand og 9.430 kr. til dækning af øvrige udgifter, herunder omkostninger
ved vidneførsel.
                          t h i k e n d e s f o r r e t:
tryg forsikring a/s skal til a betale 1.105.385 kr. med procesrente fra den 9.
april 1996.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal tryg forsikring a/s
betale 353.370 kr. til a.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsi-
gelse, og sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.