text:
v008200k – kj           bilag 1 skal vedhæftes
                                    udskrift
                                        af
                    sø- & handelsrettens dombog
                          afsagt den 27. maj 2002
sag: v82/2000
                       1) astrazeneca ab
                       (advokat peter-ulrik plesner)
                       2) astrazeneca a/s
                       (advokat peter-ulrik plesner)
                       mod
                       a/s gea farmaceutisk fabrik
                       (advokat torben svejstrup)
                                      dom
sagen drejer sig navnlig om, hvorvidt astrazeneca ab og astrazeneca a/s (i det
følgende: astra), som markedsfører et lægemiddel under varemærket selo-zok,
kan forbyde a/s gea farmaceutiske fabrik (i det følgende: gea) at markedsføre et
tilsvarende middel under varemærket metozoc.
                                            -2-
astras produkter
astra er indehaver af rettighederne til varemærkerne selozok og selo-zok, der
er registreret i patent- og varemærkestyrelsen den 25. april 1988, henholdsvis den 9.
marts 1990 i klasse 5, der bl.a. omfatter lægemidler, selozok dog med en be-
grænsning til ”lægemidler til behandling af kardiovaskulære sygdomme”.
       astra var i 1974 begyndt at markedsføre produktet seloken, hvis aktive be-
standdel er metropolol, der hører til gruppen af beta-blokkere. selo-zok, der kom
på markedet i 1986, er resultatet af en videreudvikling af dette produkt og adskiller
sig fra seloken ved, at det aktive stof er indkapslet i mikrokapsler med en semi-
permeabel membran, som frigiver stoffet med en næsten konstant dosis over et døgn.
selo-zok bruges bl.a. som blodtryksnedsættende medicin og til behandling for
hjerteinsufficiens. produktet er receptpligtigt og bruges for en længerevarende og
eventuelt livslang periode. tabletterne kan deles og har delekærv. selo-zok er et
af astras mest solgte produkter.
       astra har endvidere siden den 14. august 1989 markedsført produktet zok-zid,
der foruden de samme bestanddele som selo-zok indeholder det vanddrivende
stof hydroklorthiazid. zok-zid er registreret som varemærke i patent- og varemær-
kestyrelsen den 10. november 1989, ligeledes for klasse 5.
       astras siden 1994 helejede datterselskab durascan medical products a/s har
endvidere siden 3. kvartal 1999 markedsført produktet dura-zok, der er identisk med
selo-zok. dura-zok er registreret som varemærke i patent- og varemærkestyrel-
sen i 1992 for klasse 5.
       astra har endvidere til brug for fremtidige produkter den 25. maj 1999 i patent-
og varemærkestyrelsen fået registreret varemærket ”zoc” for klasse 5. dette mærke
er endnu ikke taget selvstændigt i brug.
gea’s produkt
gea er indehaver af varemærkerne metozok og metozoc, der er registreret i patent-
og varemærkestyrelsen den 17. juni 1998 for klasse 5: ”farmaceutiske præparater til
behandling af kardiovaskulære sygdomme og forstyrrelser”.
       gea har under mærket metozoc siden den 31. marts 1999 markedsført et præ-
parat, hvis aktive bestanddel er metoprolol. der er tale om en depottablet, som ikke
kan deles, men som skal synkes hel. metozoc bruges ved samme indikationer som
                                             -3-
selo-zok, men metozoc er i modsætning til selo-zok ikke godkendt til behand-
ling af hjerteinsufficiens.
      metozoc var oprindelig godkendt som substituerbart med selo-zok, men ved
brev af 20. september 2000 tilbagekaldte lægemiddelstyrelsen denne godkendelse
med virkning fra den 16. oktober 2000. baggrunden herfor var, at forskelle i produk-
ternes plasmakoncentration for en række patienter kunne betyde risiko for bivirknin-
ger ved skift mellem præparaterne, særligt ved indtagelse af tabletterne i forbindelse
med føde.
