text:
 evh
                                          udskrift
                                              af
                          sø- & handelsrettens retsbog
                                         ____________
den 18. juli 2014 kl. 10.00 foretoges sagen:
b-8-14
y aps under konkurs
(advokat bo vadt christensen)
mod
x
ingen var indkaldt eller mødt.
der blev afsagt sålydende
                                           kendelse:
problemstilling og påstande
denne sag drejer sig om konkurskarantæne i tilknytning til behandling af konkursboet y
aps, der blev taget under konkursbehandling den 7. februar 2014, og hvor advokat bo vadt
christensen blev udpeget som kurator. x har siden den 7. maj 2008 ifølge erhvervsstyrelsen
været registreret som … .
                                                     -2-
i et processkrift modtaget i sø- og handelsretten den 11. juni 2014 har kurator nedlagt på-
stand om, at x pålægges konkurskarantæne i 3 år.
x har hverken nedlagt en påstand eller krævet mundtlig behandling.
sagen er herefter behandlet på skriftligt grundlag.
forkyndelse
processkriftet er den 20. juni 2014 kl. 08.40 telefonisk forkyndt for x, og det er herunder til-
kendegivet, at han skulle svare i sagen inden 14 dage, ligesom han samtidig blev gjort be-
kendt med udeblivelsesvirkningerne. x har den 27. juni 2014 afhentet processkrift med bilag
i sø- og handelsretten, ligesom han har fået udleveret sø- og handelsrettens brev af 20. juni
2014 samt den hertil tilknyttede standardvejledning. han er samtidig på ny vejledt om, at
svarfristen udløb den 4. juli 2014.
fredag den 4. juli 2014 rettede x telefonisk henvendelse til sø- og handelsretten og anmode-
de om en yderligere frist til tirsdag den 8. juli 2014. sø- og handelsretten har herefter ikke
modtaget svar fra x, og skifteretten har derfor i en e-mail af 11. juli 2014 meddelt, at sagen vil
blive afgjort på det foreliggende grundlag.
sagens nærmere omstændigheder er følgende:
det hedder i kurators processkrift bl.a.:
       ”… selskabet har haft til formål at drive virksomhed med udvikling af en mobil platform
       til salg af varer fra butikker til private …
       forud for afsigelsen af konkursdekretet var selskabet taget under tvangsopløsningsbe-
       handling på baggrund af erhvervsstyrelsens beslutning herom af 25. november 2013. er-
       hvervsstyrelsens beslutning blev truffet på baggrund af, at det ikke var muligt at kontakte
       selskabet på den registrerede adresse. ved efterfølgende forsøg på at opnå kontakt til … ,
       x, konstateredes det, at han ikke havde en registreret bopælsadresse, hvorfor erhvervssty-
       relsen fratrådte [formentlig rettelig ”afregistrerede”] x som … .
                                               -3-
skifteretten udpegede undertegnede som likvidator, og da det under tvangsopløsningen
kunne konstateres, at selskabet var insolvent, blev der indgivet konkursbegæring, hvoref-
ter skifteretten afsagde konkursdekret den 7. februar 2014, …
i perioden et år forud for erhvervsstyrelsens beslutning om at tvangsopløse selskabet har
alene x været registreret som …
efter at være udeblevet fra en række aftalte møder på kurators kontor, blev x indkaldt til
at afgive forklaring i skifteretten den 6. maj 2014. ved afhøringen oplyste han, at selska-
bet skulle have startet et mobilt system til forbrugere og annoncører. wis international i
letland solgte licenser til systemet, der skulle have været varetaget af det danske selskab
y aps, men selskabets drift blev efter [x’s] forklaring stoppet af skat i 2010. dette
medførte at flere andre selskaber i koncernen blev taget under konkursbehandling, bl.a. …
a/s. …
kurator har rettet henvendelse til skat, som har oplyst, at man foretog en række kon-
trolbesøg på virksomheden, i forbindelse med at selskabet havde angivet et negativt moms-
tilsvar stort kr. 38.539.710 for 3. kvartal 2009, …
det fremgår … [af selskabets kontoudtog], at der siden 2010 hovedsageligt er sket afdrag
på selskabets gæld til banken. kurator har konstateret, at indbetalingerne er sket på bag-
grund af en selvskyldnerkaution stillet af selskabets tidligere …, der udtrådte … i 2010.
x bekræftede dette ved afhøringen i skifteretten. han oplyste endvidere, at han også selv
hæftede for selskabets bankgæld. den væsentligste postering vedrører en overførsel på kr.
399.000 den 22. februar 2010, som kurator ikke har nærmere oplysninger om.
det har ikke været muligt at gennemgå selskabets bogføring samt bilagsmateriale, idet
hverken x eller selskabets revisor er bekendt med, hvor materialet befinder sig.
selskabets revisor uffe nikolajsen har oplyst, at det er almindelig procedure, at bogfø-
ringsmateriale tilbageleveres til selskabet efter endt brug, og at han ikke er besiddelse af
selskabets bogføringsmateriale. han oplyste endvidere, at det var svært at få dokumenta-
tion fra selskabet for de forskellige regnskabsposter, idet han henviste til sine forbehold
ved revideringen af selskabets årsrapporter.
det fremgår … [af selskabets årsrapport for 2012], at revisor har taget forbehold for, at
årsregnskabet er aflagt med fortsat drift for øje, idet der er stor usikkerhed om, hvornår og
hvorvidt selskabet kan tilvejebringe en rentabel indtjening, og at der fortsat kan skaffes
tilstrækkelig finansiering for selskabets drift. der henvises … til note 1, … hvoraf det
fremgår, at selskabet fortsat er af den opfattelse, at der kan tilvejebringes betingelser for,
at kapitalen retableres over en årrække, hvorfor årsrapporten aflægges med denne forud-
sætning.
revisor har taget en række andre forbehold, idet det ikke har været muligt at revidere væ-
sentlige poster på baggrund af manglende dokumentation for de ansatte beløb, herunder
et ulovligt lån til selskabets ledelse stort kr. 937.287. x har forklaret, at beløbet er frem-
                                                    -4-
      kommet som en mellemregning med det lettiske moderselskab, men at dokumentationen
      herfor er bortkommet, idet det var opbevaret i en taske, som blev stjålet i riga lufthavn i
      2010.
      … det fremgår [af selskabets årsrapporter for 2008-2011], at revisor har taget forbehold
      for den fortsatte drift igennem alle årene, herunder at selskabet allerede i 2008 havde be-
      tydelige forfaldne kreditorer. det fremgår endvidere, at selskabet i perioder har angivet og
      betalt moms for sent.
      der er i konkursboet anmeldt krav i henhold til konkurslovens § 97 for kr. 436.468,36,
      hvoraf størstedelen af kravene er opstået i 2009. … der er endnu ikke modtaget anmeldel-
      se fra skat. …
      x har været registreret ledelsesmedlem i en lang række selskaber, som nu enten er
      tvangsopløste eller opløste efter konkurs, …
      to af disse konkursboer, …, har været behandlet her på kontoret. begge er afsluttet efter
      konkurslovens § 143, og der blev i boerne anmeldt krav for henholdsvis kr. ca. 2,4 mio. og
      kr. 86.913,88.
      i begge de ovennævnte boer manglede bogføringsmaterialet, og i … var der i regnskabet et
      tilgodehavende hos den tidligere ledelse, i lighed med denne sag. …”
ifølge selskabets årsrapporter fra 2008 til 2012 er egenkapitalen anført med henholdsvis
109.194 kr. ÷ 395.730 kr., ÷ 545.275 kr., ÷ 585.933 kr. og ÷ 625.909 kr.
årsrapporten for 2012 indeholder også – ligesom årsrapporterne for 2010 og 2011 – forbe-
hold som følge af manglende revisionsmulighed "for værdiansættelse og tilstedeværelse af
anlægsaktiver til en bogført værdi af dkk. 1.694.016" og "kreditinstitutter og kreditorer".
af erhvervsstyrelsens udvidede personrapport for x fremgår, at han i perioden fra 1991 til
2013 har været tilknyttet 24 selskaber på ledelsesniveau, hvoraf 22 er opløst ved konkurs el-
ler tvangsopløsning. bortset fra et enkelt selskab, er x registreret som fratrådt i selskaberne i
perioden fra 2001 til 2013.
i konkursboet … hedder det i kurators redegørelse af 7. maj 2013 til boregnskabet bl.a.:
                                                    -5-
      "… endelig fremgår det af årsregnskabet [årsrapport med status pr. 31. december 2010],
      at selskabet på daværende tidspunkt havde et tilgodehavende hos virksomhedsdeltagere og
      ledelse på kr. 536.210,00. … [x] kunne ikke på skifteretsmødet redegøre nærmere for be-
      løbet eller omstændighederne heromkring. under revisors supplerende oplysninger i års-
      regnskabet har revisor omtalt denne post som et ulovligt lån til selskabets ledelse, som ik-
      ke på tidspunktet for årsregnskabets godkendelse på generalforsamlingen den 21. juni
      2011 var tilbagebetalt. …”
synspunkter
kurator har til støtte for sin påstand anført:
      ”… det gøres … gældende,
      at x som … er ansvarlig for at videreføre selskabet på trods af en negativ egenkapital på
          kr. -625.909 og dermed for kreditorernes tab,
      at x dermed ikke har varetaget sine forpligtelser som       … i selskabet i henhold til sel-
          skabslovens §§ 117 og 118, idet der hverken er foretaget forsvarlig bogføring eller sik-
          ret en forsvarlig selskabskapital,
      at x ikke har iagttaget bogføringslovens krav om forsvarlig bogføring, samt overholdelse
          af god bogføringsskik, jf. bogføringslovens §§ 6-10, hvilket i grove tilfælde er strafbart,
          jf. straffelovens § 302,
      at selskabets årsrapporter ikke er afgivet på grundlag af dokumenterede faktiske oplys-
          ninger, hvilket kan være strafbart i henhold til straffelovens § 296, hvad x som selska-
          bets … er ansvarlig for,
      at x dermed på grund af groft uforsvarlig forretningsførelse er uegnet til at deltage i le-
          delsen af en erhvervsvirksomhed, og
      at x derfor skal pålægges konkurskarantæne i tre år. …”
skifteretten skal udtale:
x har i et år forud for erhvervsstyrelsen traf beslutning om tvangsopløsning af y aps været
registreret som … selskabet er efterfølgende blev taget under konkursbehandling den 7. fe-
bruar 2014, og der er heri foreløbig anmeldt simpel gæld på ca. 436.000 kr. der er endnu ikke
modtaget eventuel anmeldelse fra skat.
                                                 -6-
der er af en revisor udarbejdet årsrapporter for årene 2008 til 2012. der er gennem alle årene
taget forbehold for fortsat drift bl.a. som følge af, at selskabet allerede i 2008 havde betydeli-
ge forfaldne kreditorer, og da der var usikkerhed om, hvorvidt selskabet fremadrettet kunne
skaffe tilstrækkelig finansiering. selskabet har i alle årene siden 2009 haft negativ egenkapi-
tal. der er endvidere siden 2010 hovedsageligt sket afvikling af gæld til selskabets bankfor-
bindelse, for hvilken bl.a. x hæftede personligt. revisor har endvidere siden 2010 taget en
række forbehold i relation til aktiver og kreditorer som følge af manglende revisionsmulig-
hed, og herunder dokumentation for et lån til ledelsen på ca. 937.000 kr.
x har været tilknyttet 24 selskaber på ledelsesniveau, hvoraf 22 er taget under konkurs- og
tvangsopløsningsbehandling hovedsageligt inden for de senere år. i hvert fald to af kon-
kursboerne er sluttet efter konkurslovens § 143 med anmeldt gæld på henholdsvis ca. 2,4
mio. kr. og ca. 87.000 kr., ligesom der i konkursboet … ifølge selskabets eget årsregnskab var
et tilgodehavende hos virksomhedsdeltagere og ledelse på ca. 536.000 kr.
bogførings- og bilagsmateriale har ikke kunnet tilvejebringes i yaps under konkurs, ligesom
dette heller ikke har været tilfældet i konkursboerne … det er uoplyst, om dette også har
været tilfældet i de øvrige boer.
skifteretten finder, at x – ved at fortsætte driften af selskabet, uagtet der siden 2009 har været
en negativ egenkapital, samtidig med at revisor har givet udtryk for betydelig usikkerhed
omkring den fortsatte finansiering, og sammenholdt med det oplyste om den manglende
overholdelse af god bogføringsskik over en længere periode, det oplyste om lån til ledelsen
og den manglende tilvejebringelse af nærmere dokumentation herfor i såvel dette som i et
andet konkursbo, og til at x på ledelsesniveau også har været tilknyttet et betydeligt antal
andre selskaber, der inden for den seneste årrække er opløst ved konkurs og tvangsopløs-
ning – herved ikke har varetaget sine forpligtelser i selskabet, og at han derfor fremover er
uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed.
                                                 -7-
herefter, og under hensyn til hans handlemåde og omstændighederne i øvrigt, finder skifte-
retten, at det er rimeligt at pålægge x konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, stk. 1 og 2.
den pålagte konkurskarantænen løber i 3 år, jf. § 158,stk. 1, og regnes fra det tidspunkt, hvor
kendelsen er endelig.
                                         thi bestemmes:
x pålægges konkurskarantæne i 3 år.
skifteretten fastsatte kurators vederlag til 14.000 kr. med tillæg af moms, jf. konkurslovens §
166, hvilket beløb forlods udredes af statskassen og endeligt af x.
udskrift af denne retsbog sendes til kurator, advokat bo vadt christensen, mens x underret-
tes om kendelsens afsigelse via den oplyste e-mailadresse. samtidig gøres han bekendt med
resultatet af afgørelsen, at kærefristen er 14 dage, fra at han er gjort bekendt med resultatet,
og endelig at kendelsen og kærevejledning kan afhentes i sø- og handelsretten eller sendes
til en adresse, såfremt han oplyser herom.
sagen sluttet.
skifteretten hævet.
                                      torben kuld hansen
                                              (sign.)
                                           ___ ___ ___
                                  udskriftens rigtighed bekræftes
                                    sø- og handelsretten, den


text:
                              højesterets dom
                      afsagt torsdag den 29. november 2018
sag 49/2018
(2. afdeling)
a og b
(advokat elin l. andersen)
mod
advokat c
(advokat jan allan svendsen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i holbæk den 30. november 2016 og af østre
landsrets 24. afdeling den 12. oktober 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul dahl jensen,
kurt rasmussen, jens kruse mikkelsen og lars apostoli.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
procesbevillingsnævnet har den 2. februar 2018 meddelt a og b begrænset tilladelse til anke
til højesteret, således at tilladelsen alene omfatter spørgsmålet om opgørelsen af tabet.
påstande mv.
appellanterne, a og b, har nedlagt påstand om, at indstævnte, advokat c, skal betale 891.564
kr. med procesrente af 652.484 kr. fra den 7. juli 2015 og af 239.080 kr. fra den 1. april 2016.
advokat c har påstået stadfæstelse.
a og b har opgjort deres påstand således:
                                                - 2 -
          tab ved salg af ejendom (2.275.000 kr. - 1.760.000 kr.)                       515.000,00 kr.
          udgifter til ejendomsmægler mv. ved salget i 2017                              77.262,50 kr.
          anlægsudgifter (terrasse, haveanlæg, gardiner mv.)                            215.150,75 kr.
          drifts-, forbrugs- og vedligeholdelsesudgifter fra 2007 til 2017              259.150,63 kr.
          fradrag for nytteværdi                                                       -175.000,00 kr.
          i alt                                                                         891.563,88 kr.
anbringender
a og b har anført navnlig, at sagen for højesteret efter den begrænsede procesbevilling alene
angår opgørelsen af det erstatningsberettigede tab. der er således med landsrettens dom taget
endelig stilling til ansvarsgrundlag, forældelse mv.
salget af ejendommen beliggende x-vej 11 i ebeltoft er en direkte følge af advokat cs an-
svarspådragende adfærd. der er således årsagssammenhæng mellem den mangelfulde
rådgivning i 2006 og a og bs tab ved salg af ejendommen i 2017. tabet skal opgøres til
prisdifferencen mellem købesummen i 2006 på 2.275.000 kr. og salgsprisen i 2017 på
1.760.000 kr. prisstigninger og -fald på ejendomsmarkedet er en påregnelig følge, da der
forekommer udsving på markedet – ikke mindst over en ti-årig periode. det er underordnet,
om prisfaldet kan henføres til ejendommens reelle status som helårsbolig eller sædvanlige
markedspåvirkninger. advokat c er under alle omstændigheder nærmest til at bære risikoen
herfor. der må endvidere tages hensyn til, at advokat c er erhvervsdrivende, og at der er tale
om rådgivningsansvar over for forbrugere. det må medføre bl.a., at beviskravet for a og b er
lempet.
endvidere er der i forbindelse med salget af ejendommen i 2017 afholdt mæglerudgifter og
udgifter til energimærke på 77.262,50 kr. hertil skal lægges dokumenterede tab i form af an-
lægsudgifter til bl.a. have og terrasse, der samlet udgør ca. 215.000 kr. endelig har de krav på
erstatning for de afholdte drifts- og vedligeholdelsesudgifter, der kan opgøres til ca. 260.000
kr. for perioden fra 2007 til 2017.
der er ved opgørelsen af påstanden fratrukket et beløb for nytteværdi på 175.000 kr., der er
fastsat ud fra en sædvanlig leje for et fritidshus i det pågældende område. det bestrides, at der
skal fratrækkes nytteværdi for perioden efter 2012.
                                                - 3 -
advokat c har anført navnlig, at det er a og b, der har bevisbyrden for det påståede tab, og
det er ikke dokumenteret, at værditabet er forårsaget af den mangelfulde rådgivning. det var
markedsbestemte forhold, der medførte, at ejendommens pris faldt efter købet i 2006. der
foreligger ikke årsagssammenhæng eller påregnelighed i forhold til det påståede tab. der vil
altid være en risiko for pristab ved køb af fast ejendom. en sådan risiko havde a og b også,
og risikoen blev aktualiseret ved finanskrisen med start i 2007 og i de følgende år. efter
skønsmandens prisvurderinger må det lægges til grund, at ejendommen kunne have været
solgt uden tab, hvis finanskrisen ikke var indtrådt.
de anførte anlægsudgifter udgør ikke et retligt relevant tab bl.a. som følge af, at a og b selv
har haft gavn af det etablerede i den tid, hvor de har ejet ejendommen. herudover har
anlægsudgifterne medført en højere salgspris og på den måde reduceret deres tab, da det må
lægges til grund, at ejendommens værdi er forøget med værdien af anlægsudgifterne.
i tabsopgørelsen er bl.a. medtaget drifts- og vedligeholdelsesudgifter. sådanne udgifter er
uafhængige af, hvor meget eller hvor lidt ejendommen anvendes. a og b har ejet
ejendommen siden 2006 og har efter egne oplysninger selv anvendt ejendommen som
fritidsbolig indtil 2012, hvor påbuddet blev udstedt. tabsopgørelsen omfatter imidlertid bl.a.
udgifter til ejendomsskat i årene 2007-2017, ligesom de fremlagte bilag om el- og vandfor-
brug dokumenterer, at ejendommen er blevet anvendt til fritidsbolig også efter 2012. parret
havde således fuld rådighed over boligen og udnyttede denne rådighed fra købet til salget. det
bestrides i øvrigt, at der kan tilkendes rente, før det påståede tab er lidt eller realiseret. ejen-
dommen blev således først solgt med overtagelse den 17. juni 2017.
endelig er den opgjorte nytteværdi for rådigheden over ejendommen i ejerperioden for lav.
nytteværdien er beregnet, som om der var tale om et lejeforhold, men a og b har været ejere
af ejendommen.
supplerende sagsfremstilling
a og b har for højesteret fremlagt en række udgiftsbilag for ejendommen x-vej 11 i ebeltoft
for 2007-2017, herunder om ejendomsskat, kontingent for medlemskab af grundejerforening,
husforsikring, forbrugsudgifter (vand, el, renovation mv.). der er endvidere fremlagt
udgiftsbilag for anlægsudgifter til bl.a. etablering af terrasse, anlæg af have og indkøb af
                                              - 4 -
gardiner. endelig er der fremlagt bilag om udgifter til ejendomsmægler mv. i forbindelse med
salget af ejendommen i 2017.
højesterets begrundelse og resultat
a og b købte i efteråret 2006 for 2.275.000 kr. en ejendom beliggende x-vej 11 i ebeltoft.
advokat c rådgav i forbindelse med købet. det kan lægges til grund, at a og b har anvendt
ejendommen som fritidsbolig i hvert fald frem til den 24. juli 2012, hvor syddjurs kommune
gav påbud om lovliggørelse af ejendommen, herunder ved at anvendelsen blev ændret til brug
som helårsbolig. som følge af at de ikke kunne anvende ejendommen som fritidsbolig, solgte
a og b ejendommen i 2017. salgsprisen var 1.760.000 kr.
landsretten har fundet, at advokat c har handlet ansvarspådragende ved ikke at have ydet a
og b den fornødne rådgivning om ejendommens status som helårsbolig, herunder hvilken
afgørende betydning denne status havde i forhold til ægteparrets ønske om at benytte
ejendommen som fritidsbolig.
efter procesbevillingsnævnets tilladelse angår sagen for højesteret alene spørgsmålet om op-
gørelsen af tabet.
a og b har rejst krav om erstatning for tab ved deres salg af ejendommen, og kravet er
opgjort til 515.000 kr., der udgør differencen mellem købsprisen i 2006 og salgsprisen i 2017.
der er endvidere rejst krav om erstatning for anlægsudgifter på i alt ca. 215.000 kr., der
omfatter bl.a. have og terrasse, samt erstatning for drifts- og vedligeholdelsesudgifter på i alt
ca. 260.000 kr. disse udgifter omfatter ejendomsskat, grundejerforening, husforsikring og
løbende forbrug. endelig er der rejst krav om erstatning for omkostninger i forbindelse med
salget af ejendommen i 2017, og dette krav udgør 77.262,50 kr. til mæglerudgifter mv.