tvisterne mellem parterne
astra har den 20. august 1998 med uddybende begrundelse af 9. november 1998 ind-
givet indsigelse mod gea´s registrering af varemærket metozoc.
      patent- og varemærkestyrelsen har den 24. marts 2000 afvist indsigelsen under
henvisning til, at styrelsen ikke har fundet mærkerne selo-zok og metozoc for-
vekslelige. som begrundelse herfor angives, at det kun er den sidste stavelse ud af
tre: ”zok/zoc”, der er næsten identisk, og at denne stavelse står for en almen beteg-
nelse: ”zero order kinetics” og dermed beskriver en egenskab ved produktet. styrel-
sen har derfor kun tillagt denne stavelse meget ringe vægt i vurderingen af mærkelig-
heden. de øvrige stavelser ”meto” og ”selo”, har styrelsen fundet, er både visuelt og
auditivt forskellige.
      af patent- og varemærkestyrelsens høringssvar til patentankenævnet af 27.
september 2000 fremgår bl.a., at styrelsen ved en søgning i databasen pubmed fandt
27 videnskabelige artikler, hvor ”zok” var anvendt beskrivende for lægemidlets op-
tagelsesprofil i kroppen, uden at artiklerne havde henvist til astras præparat.
      patentankenævnet har den 28. november 2001 stadfæstet patent- og varemær-
kestyrelsens afgørelse, der er indbragt for retten til prøvelse ved denne sag.
      der er mellem de samme parter afsagt domme om den samme varemærkeretli-
ge konflikt som i denne sag af oslo byrett den 24. marts 2001, henholdsvis af hel-
singfors hovrätt den 9. oktober 2001. ved dommen fra oslo byrett fik astra med-
hold. dommen er anket af gea. ved dommen fra helsingfors hovrätt fik gea med-
hold. astra har søgt tilladelse til at indbringe denne dom for högsta domstolen.
                                                             -4-
udviklingen i salget af produkterne
omsætningen af selo-zok, dura-zok og metozok belyses af følgende tabeller:
omsætningen af metoprolol i retard-form, m dkk/år
                       1996                 1997                1998                1999       2000   2001
                             ----------------------------- m dkk-----------------------------
selo-zok                45,3                 53,4                44,2                33,6       21,2   43,5
dura-zok                                                                              0,9        6,0    8,8
metozoc                                                                               7,5       14,4    6,6
                        45,3                 53,4                44,2                42,0       41,5   58,9
fordelingen af omsætningen af metoprolol i retard-form, m dkk/år
                      1996                 1997                1998                1999       2000   2001
selo-zok             100%                 100%                100%                  80%       51%    74%
dura-zok                                                                             2%       15%    15%
metozoc                                                                             18%       35%    11%
det bemærkes, at metozoc blev lanceret i 2. kvartal 1999, og at dura-zok blev lance-
ret i 3. kvartal 1999.
       udviklingen belyses endvidere af bilag 1.
forklaringer
speciallæge i klinisk farmakologi stig waldorff har bl.a. forklaret, at han har været
ansat hos astra siden 1985. astra markedsførte oprindelig produktet seloken. dette
præparat blev efterfølgende udviklet til en tablet, hvis aktive stof bliver frigivet med
en tilnærmelsesvis konstant dosis over et døgn. produktet blev opkaldt selo-zok
for at markere, at det var et nyt og andet produkt. endelsen ”zok” blev valgt som
forkortelse for ”zero order kinetics” (på dansk: 0. ordens kinetik) for at illustrere den
faste afgivelse af stoffet i tabletten. begrebet ”zero order kinetics” bruges efter hans
opfattelse normalt om omsætning eller omdannelse af et stof og ikke om frigivelse af
et stof. astra brugte derfor begrebet i en helt ny betydning og dannede selv forkortel-
sen. han har ikke set andre bruge ”zok”, og han opfatter ”zok” som astras vare-
mærke. når han i artikler er stødt på ”zok”, har det været i forbindelse med produk-
ter, der har haft tilknytning til astra.