det tab, som a og b har lidt som følge af advokat cs mangelfulde rådgivning om
ejendommens status, må fastlægges med udgangspunkt i, at de kan kræve at blive stillet
økonomisk, som de ville have været stillet, hvis der var rådgivet korrekt.
det fremgår af bs forklaring for byretten, at de købte huset i ebeltoft, fordi de netop havde
solgt deres fritidshus i asnæs, og at de ønskede et sommerhus lidt længere væk. de valgte
                                               - 5 -
ebeltoft, fordi hans kone har familie der. det fremgår endvidere, at de købte ejendommen
beliggende x-vej 11 i den tro, at den lovligt kunne benyttes som fritidsbolig. højesteret
lægger herefter til grund, at a og b ville have købt en tilsvarende ejendom i samme område,
der lovligt kunne anvendes som fritidsbolig, hvis der havde været rådgivet korrekt.
som følge heraf skal tabet opgøres på grundlag af en sammenligning med, hvordan de øko-
nomisk ville være stillet, hvis de havde købt en tilsvarende ejendom, der lovligt kunne anven-
des som fritidsbolig. de kan derimod ikke kræve tabet opgjort på grundlag af en sammenlig-
ning med, hvordan de ville være stillet, hvis de ikke havde købt nogen fritidsbolig.
herefter bemærker højesteret om de enkelte poster, som a og b har krævet erstattet,
følgende:
for så vidt angår kravet om erstatning for tab ved salg af ejendommen og for anlægsudgifter
bemærker højesteret, at det ikke fremgår af skønserklæringen af 16. marts 2016, om forskel-
len mellem ejendommens købspris og salgspris har sammenhæng med, om ejendommen er
vurderet som fritidsbolig eller som helårsbolig, eller om forskellen kan henføres til et generelt
lavere prisniveau på ejendomsmarkedet i ebeltoft efter købet i 2006.
på den baggrund finder højesteret det ikke godtgjort, at en tilsvarende ejendom, der lovligt
kan anvendes som fritidsbolig, ikke ville være faldet tilsvarende i værdi. det tab, der blev
konstateret ved salget i 2017, kan således ikke henføres til ejendommens status som helårsbo-
lig og er dermed uden sammenhæng med den mangelfulde rådgivning.
højesteret tiltræder derfor, at advokat c er frifundet for denne del af erstatningskravet.
for så vidt angår udgifterne til drift, forbrug og vedligeholdelse finder højesteret, at der ikke
er afholdt udgifter, som adskiller sig væsentligt fra de udgifter, a og b ville have afholdt, hvis
de havde ejet en tilsvarende ejendom, der lovligt kunne anvendes som fritidsbolig. de
pågældende udgifter er således ikke en følge af den mangelfulde rådgivning.
højesteret frifinder derfor også advokat c for denne del af kravet.
                                                - 6 -
hvad endelig angår udgifter til ejendomsmægler mv. ved salget i 2017 tiltræder højesteret, at
disse udgifter er en følge af advokat cs mangelfulde rådgivning, og at a og b derfor har krav
på at få erstattet disse udgifter. for højesteret er det dokumenteret, at disse udgifter udgør
77.262,50 kr. højesteret tager derfor denne del af påstanden til følge med procesrente fra det
tidspunkt, hvor tabet er realiseret.
med denne beløbsmæssige justering stadfæster højesteret dommen.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at beløbet på 75.000 kr. forhøjes til 77.262,50
kr. med procesrente fra den 17. juni 2017.
i sagsomkostninger for højesteret skal a og b til advokat c betale 50.000 kr.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse, og sags-
omkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
r0008007 - mcj
                                          udskrift
                                                af
                        sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 6. januar 2004 blev af retten i sagen
r-8-01
anklagemyndigheden
mod
partrederiet for
m/s danica green oxco2
v/skibsmæglerfirmaet h. folmer & co.
afsagt sålydende
                                             d o m:
under denne sag har anklagemyndigheden ved københavns politi ved anklageskrift
af 23. maj 2001 som rettet under domsforhandlingen rejst tiltale mod partrederiet for
m/s danica green oxco2 for overtrædelse af
                                                 1.
søfartsstyrelsens tekniske forskrift a nr. 1 af 26. august 1996 om sikkerhedsarbejde i
skibe § 27, stk. 3, jf. stk. 1, jf. § 16, stk. 2, ved i perioden 13.01.2001 – 10.02.2001
og 18.04.2001 – 22.05.2001 at have undladt at sørge for gennemførelse af
arbejdsmiljøuddannelsen, således at der altid kan være én, der har denne uddannelse
om bord på motorskibet danica green.
                                            - 2 -
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om, at tiltalte idømmes en bøde på 20.000
kr.
tiltalte har nægtet sig skyldig og påstået frifindelse. subsidiært har tiltalte påstået, at
bøden bør bortfalde eller nedsættes.
sø- og handelsretten afsagde den 6. december 2002 frifindende domme i sagerne
mod partrederierne for m/s danica four ouje2, m/s hanne danica owcc2 og
m/s danica violet oxdn2. disse sager var udskilt som prøvesager.
denne sag er domsforhandlet sammen med tilsvarende sager mod partrederierne for
henholdsvis m/s danica brown, m/s danalith, m/s danica rainbow, m/s danica
sunrise, m/s danica white, m/s karina danica, m/s marianne danica, m/s danica
sunbeam og m/s danica red.
det tiltalte partrederi er et af 13 rederier, der driver coastere, for hvilke
skibsmæglerfirmaet h. folmer og co. er bestyrende reder. den 28. juli 1998 afholdt
søfartsstyrelsen kontrolsyn/arbejdsmiljøsyn i hamborg på en af de øvrige coastere,
m/s danica violet. ved synet blev der givet henstillinger og stillet 8 krav
vedrørende forholdene om bord. det af anklageskriftet omfattede forhold var blandt
de stillede krav. der blev givet fra 1-6 måneders frist til opfyldelse af de forskellige
krav. på et møde den 18. september 1998 mellem skibsmæglerfirmaet og
søfartsstyrelsen blev det aftalt, at 5 af kravene skulle søges afklaret som et led i et
”projekt coaster” i samarbejde med søfartens arbejdsmiljøråd. ved skrivelse den
28. juli 1999 bad søfartsstyrelsen h. folmer og co. blandt andet oplyse, om de 5
krav var opfyldt vedrørende danica violet, og hvilke tiltag der var gjort på rederiets
øvrige skibe. der blev givet en svarfrist til den 23. august 1999. den 4. august 1999
blev der afholdt et møde med deltagelse af bl.a. for partsrederiet jørgen folmer og
fra søfartsstyrelsen konsulent, overlæge ole lyngenbo, og seniorkonsulent poul
schmidt. under mødet gav jørgen folmer udtryk for, at § 16-uddannelsen ikke var
formålstjenlig, at han ikke ville sende flere skibsførere på kursus, og at der heller
ikke ville blive etableret sikkerhedsorganisation om bord på skibene. mødet sluttede
med, at ole lyngenbo oplyste, at søfartsstyrelsen forventede et skriftligt svar fra
jørgen folmer senest den 23. august 1999. den 25. august 1999 havde ole lyngenbo
                                          - 3 -
en telefonsamtale med jørgen folmer. samtalen mundede ud i, at samarbejdet blev
afbrudt. søfartsstyrelsen rettede ved skrivelse af 5. november 1999 henvendelse til
københavns politi med anmodning om tiltalerejsning vedrørende 4 forhold for så
vidt angår alle partrederierne. tre af disse forhold er frafaldet af
anklagemyndigheden efter afsigelsen af sø- og handelsrettens dom af 6. december
2002.
der har været afholdt syn den 15. oktober 1998 på danica sunrise, den 30. juni 1999
på danica red og den 20. august 1999 på danica sunbeam. under disse blev det
overfor danica sunrise og danica sunbeam påtalt, at der ikke om bord var en person
med § 16-kursus. der har tillige været afholdt syn den 7. august 1998 på danica
violet, den 23. oktober 2001 m/s hanne danica og den 15. oktober 2002 på m/s
danica four. sagerne mod disse tiltalte blev afgjort ved sø- og handelsrettens dom
af 6. december 2002.
anklagemyndigheden har som bevis for, at der ikke har været personer med et § 16-
kursus om bord på skibene fremlagt oversigter, udskrevet af søfartsstyrelsen, over
den enkeltes uddannelse, herunder § 16-kurset, samt kopi af rederiernes
hyrekontrakter for samtlige ansatte. registreringen af oplysninger om § 16-kurset
sker på grundlag af indberetninger fra de enkelte undervisere.
den i anklageskriftet anførte periode er valgt, fordi der ifølge søfartsstyrelsen ikke i
denne periode var personer med § 16-kursus om bord.
under domsforhandlingen er der afgivet forklaring af jørgen folmer, ole lyngenbo
og egil vestergaard.
anklagemyndigheden har til støtte for den nedlagte påstand anført, for så vidt angår
tiltaltes generelle anbringender om, at de i anklageskriftet nævnte bestemmelser ikke
har fornøden lovhjemmel, at ministeren ved lov nr. 594/96 om skibes sikkerhed er
tillagt kompetence til at udstede de foreliggende bekendtgørelser, og denne
kompetence blev uddelegeret til søfartsstyrelsen ved bekendtgørelse nr. 694/95 om
henlæggelse af visse beføjelser til søfartsstyrelsen, nu bekendtgørelse nr. 541/99.
søfartsstyrelsen har således haft den fornødne kompetence.
                                           - 4 -
vedrørende synspunktet om manglende hjemmel som følge af, at der er tale om en
bestemmelse af fiskal karakter, bemærkes, at hjemlen er i lovens § 5.
hjemmelsgrundlaget er klart og tydeligt, og betingelserne i straffelovens § 1 er
opfyldt.
for så vidt angår tiltaltes anbringende om, at reglerne lider af tilblivelsesmangler,
bemærkes, at § 22 i lovbekendtgørelse nr. 594/96 om nedsættelse af et
skibstilsynsråd ikke indeholder nogen bestemmelse om, at der skal ske forelæggelse
for ministeren, hvis der ikke kan opnås enighed i rådet om et spørgsmål. der ses
heller ikke i forarbejderne til bestemmelsen at være holdepunkter for en antagelse
herom. søfartsstyrelsen kan således fastsætte regler uafhængigt af uenighed i rådet
og uden forudgående forelæggelse for ministeren. det bemærkes endvidere
vedrørende indsigelserne om tilblivelsesmangler, at såfremt kravene til vands er
blevet strengere end til lands, er det ikke i strid med folketingsbeslutningen om, at
man skulle opnå samme niveau til vands som til lands, idet der ikke var noget krav
om ækvivalens. det grundlæggende formål var at få niveauet til vands op, da det
haltede bagefter.
med hensyn til spørgsmålet om ikrafttræden fremgår det klart af søfartsstyrelsens
meddelelser, at der til ikrafttræden af reglen var knyttet en overgangsregel, og tiltalte
har været bekendt med denne regel.
tiltalte har endvidere anført, at søfartsstyrelsen har begået sagsbehandlingsfejl. det
bemærkes hertil, at der ikke er pligt til at foretage de af forsvareren beskrevne
sagsbehandlingsskridt, når der konstateres en lovovertrædelse, og søfartsstyrelsen
har ikke lovliggjort de beskrevne forhold ved igangsættelsen af projekt coaster.
mens projekt coaster var i gang, foretog man ikke yderligere i anledning af
overtrædelserne, men da samarbejdet brød sammen, fastsattes på ny en frist, da
søfartsstyrelsen måtte henholde sig til lovgivningen, når projektet faldt bort. politiets
efterforskning har båret præg af, at man nærmest har opfattet jørgen folmers
tilkendegivelser under afhøringen som tilståelser.
vedrørende tiltaltes indsigelser om, at § 16 er uklart formuleret, bemærkes, at det af
omstændighederne omkring reglernes tilblivelse, hvor hvervets parter var involveret,
herunder jørgen folmer, klart fremgik, at det var et særligt kursus, man skulle på.
                                          - 5 -
bestemmelsen i § 16, stk. 4, er efter sin ordlyd ikke begrænset til at gælde store
skibe, men det fremgår klart af forarbejderne og af den af ole lyngenbo afgivne
forklaring, at reglen kun skal finde anvendelse for de store skibe, hvilket også har
været klart for tiltalte.
det påhviler rederne at sørge for, at der altid er en person om bord, som har en § 16-
uddannelse, hvilket jørgen folmer ikke har draget omsorg for. på baggrund af de af
anklagemyndigheden fremlagte udskrifter må det lægges til grund, at der for den
angivne periode ikke har været en person om bord på skibet, som har § 16-
uddannelsen.
såfremt man måtte komme frem til, at § 16, stk. 4, også gælder for små skibe, er det
helt usandsynligt, at der for den angivne periode skulle have været en person om
bord, som har gennemgået fjernundervisningsmaterialet i overensstemmelse med
bestemmelsens regler herom. desuden fordrer bestemmelsen, at der er en
sikkerhedsgruppe om bord. dette er utænkeligt, da jørgen folmer har modsat sig
reglerne om organiseret sikkerhedsorganisation. allerede af den grund må tanken om
sikkerhedsgruppe afvises. det er endvidere næppe sandsynligt, at en skipper vil
acceptere, at en blandt de ubefarne udpeges. hvis en skibsfører måtte have modtaget
en video, skal dette følges op af, at den pågældende sikkerhedsrepræsentant sendes
på kursus.
de fremlagte oversigter er trukket primo november 2003, og ingen af besætningen
har efter dette tidspunkt gennemgået § 16-kurset.
med hensyn til strafudmålingen må der idømmes en følelig bøde. højesteret har med
sagerne u 2000.293 og 2000.295 forhøjet bødeniveauet i almindelige
arbejdsmiljøsager fra 10.000 kr. til 20.000 kr. da bødeniveauet skal tilskynde til
størst sikkerhed, og der har været en lang årrække med alvorlige søulykker, bør dette
bødeniveau følges. det gøres gældende, at det ikke alene beror på
anklagemyndigheden, at sagsbehandlingen har trukket ud. sagsbehandlingstiden kan
derfor højst få omkostningsmæssig betydning.
                                            - 6 -
tiltalte har til støtte for frifindelsespåstanden anført, at dette sagskompleks begyndte
med et uanmeldt syn på danica violet den 28. juni 1998, hvor der blev rejst 8 krav,
hvoraf søfartsstyrelsen senere måtte frafalde 4. der blev efter aftale med
anklagemyndigheden af procesbesparende grunde udvalgt 3 prøvesager. på trods af
frifindelse i de tre sager fastholdt anklagemyndigheden tiltale overfor de resterende
10 rederier. efter dommen af 6. december 2002 frafaldt anklagemyndigheden tiltale i
3 af de 4 forhold. anklagemyndigheden har fremført, at disse sager er principielle,
men har alligevel valgt alene som bevis at fremlægge bemandingslisterne. dette er
ikke tilstrækkeligt grundlag for domfældelse.
§ 16 i teknisk forskrift a af 1996 indeholder i stk. 1 en generel bestemmelse for alle
skibe, mens stk. 2 og 3 er en særbestemmelse for henholdsvis små skibe og store
skibe. stk. 4 gælder efter sin ordlyd både små og store skibe og er en generel
formuleret overgangsbestemmelse. af ole lyngenbos forklaring fremgik, at der om
bord på alle skibe findes en video og pjece, men at der ikke blev ført register over,
hvem der havde set videoen og læst pjecen, og hvem der er udpeget som
sikkerhedsrepræsentant. der var endvidere ingen mening med at udsende materialet
til de små skibe, såfremt § 16, stk. 4, ikke skulle gælde for disse. uagtet at stk. 4 kun
var tænkt at skulle gælde for store skibe, må den for tiltalte gunstigste fortolkning
lægges til grund, da der ikke kan straffes for overtrædelse af hensigten med
bestemmelsen. dernæst har anklagemyndigheden ikke bevist, at der ikke er udpeget
sikkerhedsorganisation, og at videoen ikke er blevet gennemgået. ved afhøringen
under den tidligere domsforhandling blev det oplyst, at der på et af skibene var en
sikkerhedsorganisation, og jørgen folmers udtalelser er ikke bevis for manglende
sikkerhedsorganisation.
efter straffelovens § 1 kræves der klar hjemmel for at idømme straf. i denne sag har
selv den regeludstedende myndighed vanskeligheder med fortolkningen, hvilket også
må føre til frifindelse.
teknisk forskrift a 1 af 1996, som der rejses tiltale efter, har status som en
bekendtgørelse. § 16 er strafsanktioneret fra forskriftens ikrafttræden, selvom det var
umuligt at opfylde kravet, hvilket søfartsstyrelsen først regnede med kunne ske fra
den 1. januar 1998. søfartsstyrelsen undlod blot at håndhæve bestemmelsen, men
offentliggjorde ikke, hvornår man ville håndhæve. det eneste, der er henvist til, er et
                                          - 7 -
mødereferat fra 1995. at man overfor jørgen folmer har meddelt tidspunktet, er ikke
tilstrækkeligt. også dette forhold bør føre til frifindelse.
den tekniske forskrift skal både for så vidt angår straffebestemmelsen og den
økonomiske udgift have hjemmel i lov. såfremt der pålægges borgeren mere
vidtgående følger, må der kræves klar hjemmel. hjemmelsbestemmelsen i § 5 i
lovbekendtgørelse nr. 594/96 om skibes sikkerhed er en generelt udformet
hjemmelsbestemmelse, der intet siger om økonomi og straf. søfartsstyrelsen har
gennemført § 16 i strid med den sædvane, der var på området, og pålagt
rederierhvervet økonomiske byrder. reglen blev til på trods af en
folketingsbeslutning om, at reglerne skulle være de samme som på land.
søfartsstyrelsen valgte i stedet at skærpe reglerne til søs, og man troede, at man
lavede en forskelsbehandling mellem store og små skibe. dette har næppe været
folketingets hensigt. § 16 i den tekniske forskrift har derfor ikke tilstrækkelig
hjemmel i loven.
søfartsstyrelsen har tilsidesat sædvanen om, at sagen ved uenighed i regeludvalget
skal behandles på et møde i skibstilsynsrådet. skibstilsynsrådet er et rådgivende
organ for ministeren, og sagen burde være forlagt denne. det bekræftes af direktør
bagges notat af 23. december 1994, at dette også var søfartsstyrelsens opfattelse.
forelæggelsen for ministeren ville have gjort en forskel, da sagen var meget politisk.
at søfartsstyrelsen tolker en generel hjemmel i strid med en folketingsbeslutning, må
medføre, at bestemmelsen lider af en tilblivelsesmangel.
det påhviler anklageyndigheden at søge sagen oplyst. søfartsstyrelsen havde kun
været om bord i 4 skibe, inden der blev foretaget enslydende politianmeldelser.
anklagemyndigheden gjorde intet for at oplyse sagen, før der blev rejst tiltale. der
foreligger således en ugyldig forvaltningsakt, hvorfor der ikke kan straffes.
anklagemyndigheden måtte ved domsforhandlingens begyndelse korrigere 10
oplysninger i det fremlagte materiale. det materiale, der er fremlagt, er ensidigt
indhentet fra søfartsstyrelsen. der er væsentlige fejlmuligheder ved tilvejebringelsen
af de indhentede oplysninger. der foreligger ikke et formaliseret
indberetningssystem, og systemet beror på den enkelte undervisers omhyggelighed.
dernæst er de fremlagte oversigter et indiciebevis, hvor man i stedet kunne have
                                           - 8 -
foretaget en besigtigelse af de faktiske forhold. den manglende førelse af et direkte
bevis må komme anklagemyndigheden til skade.
anklagemyndigheden har ikke ført bevis for, at gerningsindholdet er realiseret.
til støtte for påstanden om strafbortfald eller nedsættelse gøres det gældende, at der
henset til reglernes tilblivelsesproces samt den hidtidige manglende håndhævelse har
været en sådan usikkerhed omkring reglerne, at straffelovens § 84, stk. 2, jf. stk. 1,
nr. 3, bør finde anvendelse. hertil kommer, at sagens behandling har været meget
langsommelig af grunde, som ikke kan lægges tiltalte til last.
retten skal udtale:
hverken efter ordlyden i bekendtgørelse 883 af 3. oktober 1996 af
forretningsordenen for skibstilsynsrådet eller af cirkulære om forretningsordenen for
skibstilsynsrådet ses der at være krav om, at spørgsmål, hvorom der er uenighed i
rådet, skal forelægges ministeren, ligesom der ikke ses at foreligge en retssædvane
om forelæggelse for ministeren, der kan tilsidesætte eller supplere bestemmelserne
om tilblivelse af love og bekendtgørelser.
retten finder i øvrigt af de af anklagemyndigheden anførte grunde, at
søfartsstyrelsen har haft hjemmel til at udstede teknisk forskrift a nr. 1 af 26. august
1996 om sikkerhedsarbejde i skibe, således som det er sket. det forhold, at der
foreligger en folketingsbeslutning om arbejdsmiljø til søs, findes ikke retligt at ændre
herpå.
hverken søfartsstyrelsen eller anklagemyndigheden foretog specifikke undersøgelser
vedrørende hvert enkelt skib, før der blev rejst tiltale, men grundede tiltale på jørgen
folmers tilkendegivelser om ikke at ville opfylde kravet om § 16-uddannnelse. dette
forhold findes ikke at kunne bevirke, at tiltalerejsningen må anses for en ugyldig
forvaltningsakt, hvorfor tiltale ikke af den grund kan frifindes.
bestemmelsen i § 16, stk. 4, er efter sin ordlyd ikke begrænset til at omfatte store
skibe, og retten finder ikke, at der i øvrigt foreligger tilstrækkeligt grundlag for at
antage, at bestemmelsen skal fortolkes således, at kun store skibe omfattes. at jørgen
                                             - 9 -
folmer kunne have haft den opfattelse, at små skibe alene var omfattet af § 16, stk. 2,
ændrer ikke herved.
der er enighed om, at der ikke har været foretaget syn af de faktiske forhold om bord
på skibet vedrørende den periode, for hvilken der er rejst tiltale, og at der ikke føres
lister over personer, som efter § 16, stk. 4, umiddelbart efter valget eller udpegningen
har gennemgået fjernundervisningsprogrammet.
når der samtidig henses til, at de af søfartsstyrelsen udarbejdede udskrifter
vedrørende personer, som har gennemgået § 16-uddannelsen, beror på indberetninger
fra kursusudbydere i såvel danmark som udlandet, og da det under sagen er oplyst,
at søfartsstyrelsen i enkelte tilfælde har måttet afbryde samarbejdet med
kursusudbydere, finder retten ikke, at det med den fornødne sikkerhed er godtgjort, at
tiltalte er skyldig i den rejste tiltale, hvorfor tiltalte frifindes.
                                      thi kendes for ret:
tiltalte, partrederiet for m/s danica green oxco2, frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger.
                                       mette christensen
mogens buch                                                           niels schott christensen
                                             (sign.)
                                          ___ ___ ___
                             udskriftens rigtighed bekræftes
                             p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                        afsagt torsdag den 8. november 2018
sag 28/2018
(1. afdeling)
hvidovre vand a/s
(advokat arne møllin ottosen)
mod
skatteministeriet
(advokat steffen sværke og advokat sune riisgaard)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 24. afdeling den 16. januar 2018.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: thomas rørdam, jon stokholm, vibeke rønne,
jens peter christensen, lars hjortnæs, lars apostoli og kristian korfits nielsen.
påstande
appellanten, hvidovre vand a/s, har som for landsretten nedlagt påstand om, at skattemini-
steriet skal anerkende, at selskabets skattemæssige afskrivningsgrundlag for indkomståret
2007 som selvangivet skal opgøres til henholdsvis 203.438.000 kr. for distributionsnet og
11.573.000 kr. for ejendomme, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling hos skat-
testyrelsen.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
hvidovre vand har anført navnlig, at de overdragne aktivers handelsværdi, jf. ligningslovens
§ 2, må fastsættes til den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller til den regulatoriske ind-
gangsværdi baseret på det pris- og levetidskatalog, som er godkendt af forsyningssekretariatet
                                                - 2 -
i henhold til vandsektorlovgivningen (den såkaldte polka-værdi, der er gennemsnittet af
den samlede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den samlede nedskrevne anskaffelsesvær-
di).
skatteministeriet må godtgøre, at der findes en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet til
at fastsætte handelsværdien end en af disse to værdiansættelsesmetoder. det må tages i be-
tragtning, at det efter lovgivningen på området ikke er muligt at tjene penge på vandforsy-
ningsvirksomhed, jf. ”hvile i sig selv”-princippet, og at der derfor ikke findes et almindeligt
frit marked, som handelsværdien af de overdragne aktiver kan fastsættes på baggrund af. det
savner således mening, når det i forarbejderne til vandsektorlovgivningen er anført, at han-
delsværdien er afgørende, i hvert fald hvis det er i et almindeligt frit marked. den handels-
værdi, som ifølge lovgiver skal finde anvendelse ved opgørelse af den skattemæssige ind-
gangsværdi, må derfor tilnærmes på anden måde.
der er ikke grundlag for at anvende dcf-modellen (”discounted cash flow”), heller ikke i
tillempet form, sådan som skat har gjort. den anvendte tillempede dcf-model er ikke eg-
net til at fastsætte handelsværdien. dette har skønsmanden fastslået i sit svar på spørgsmål e,
hvor det er anført, at de regulatoriske krav i vandsektorlovgivningen ikke muliggør, at der
skabes et frit ”cash flow” i et vandselskab. de midler, der tilvejebringes ved hjælp af effekti-
visering, skal enten geninvesteres i selskabets anlæg mv. eller anvendes til at sænke priserne.
da det ikke tillades at skabe et frit ”cash flow”, kan man heller ikke med mening operere med
en diskonteringsfaktor, som skal omfatte bl.a. det risikofrie afkast i den investerede virk-
somhed og en risikopræmie. den anvendte dcf-model er således – som anført af skønsman-
den – ikke egnet til at fastsætte handelsværdien af de overdragne aktiver. modellen fører end-
videre til et åbenbart urimeligt resultat, og skats skøn skal også af den grund tilsidesættes.
anvendelse af modellen fører reelt til, at aktiverne ingen handelsværdi havde på overdragel-
sestidspunktet. dette er uforeneligt med lovgivers forudsætning om, at vandsektorens aktiver
havde betydelig værdi, og med lovgivers forventning om, at skattepligten for vandselskaberne
ikke ville have nogen umiddelbar provenuvirkning på hverken kort eller mellemlangt sigt,
fordi selskaberne som følge af åbningsbalancerne ville have store afskrivninger. lovgiver har
således ikke tilsigtet en værdiansættelsesmetode, der baserer sig på dcf-modellen, og denne
model er heller ikke nævnt noget sted i forarbejderne til vandsektorloven eller den hertil knyt-
tede samlelov.
                                               - 3 -
de værdiansættelsesmetoder, som vandselskabet ønsker anvendt, er ikke i strid med vandsek-
torlovgivningen. der er ikke grundlag for at sige, at lovgivningsmagten i forbindelse med
vedtagelsen af denne lovgivning har afvist metoderne. hverken miljøministerens svar af 14.
april 2009 på spørgsmål 5 fra folketingets miljø- og planlægningsudvalg eller notater fra
skatteministeriet med kommentarer til høringssvar kan ses som udtryk for, at lovgiver har
afvist værdiansættelse på baggrund af nedskrevne genanskaffelsesværdier eller polka-
værdier. det gælder således bl.a. skatteministeriets kommentarer til et høringssvar fra for-
eningen af statsautoriserede revisorer, hvor der blev rejst spørgsmål om i vandsektorlovgiv-
ningen at fastsætte en tilsvarende overgangsordning som på el-området. tværtimod taler bl.a.
de provenumæssige forventninger i bemærkningerne til forslaget til samlelov og bemærknin-
gerne i samme lovforslag om, at der ved opgørelsen af handelsværdien skal skelnes mellem
city, by og land, for, at værdiansættelsen skal ske på baggrund af omkostninger forbundet
med vandforsyningsvirksomhed.
den nedskrevne genanskaffelsesværdi og polka-værdien er udtryk for, hvad aktiverne er
værd set i forhold til, at der ikke er noget marked at sælge vandforsyningsvirksomhed i.
skønsmanden har således i svaret på spørgsmål f anført, at ”en måling af de indskudte aktiver
til en eller anden form for genanskaffelsesværdier er mere velegnet” end den af skat an-
vendte dcf-model til at ansætte handelsværdien af overdragne aktiver. som skønsmandens
svar viser, er det relevant ved opgørelsen af den skattemæssige indgangsværdi at inddrage
polka-værdien. polka-værdien er fastlagt af en anden myndighed og vil danne grundlag
for fremtidig indtjening i selskaberne ved indregning i prisloftet. anvendelse af disse stan-
dardpriser sikrer et ensartet værdiansættelsesgrundlag for vandselskabernes aktiver, og værdi-
erne er dermed det bedste bud på en handelsværdi af aktiver, der indgår i vandforsyningsvirk-
somhed omfattet af ”hvile i sig selv”-princippet. polka-værdierne er ikke beregnet for
2007, men skønsmanden har i svaret på spørgsmål f udtalt, at dette ikke ændrer ved polka-
værdiens relevans.
den opgjorte regnskabsmæssige værdi af de overdragne aktiver i vandselskabets årsrapport
for 2007 kan ikke indgå som et bevismoment ved opgørelsen af aktivernes skattemæssige
indgangsværdi. der er ikke tale om sammenfaldende vurderinger, men om forskellige balan-
cer, da den regnskabsmæssige værdi er fastsat på et tidspunkt, hvor der var usikkerhed om
                                              - 4 -
metoden til opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, og da der må udvises forsigtighed
ved fastlæggelsen af den regnskabsmæssige værdi, der tjener et andet formål end den skatte-
mæssige åbningsbalance.
vandselskaberne har under alle omstændigheder krav på, at den nedskrevne genanskaffelses-
værdi anvendes, da der foreligger en fast administrativ praksis herfor eller i hvert fald er sket
en ”lovfæstelse” af denne værdiansættelsesmetode i forbindelse med vandsektorlovgivningens
tilblivelse.
hvad særligt angår værdiansættelsen af de overdragne ejendomme, må denne ske i overens-
stemmelse med valuarrapporten, der blev udarbejdet i forbindelse med udskillelsen af kom-
munens vandforsyningsaktiviteter.
hvis højesteret ikke finder at kunne lægge de opgjorte beløb i vandselskabets principale på-
stand til grund, bør sagen hjemvises til fornyet behandling hos skattestyrelsen.
skatteministeriet har anført navnlig, at kommunens overdragelse af aktiver til vandselskabet
ubestridt er omfattet af ligningslovens § 2. den skattemæssige indgangsværdi skal dermed
fastsættes til det, som kommunen kunne have solgt aktiverne for til en af kommunen uaf-
hængig part. hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller den regulatoriske indgangs-
værdi godkendt af forsyningssekretariatet (polka-værdi) udtrykker handelsværdien efter
ligningslovens § 2.
lovgiver har afvist, at den nedskrevne genanskaffelsesværdi kan anvendes som skattemæssig
værdiansættelsesmetode for vandsektoren. det er eksplicit sket i miljøministerens svar på
spørgsmål 5 fra folketingets miljø- og planlægningsudvalg vedrørende forslagene til vand-
sektorlovgivning, hvor det er anført, at nedskrevne genanskaffelsesværdier kun kan anvendes,
hvis vandselskabet dokumenterer, at de nedskrevne genanskaffelsesværdier konkret svarer til
handelsværdien. denne dokumentationspligt har vandselskabet ikke løftet, hvilket understøt-
tes af skønsmandens svar på spørgsmål f og spørgsmål ss2, hvor det er anført, at genanskaf-
felsesværdier er noget andet end handelsværdier.
                                                - 5 -
lovgiver har også afvist, at polka-værdier kan anvendes til at fastlægge den skattemæssige
indgangsværdi. dette er navnlig kommet til udtryk ved, at bemærkningen i et tidligere lovud-
kast om, at ”selskabernes reguleringsmæssige åbningsbalancer kan samtidig danne grundlag
for de skattemæssige indgangsværdier”, ikke blev medtaget i det fremsatte forslag til vand-
sektorlov. polka-værdier anvendes af vandselskaberne til at foretage forsyningsmæssige
afskrivninger, men heraf kan ikke sluttes, at polka-værdier så også kan anvendes som det
skattemæssige afskrivningsgrundlag. skønsmanden har i svaret på spørgsmål ss ia afvist, at
polka-værdien udtrykker handelsværdien. det kan ikke ændre herved, at det i bemærknin-
gerne til vandsektorlovgivningen er anført, at opdelingen i city, by og land er relevant for op-
gørelsen af handelsværdien. disse forhold afspejles i vandselskabernes budgetter, og skats
anvendelse af en indkomstbaseret værdiansættelsesmetode (dcf-modellen) tager netop ud-
gangspunkt i vandselskabernes budgetter. dermed tages der i skats skøn hensyn til forskel-
le i omkostninger mv. i de forskellige zoner, og dette er en mere retvisende metode til at op-
gøre handelsværdien end at basere sig på eksempelvis, om vandledninger er placeret i katego-
rien ”by” eller ”city”. ved – som skat har gjort – at basere værdien på vandselskabernes
budgetter bruges den til enhver tid aktuelle værdi af aktivernes placering.
der er således ikke lovhjemmel til at anvende hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi
eller polka-værdien, og der er da heller ikke nogen uafhængig part, der ville være villig til
at købe de overdragne aktiver til en pris, som var baseret på en af disse to værdiansættelses-
metoder.
skat har derfor været berettiget og forpligtet til at udøve et skøn over aktivernes handels-
værdi. skat har skønsmæssigt ansat værdien af aktiverne på baggrund af en tillempet dcf-
model. denne model er som anført af foreningen af statsautoriserede revisorer relevant at
anvende, når det ikke er muligt at identificere nogen sammenlignelige handler mellem uaf-
hængige parter, som kan bruges til at vurdere aktivernes markedsværdi. forenklet udtrykt
estimerer dcf-modellen markedsprisen ved at sammenholde den indtjening, som man kan
opnå, hvis man køber aktiverne, med det afkastkrav, som en investor vil have, hvis vedkom-
mende skal købe aktiverne. skat har tillempet modellen, idet der er taget hensyn til, at det
foreløbige overskud, som vandselskabet kunne skabe, ikke kunne udloddes, men skulle gen-
investeres i selskabet eller anvendes til at reducere vandpriserne. i stedet er der taget ud-
gangspunkt i vandselskabets egne budgetter og heri opgjorte fremtidige indtægter, og på bag-
                                               - 6 -
grund heraf er beregnet en nutidsværdi af indtægterne. desuden er der fastsat et forsigtigt af-
kastkrav, ligesom den gennemsnitlige forventede restlevetid på de overdragne aktiver er op-
gjort ud fra vandselskabets årsrapport. de overdragne aktivers værdi er beregnet på baggrund
heraf. der er ikke grundlag for at tilsidesætte elementerne i skats tillempede dcf-model,
og vandselskabet har således ikke godtgjort, at skats skøn hviler på et forkert eller mangel-
fuldt grundlag eller er åbenbart urimeligt. der er ikke grundlag for at tage skønserklæringen
til indtægt for, at skats skøn på baggrund af den tillempede dcf-model kan tilsidesættes,
fordi der ikke skabes et frit ”cash flow”. skønsmanden har ikke i svaret på spørgsmål e – eller
andre svar – forholdt sig specifikt til den anvendte model, men kun udtalt sig generelt om
dcf-modellens anvendelighed. skønsmanden er ikke i stand til at pege på en metode, der er
mere velegnet end skats metode, og som udtrykker handelsværdien inden for rammerne af
ligningslovens § 2, jf. navnlig svaret på spørgsmål f og spørgsmål ss 2. når skønsmanden
ikke kan pege på en lovlig alternativ model, der er mere velegnet til at finde handelsværdien,
kan skats metode ikke kritiseres for at være baseret på et forkert grundlag. heller ikke
vandselskabet har peget på en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet end den tillempede
dcf-model til at udfinde handelsværdien.
der foreligger ikke en fast administrativ praksis for at anvende nedskrevne genanskaffel-
sesværdier som den skattemæssige indgangsværdi, og denne værdiansættelsesmetode kan
ikke anses for ”lovfæstet” i forbindelse med vandsektorlovgivningens tilblivelse.
hvis værdien af distributionsnettet skal fastsættes på baggrund af den nedskrevne genanskaf-
felsesværdi, bestrides den selvangivne værdi ikke. med hensyn til værdien af de overdragne
ejendomme må den offentlige ejendomsvurdering lægges til grund, jf. tss-cirkulære 2000-9.
hvidovre vand har ikke påvist, at en anden handelsværdi skal lægges til grund.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
hvidovre vand a/s blev stiftet af hvidovre kommune med regnskabsmæssig virkning fra
den 1. januar 2007 ved apportindskud af kommunens vandforsyningsaktiviteter, og kommu-
nen ejede derefter aktierne i vandselskabet.
                                                - 7 -
sagen angår opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af det distributionsnet og de ejen-
domme, som blev overdraget til hvidovre vand i forbindelse med udskillelsen af kommunens
vandforsyningsaktiviteter. indgangsværdien danner grundlag for vandselskabets skattemæssi-
ge afskrivninger på de overdragne aktiver.
overdragelsen er omfattet af ligningslovens § 2 om transaktioner mellem interesseforbundne
parter, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skal således fastsættes efter den-
ne bestemmelse.
værdiansættelsen efter ligningslovens § 2
af ligningslovens § 2, stk. 1, nr. 1, fremgår, at skattepligtige, der kontrolleres af juridiske per-
soner, ved opgørelsen af værdien i forbindelse med en indbyrdes transaktion skal anvende
priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med,
hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter.
højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål a,
a/b 1 og ss 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navn-
lig ”hvile i sig selv”-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsyningsvirksomhe-
der eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende trans-
aktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af
hvidovre vands distributionsnet. der kan således ikke i den foreliggende sag fastsættes en
værdi af distributionsnettet baseret på, hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
forarbejderne til ligningslovens § 2 indeholder ikke anvisning på, hvordan handelsværdien af
overdragne aktiver nærmere skal fastsættes i en situation som den foreliggende. i den vand-
sektorlovgivning, som blev vedtaget i 2009, er der heller ikke taget nærmere stilling hertil.
skat (nu skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skatte-
mæssige værdi anvendt en tillempet dcf-model (”discounted cash flow”). skønsmanden har
i svaret på spørgsmål e anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af
overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie ”cash flow”,
der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomhe-
den eller bevares i denne. som følge af de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke ska-
                                               - 8 -
bes et frit ”cash flow”, og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med
en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for dcf-modellen. højesteret finder i over-
ensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at dcf-modellen ikke udgør et egnet grundlag
for at opgøre den skattemæssige værdi af det distributionsnet, som er overdraget til hvidovre
vand.
for vandforsyningsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at
”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. højeste-
ret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af di-
stributionsnettet må være, hvilken værdi aktiverne må skønnes at have haft for hvidovre
vand.
som følge af overtagelsen af forsyningspligten har det for hvidovre vand været nødvendigt
at råde over et distributionsnet. udgangspunktet for værdiansættelsen må derfor være, hvad
det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for hvidovre vand at overtage det
allerede eksisterende distributionsnet. nettets nedskrevne genanskaffelsesværdi er et tilnær-
met udtryk herfor. alternativet for hvidovre vand ville være nyetablering af et distributions-
net. efter ligningslovens § 2 skal værdien fastsættes i overensstemmelse med, hvad der ville
være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. ved skønnet over,
hvilken værdi det erhvervede distributionsnet bør fastsættes til, må der derfor også tages hen-
syn til, at kommunen som den sælgende part ikke havde noget at bruge distributionsnettet til
efter hvidovre vands overtagelse af forsyningspligten. hvidovre vand må derfor antages som
den købende part at kunne have forhandlet sig til en lavere købspris for distributionsnettet end
den nedskrevne genanskaffelsesværdi.
på den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål f fin-
der højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et
gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi
(den såkaldte polka-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes distributionsnettets værdi
efter ligningslovens § 2 bør fastsættes.
højesteret bemærker, at der i forarbejderne til vandsektorlovgivningen, herunder ministersvar
afgivet under behandlingen af lovforslagene, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at anse lovgi-
                                              - 9 -
ver for at have bestemt, at den metode, som polka-værdien beregnes efter, ikke kan anven-
des til at fastsætte den skattemæssige indgangsværdi af overdragne aktiver.
den konkrete sag
højesteret har ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad polka-værdien ville udgøre i
forbindelse med hvidovre kommunes overdragelse af distributionsnettet til hvidovre vand.
højesteret finder det endvidere efter de foreliggende oplysninger uklart, om de ejendomme,
der blev overdraget af hvidovre kommune til hvidovre vand, udgjorde en integreret del af
vandforsyningsvirksomheden, således at de ikke kunne sælges til udenforstående, men kun til
hvidovre vand.
højesteret finder på denne baggrund, at sagen bør hjemvises til skattestyrelsen til fornyet
behandling med henblik på fastsættelse af den skattemæssige indgangsværdi af de overdragne
aktiver og tager herefter hvidovre vands subsidiære påstand til følge.
efter sagens udfald skal skatteministeriet betale sagsomkostninger for landsret og højesteret
med i alt 2.449.187,50 kr. heraf er 2.000.000 kr. til dækning af udgift til advokat, 439.187,50
kr. til dækning af udgift til skønsmanden og 10.000 kr. til dækning af retsafgift for landsret og
højesteret. der er ved fastsættelsen af udgift til advokat taget hensyn til sagens værdi, princi-
pielle karakter samt arbejdets omfang og til, at sagen er blevet hovedforhandlet sammen med
sagen vedrørende hjørring vandselskab a/s (sag 27/2018).
                                     thi kendes for ret:
sagen hjemvises til skattestyrelsen til fornyet behandling.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal skatteministeriet inden 14 dage efter denne
højesteretsdoms afsigelse betale i alt 2.449.187,50 kr. til hvidovre vand a/s. beløbet forren-
tes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                           dom
afsagt den 7. marts 2017 af østre landsrets 19. afdeling
(landsdommerne linde jensen, nikolaj aarø-hansen og peter hammershaimb (kst.)).
19. afd. nr. b-603-16:
1) boligselskabet sjælland
(advokat rolf b. ledertoug)
biint. ista danmark a/s
(advokat anne louise husen)
mod
1) salar ahmad shareef
2) rikke munk
3) jutta rasmussen
4) gitte fischer
5) hanne smidt møller kjærgård
6) jon silberg
7) susanne syberg
8) susanne dyrberg
9) malene ramfeldt
10) hewa nadir kader
( 1) -10) alle ved advokat flemming wahren,
for 9) malene ramfeldt som beskikket advokat)
retten i roskildes dom af 1. marts 2016 (bs 18a-579/2015) er anket af boligselskabet
sjælland med påstande som for byretten.
de indstævnte, salar ahmad shareef, rikke munk, jutta rasmussen, gitte fischer, hanne
smidt møller kjærgård, jon silberg, susanne syberg, susanne dyrberg, malene ramfeldt og
hewa nadir kader, har påstået stadfæstelse.
                                               - 2 -
ista danmark a/s har som biintervenient afgivet indlæg til støtte for boligselskabet sjællands
påstand.
af afgørelsen af 26. februar 2015 fra det fælleskommunale beboerklagenævn for roskilde
og lejre kommuner fremgår blandt andet:
      ”…
      nævnets flertal finder, at regnskabet er kommet for sent frem til lejer, idet det
      korrigerede regnskab er kommet frem til lejer senere end 4 måneder efter
      regnskabsperiodens udløb, jf. lov om leje af almene bolig (llab) § 56, stk. 1.
      nævnets flertal har herved lagt til grund, at det korrigerede regnskab træder i
      stedet for det først udsendte regnskab.
      da regnskabet er kommet for sent frem til lejer, mister udlejer retten til at kræve
      efterbetaling af lejer, jf. llab § 58, stk. 1.
      de lejere, der er blevet afkrævet beløb i efterbetaling, skal således ikke efterbetale
      disse beløb.
      hvis udlejer helt eller delvis har opkrævet efterbetaling af lejerne, skal de
      pågældende beløb tilbagebetales lejerne.
      nævnets afgørelse er ikke enstemmig, idet udlejerrepræsentanten finder, at det
      først udsendte regnskab er udsendt inden for fristen i llab § 56, stk. 1, og at det
      andet udsendte regnskab må betragtes som en korrektion af dette regnskab og ikke
      som et nyt regnskab. udlejerrepræsentanten lægger til grund, at udlejer efter
      udsendelsen af det først udsendte regnskab har konstateret, at der var en fejl i
      regnskabet. ifølge llab § 59, stk. 2, skal udlejer i tilfælde af fejlagtig
      udgiftsfordeling mellem lejerne snarest rette fejlen ved skriftlig meddelelse til de
      berørte lejere. da udlejer ifølge denne bestemmelse har pligt til at rette en
      fejlagtig udgiftsfordeling, og da det korrigerede regnskab er aflagt i
      overensstemmelse med de formelle krav i llab § 53, stk. 1, finder
      udlejerrepræsentanten, at varmeregnskabet er gyldigt, og at udlejer kan kræve
      efterbetaling i henhold til regnskabet.
      …”
retsgrundlaget
af lejeloven af 1967, jf. lov nr. 23 af 14. februar 1967 om leje, fremgik blandt andet:
                                                - 3 -
      ”§ 51. såfremt lejeren ifølge lov eller aftale skal betale særskilt bidrag til
      udgifterne ved ejendommens opvarmning og forsyning med varmt vand, skal
      regnskabet vedrørende disse udgifter og deres fordeling på ejendommens
      lejligheder og lokaler afsluttes og fremlægges senest 4 måneder efter den årlige
      varmeregnskabsperiodes slutning. …
      …
               stk. 3. aflægges regnskabet ikke inden den i stk. 1 nævnte frist af 4
      måneder, eller giver udlejeren ikke inden denne frist lejeren skriftlig meddelelse
      om regnskabets fremlæggelse, mister han sin ret til at kræve tillægsbetaling af
      lejeren. …
               stk. 6. konstateres der efter regnskabets aflæggelse fejl ved fordelingen af
      lejernes bidrag, kan udlejeren, såfremt fejlen må anses for undskyldelig, inden for
      en frist af 4 måneder efter regnskabets aflæggelse berigtige fordelingen. om
      berigtigelsen skal der gives lejerne skriftlig underretning. med hensyn til
      tillægsbetaling som følge af berigtigelsen finder bestemmelserne i stk. 3
      tilsvarende anvendelse. …”
bestemmelsen i lovens § 51, stk. 6, blev ændret ved ændringen af lejeloven i 1975, jf. lov nr.
82 af 19. marts 1975 om leje, således at den herefter fik følgende ordlyd:
               ”stk. 6. konstateres det efter regnskabets afslutning som følge af
      undskyldelige fejl og forglemmelser, at opgørelsen af lejernes bidrag er urigtig,
      kan udlejeren uden meddelelse til lejerne berigtige fejlen ved overførsel til det
      følgende varmeregnskab, såfremt det beløb, hvormed fordelingen skal berigtiges
      over for den enkelte lejer, ikke overstiger 5 pct. af hans varmebidrag ifølge
      regnskabet. bortset herfra påhviler det udlejeren snarest muligt efter regnskabets
      aflæggelse at berigtige fordelingen ved skriftlig underretning til samtlige lejere.
      med hensyn til tillægsbetaling som følge af berigtigelsen finder bestemmelserne i
      stk. 3 tilsvarende anvendelse.”
med lejeloven af 1979, jf. lov nr. 237 af 8. juni 1979, blev bestemmelsen i den hidtidige
lejelovs § 51 splittet op i flere bestemmelser. af lovens §§ 40-43 fremgik blandt andet:
      ”§ 40. regnskabet vedrørende udgifterne til ejendommens opvarmning og
      forsyning med varmt vand i varmeregnskabsåret skal udsendes til lejeren senest 4
      måneder efter varmeregnskabsårets udløb. …”
      ”§ 41. har lejeren betalt for lidt i a conto-bidrag, kan udlejeren kræve
      tillægsbetaling ved den første lejebetaling, der skal finde sted, når der er forløbet 1
      måned efter, at lejeren har modtaget regnskabet. …”
      ”§ 42. udsendes regnskabet ikke senest 4 måneder efter varmeregnskabsårets
      udløb, mister udlejeren sin ret til at kræve tillægsbetaling af lejeren.
       …”
                                                 - 4 -
      ”§ 43. har udlejeren som følge af en undskyldelig fejl glemt at optage en
      udgiftspost på regnskabet, kan udlejeren uden meddelelse til lejerne overføre
      posten til det følgende varmeregnskab, hvis det ikke optagne beløb højst udgør 10
      pct. af de samlede udgifter i det først afsluttede regnskab.
               stk. 2. i tilfælde af fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne skal udlejeren
      snarest rette fejlen ved skriftlig meddelelse til de berørte lejere. med hensyn til
      tillægsbetaling som følge af rettelsen finder bestemmelserne i § 41 tilsvarende
      anvendelse.”
i de specielle bemærkninger til bestemmelsen i § 43 i det bagvedliggende lovforslag
(lovforslag nr. l 141 af 31. januar 1979) fremgik blandt andet:
      ”til § 43.
      bestemmelsen omhandler som § 51, stk. 6, fejl og forglemmelser.
      der har været rejst tvivl om, hvorvidt reglerne herom både gælder for fejl på
      udgiftssiden, dvs. glemte udgiftsposter, og fejl i fordelingen.
      for at tydeliggøre reglerne foreslås det fastsat, at adgangen til at berigtige fejl ved
      overførsel til næste års regnskab alene skal gælde manglende udgiftsposter. denne
      adgang foreslås dog udvidet, således at udlejeren har ret til at udskyde
      afregningen, hvis fejlen ikke overstiger 10 pct. af udgifterne mod hidtil 5 pct.
      ændringen af procentsatsen må ses på baggrund af, at udgifterne på
      varmeregnskaberne ved lovændringen i 1975 blev begrænset.
      i alle andre tilfælde, herunder i alle tilfælde, hvor der er fejl i fordelingen, har
      udlejeren pligt til omgående berigtigelse, så snart han bliver opmærksom på
      fejlen.”
i almenlejeloven, jf. bekendtgørelse nr. 228 af 9. marts 2016 af lov om leje af almene boliger,
er det blandt andet fastsat:
      ”§ 9. den samlede leje for en afdelings boliger og lokaler skal til enhver tid være
      fastsat således, at den giver afdelingen mulighed for af sine indtægter at afholde
      de udgifter, der er forbundet med driften, herunder til foreskrevne bidrag og
      henlæggelser og lignende i henhold til reglerne i lov om almene boliger m.v. …”
      § 10. lejen fastsættes årligt på grundlag af et driftsbudget for det kommende år.
      lejeforhøjelser, der er nødvendige til opfyldelse af kravet i § 9, stk. 1, samt
      lejeforhøjelser, der er en følge af ændringer i lejefordelingen, jf. § 9, stk. 2, kan
      gennemføres med 3 måneders varsel. …”
      ”§ 56. forbrugsregnskabet skal være kommet frem til lejerne senest 4 måneder
      efter regnskabsårets udløb. …”
                                                 - 5 -
      ”§ 57. har lejeren betalt for lidt i acontobidrag, kan udlejeren forlange
      tillægsbetaling ved den første lejebetaling, der skal finde sted, når der er forløbet 1
      måned efter, at lejeren har modtaget regnskabet. …”
      ”§ 58. er regnskabet ikke kommet frem til lejeren ved udløbet af den i § 56, stk. 1,
      nævnte frist, mister udlejeren sin ret til at kræve tillægsbetaling af lejeren. …”
      ”§ 59. har udlejeren som følge af en fejl glemt at medtage en udgiftspost på
      regnskabet, kan udlejeren overføre posten til det følgende forbrugsregnskab.
      udlejeren skal orientere lejerne om størrelsen af en overført udgift.
      stk. 2. i tilfælde af fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne skal udlejeren snarest
      rette fejlen ved skriftlig meddelelse til de berørte lejere. med hensyn til
      tillægsbetaling og tilbagebetaling som følge af rettelsen finder bestemmelserne i §
      57 tilsvarende anvendelse.”
loven blev oprindelig indført ved lov nr. 968 af 17. december 1997. af det bagvedliggende
lovforslag (lovforslag nr. l 29 af 22. oktober 1997) fremgik af de almindelige bemærkninger
blandt andet:
      ”lovforslagets baggrund og hovedindhold
      hovedsigtet med lovforslaget er at samle alle de lejeretlige regler, der gælder for
      leje af almene boliger, i een lov. …
      …
      forslaget om en samlet lejelov for almene boliger bygger på den anbefaling, som
      lejelovskommissionen er fremkommet med i sin betænkning om lejeforhold
      (betænkning nr. 1331, februar 1997). i betænkningen foreslår
      lejelovskommissionen bl.a., at der udformes en selvstændig lejelov for hver af de
      følgende sektorer: almene boliger, private udlejningsboliger og erhvervslejemål.
      …
      hvad særligt angår forholdet til lejeloven skal følgende forhold navnlig
      fremhæves:
      den gældende lejelov finder anvendelse på alle lejemål vedrørende hus eller
      husrum, medmindre der er fastsat særregler om lejeforholdet i anden lovgivning.
      forslaget til en lov om leje af almene boliger bryder grundlæggende med dette
      system. det foreslås således, at den almene lejelov som udgangspunkt skal
      regulere alle relevante elementer af lejeforholdet mellem lejere og udlejere af
                                               - 6 -
      almene boliger. ingen af bestemmelserne i lov om leje skal således længere gælde
      for leje af almene boliger. der vil derfor skulle ske en konsekvensændring af
      lejeloven.
      …
      iv. forenkling af gældende lejeretlige regler på en række områder.
      lovforslaget indeholder bl.a. på baggrund af lejelovskommissionens anbefalinger
      en række forenklinger af gældende regler.
      reglerne om betaling for varme og vand, som nu findes i 2 kapitler i lejeloven, er
      samlet i eet kapitel. ved sammenskrivningen af de 2 kapitler opnås en reduktion
      af bestemmelser, idet de gældende kapitler indeholder en række identiske
      bestemmelser om opkrævning af betaling for forbrug af varme og vand. der er
      kun foretaget få realitetsændringer.”
af lovforslagets bemærkninger til forslagets enkelte bestemmelser fremgår blandt
andet:
      ”til § 9
      af forslagets § 9, stk. 1, fremgår, at den samlede leje for en afdelings boliger og
      lokaler til enhver tid skal være fastsat således, at den giver afdelingen mulighed
      for af sine indtægter at afholde de udgifter, der er forbundet med driften, herunder
      udgifter til foreskrevne bidrag og henlæggelser o.lign. i henhold til reglerne i lov
      om almene boliger m.v.
      hermed opretholdes det balancelejeprincip, som i dag gælder for alle kategorier af
      almene boliger.
      …
      til § 10
      af § 10, stk. 1, fremgår, at lejeforhøjelser, der er nødvendige til opfyldelse af
      kravet i § 9, stk. 1, (balancelejen) samt lejeforhøjelser, der er en følge af ændret
      lejefordeling, kan gennemføres med 3 måneders varsel. …
      …
      til § 57
      bestemmelsen svarer til den gældende lejelovs § 41.
      …
      til § 59
                                                   - 7 -
       i § 59, stk. stk. 1, er foreslået, at udlejeren kan overføre en udgiftspost, som
       udlejeren har glemt at medtage på forbrugsregnskabet, til det følgende
       regnskabsår. udlejeren skal orientere lejerne om størrelsen af beløbet. der stilles
       således ikke – som efter den gældende lejelovs § 43 – krav om, at udgiftsposten
       skal være under 10 pct. af de samlede udgifter i det første afsluttede regnskab, og
       om fejlen er ”undskyldelig”. årsagen hertil er, at lejerne på grund af
       balanceprincippet under alle omstændigheder vil skulle betale det manglende
       beløb.”
ved lov nr. 310 af 30. marts 2015 om ændring af lov om leje, lov om midlertidig regulering af
boligforholdene, lov om tvungen administration af udlejningsejendomme og lov om
byfornyelse og udvikling af byer (forenkling og modernisering af lejelovgivningen) blev de
hidtidige bestemmelser i lejelovens §§ 36-46 ophævet, og i stedet indsattes de gældende
bestemmelser i §§ 36-46. blandt de nyaffattede bestemmelser hedder det blandt andet:
       ”§ 43. forbrugsregnskabet, jf. § 37, stk. 1, skal være kommet frem til lejerne
       senest 4 måneder efter regnskabsårets udløb. …”
       ”§ 45 b. er forbrugsregnskabet ikke komme frem til lejeren ved udløbet af den i §
       43 nævnte frist, mister udlejeren sin ret til at kræve tillægsbetaling af lejeren.
       …”
       ”§ 45 c. har udlejeren som følge af en undskyldelig fejl ikke medtaget en
       udgiftspost på forbrugsregnskabet, kan udlejeren til det følgende
       forbrugsregnskab overføre den del af posten, som ikke overstiger 10 pct. af de
       samlede udgifter i det først afsluttede regnskab. udlejeren skal orientere lejerne
       om størrelsen af det overførte beløb.
                stk. 2. i tilfælde af fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne skal udlejeren
       snarest rette fejlen ved skriftlig meddelelse til de berørte lejere. med hensyn til
       tillægsbetaling og tilbagebetaling som følge af rettelsen finder § 45 a og 45 b, stk.
       1, tilsvarende anvendelse.
af de specielle bemærkninger til bestemmelsen i § 45 c i det bagvedliggende lovforslag
(lovforslag nr. l 97 af 17. december 2014, folketingstidende 2014-15) fremgår vedrørende
stk. 2 blandt andet:
       ”i stk. 2 foreslås det, at udlejeren ved fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne
       snarest skal rettes ved skriftligt at meddele det til de berørte lejere.
       der er uafklaret i retspraksis, om de almindelige frister for aflæggelse af
       regnskaber gælder ved fejlagtig udgiftsfordeling. før ændringen af lejeloven i
       1975 antoges det ved henvisningen til fristerne for regnskabsaflæggelse, at en
       ændret udgiftsfordeling i et nyt regnskab skulle ske inden udløbet af fristen for
                                                - 8 -
        regnskabsaflæggelsen, hvis udlejeren ville bevare sin ret til tillægsbetaling. det
        fremgik ikke af bemærkningerne til loven, om der var tilsigtet en ændring i
        forhold til reglerne i 1967-loven.
        det foreslås derfor, at ændring af regnskabet skal være foretaget inden for de
        frister for aflæggelse af regnskab, som er fastsat i den foreslåede bestemmelse i §
        43, hvis udlejeren vil bevare sin mulighed for at kræve tillægsbetaling hos lejerne.
        med forslaget afklares den bestående usikkerhed om, hvornår udlejeren skal have
        aflagt et nyt forbrugsregnskab som følge af fejlagtig udgiftsfordeling.
        det er ikke hensigten med forslaget herudover at ændre den gældende
        retstilstand.”
procedure
parterne har for landsretten i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har
procederet i overensstemmelse hermed.
ista danmark a/s har herved procederet til støtte for boligselskabet sjællands påstand i
overensstemmelse med boligselskabet sjællands anbringende om, at 4-måneders fristen i
almenlejelovens § 58, stk. 1, jf. § 56, stk. 1, ikke finder anvendelse i den foreliggende
situation, hvor boligselskabet sjælland i medfør af almenlejelovens § 59, stk. 2, er forpligtet
til at berigtige fordelingen af varmeudgifterne mellem lejerne. ista danmark a/s har – i det
omfang lejelovens § 45 c og bemærkningerne hertil måtte findes relevant – bestridt, at det
anførte i bemærkningerne til bestemmelsen: ” før ændringen af lejeloven i 1975 antoges det
ved henvisning til fristerne for regnskabsaflæggelse, at en ændret udgiftsfordeling i et nyt
regnskab skulle ske inden udløbet af fristen for regnskabsaflæggelsen, hvis udlejeren ville
bevare sin ret til tillægsbetaling” er en korrekt beskrivelse af retsstillingen, idet hverken
regelgrundlaget eller retspraksis angående korrektion af en ændret udgiftsfordeling indeholdt
krav om iagttagelse af fristen for regnskabsaflæggelse.
landsrettens begrundelse og resultat
det er også for landsretten ubestridt, at det varmeregnskab, som boligselskabet sjælland
rettidigt udsendte den 30. januar 2014 ved udløbet af fristen på 4 måneder, jf. almenlejelovens
§ 56, stk. 1, indeholdt en fejlagtig udgiftsfordeling, og at korrigeret varmeregnskab blev
udsendt den 27. februar 2014. som følge af den ændrede udgiftsfordeling krævede
boligselskabet tillægsbetaling hos de indstævnte, der har protesteret mod dette krav under
henvisning til, at boligselskabets har mistet dets ret til tillægsbetaling i medfør af
                                                 - 9 -
almenlejelovens § 58, stk. 1, jf. § 56, stk. 1, da det ændrede varmeregnskab først er
fremkommet 4 uger efter fristens udløb. det er ubestridt, at denne situation omfattes af
almenlejelovens § 59, stk. 2, og at det derfor påhvilede boligselskabet at rette fejlen ved
skriftlig meddelelse til de berørte lejere, og at dette er sket. det spørgsmål, som landsretten i
første række skal tage stilling til, er herefter, om en sådan overskridelse af 4-månedersfristen i
almenlejelovens § 56, stk. 1, medfører, at udlejeren mister sin ret til tillægsbetaling.
efter almenlejelovens § 59, stk. 2, skal udlejeren snarest rette fejlen ved ”skriftlig
meddelelse” til de berørte lejere. der stilles således ikke krav om, at fejlen skal rettes ved et
nyt korrigeret regnskab med den rette udgiftsfordeling, men bestemmelsen er ikke til hinder
for, at udlejers meddelelse – som i det foreliggende tilfælde – gives i form af et sådant
regnskab. bestemmelserne i almenlejelovens §§ 56 og 58, der efter deres ordlyd alene angår
regnskabet, finder dermed ikke direkte anvendelse på den anførte meddelelse. det kan dermed
ikke uden særlige holdepunkter i almenlejelovens § 59 antages, at bestemmelserne i lovens §
56 og § 58 finder anvendelse for den pågældende meddelelse.
bestemmelsen i almenlejelovens § 59, stk. 2, der ikke henviser til lovens §§ 56 og 58,
indeholder ingen udtrykkelig angivelse af, at lejernes tillægsbetaling som følge af en sådan
korrektion er betinget af, at korrektionen er meddelt lejerne inden udløbet af den ordinære
frist. en sådan betingelse følger heller ikke af henvisningen til bestemmelsen i § 57, idet det
herved af betydning for sagen blot fastsættes, at tillægsbetaling kan forlanges ved den første
lejebetaling, der skal finde sted, når der er forløbet en måned efter modtagelsen af regnskabet.
det fremgår af bemærkningerne til § 59 i lovforslag nr. l 29 af 22. oktober 1997 til lov om
leje af almene boliger blandt andet, at det for leje af almene boliger gældende balanceprincip
begrundede en forskel i forhold til den dagældende lejelovs § 43, idet der ikke stilledes krav
om, at udgiftsposten skulle være under 10 pct. af de samlede udgifter i det først afsluttede
regnskab, eller om at fejlen skulle være undskyldelig. der er i bemærkningerne endvidere
ingen holdepunkter for et krav om, at berigtigelsen skal ske inden for fristen for det første
udsendte regnskab. det bemærkes i øvrigt, at heller ikke den dagældende bestemmelse i
lejelovens § 43 efter sin ordlyd udtrykkeligt indeholdt et krav om, at krav om
tillægsbetalinger skulle fremsættes inden for den ordinære frist, og denne bestemmelses
                                              - 10 -
betydning for fortolkningen af almenlejelovens § 59, stk. 2, kan derfor ikke af landsretten
tillægges den vægt, som de indstævnte påberåber sig.
hensynet til beskyttelse af lejernes mulighed for at indrette sig på de oplysninger, der fremgår
af det første udsendte varmeregnskab, kan – når dette sammenholdes med balanceprincippet i
almenlejelovens §§ 9 og 10 – heller ikke tilsige, at tillægsbetaling skulle være betinget af, at
fristen overholdes.
landsretten finder på den baggrund, at fristen på 4 måneder efter almenlejelovens § 56, stk. 1,
sammenholdt med bestemmelsen i § 58, stk. 1, ikke indebærer, at boligselskabet var afskåret
fra at kræve tillægsbetaling i henhold til det berigtigede varmeregnskab.
herefter og i øvrigt af de grunde, som er anført af mindretallet i boligrettens dom, ændrer
landsretten boligrettens dom således, at boligselskabet sjællands påstande tages til følge.
da sagen har vedrørt et uafklaret retsspørgsmål, findes ingen af parterne at skulle betale
sagsomkostninger til nogen anden part eller statskassen for boligret og landsret.
                                   t h i k e n d e s f o r r e t:
boligrettens dom ændres, således at salar ahmad shareef, rikke munk, jutta rasmussen,
gitte fischer, hanne smidt møller kjærgård, jon silberg, susanne syberg, susanne dyrberg,
malene ramfeldt og hewa nadir kader sammen eller hver for sig skal anerkende, dels at
beboerklagenævnet i roskilde kommunes afgørelse af 26. februar 2015 i sag nr. 263342 ikke
er korrekt og derfor ikke skal have retsvirkning, dels at boligselskabet sjælland er berettiget
til at opkræve efterbetaling for varme vedrørende varmeregnskabet for perioden 1. oktober
2012 til 30. september 2013.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til nogen anden part eller statskassen for
boligretten eller landsretten.