       dura-zok er identisk med selo-zok. gea’s produkt metozoc er et andet og
ringere produkt med en højere plasmakoncentration og en helt anden frigivelsesmå-
de, der efter hans opfattelse ikke kan beskrives som ”zero order kinetics”. en bruger
                                            -5-
af metozoc kan uden problemer skifte til astras produkt selo-zok, mens det ikke
uden lægelig kontrol er muligt at skifte den anden vej. dette skyldes, at et skift til
den højere plasmakoncentration og mere svingende dosis af aktivstoffet i metozoc
kan give flere bivirkninger. metozoc kan endvidere ikke som selo-zok bruges til
patienter med hjerteinsufficiens. astra har brugt omkring 100 mio. kr. til forsøg og
markedsføring for at få godkendt selo-zok til behandling af hjerteinsufficiens.
       selo-zok blev en meget stor succes og er et af astras største produkter. der
bliver fortsat brugt mellem 3 og 5 mio. kr. på markedsføring af produktet hvert år
med tillæg af ca. 7 årslønninger. omkostningerne ved den første markedsføring ud-
gjorde omkring 15 mio. kr.
overlæge i intern medicin og nyresygdomme på rigshospitalet henrik ærenlund
jensen har bl.a. oplyst, at begrebet ”zero order kinetics” sædvanligvis bruges om ud-
skillelse, men ikke som beskrivelse for frigivelsen, ud over i de angelsaksiske lande.
almindelige læger og speciallæger i danmark forstår ikke brugen af begrebet for fri-
givelsen. det er alene midlerne selo-zok, metozoc og dura-zok, der har endelsen
”zoc/zok”. metozoc giver efter hans opfattelse associationer til astras produkt se-
lo-zok. såfremt en bruger af selo-zok skal skifte til metozoc, må det ske under
kontrol, så der kan ske en dosisjustering.
gea´s direktør søren bols petersen har bl.a. forklaret, at gea kendte astras pro-
dukt selo-zok, da man valgte mærket metozoc, som kombinerer navnet på midlets
aktivstof metoprolol med forkortelsen for ”zero order control”, der er et begreb inden
for branchen for omsætning, frigivelse og nedbrydning. metozoc er godkendt som et
middel, der frigiver det aktive stof på en måde, der tilnærmelsesvist er ”zero order
kinetics”. han må dog erkende, at astras produkt er bedre, da det er tættere på en
jævn udskillelse.
       gea skal som de øvrige aktører på markedet dokumentere, at deres produkt er
sikkert og effektivt. når gea markedsfører et generisk lægemiddel, er det afgørende
prisen og det forhold, at produktet er generisk substituerbart. i første omgang blev
metozoc godkendt som fuldt substituerbart med selo-zok, men dette blev efter-
følgende ændret. metozoc er blevet markedsført over for læger ved reklamer.
       gea´s samlede omsætning i danmark af metozoc siden introduktionen er ca.
23. mio. kr. i grossistindkøbspriser (gip). derudover har gea en lille eksport til
norge og finland svarende til ca. 20 % af omsætningen af metozoc.
                                           -6-
speciallæge i intern medicin og klinisk farmakologi og direktør for institut for natio-
nal farmakologi under lægemiddelstyrelsen jens peter kampmann har bl.a. for-
klaret, at selo-zok og metozoc er synonyme præparater, der virker ens, men da
forskellen i plasmakoncentrationen er over 20 %, er produkterne ikke substituerbare.
der vil formentlig ikke ske noget ved, at en patient tager metozoc, selv om patienten
er vant til at tage selo-zok. de fleste hjertepatienter er ældre mennesker, der i
gennemsnit får 12 præparater. hovedparten af disse patienter ved ikke, hvad de får
medicinen for.
      efter hans opfattelse lyder selo-zok og metozoc nogenlunde ens. det er ik-
ke ualmindeligt at anvende navnet på det aktive stof i præparatet som en bestanddel
af produktets navn. ”zero order kinetics” er et begreb fra fysikken, der illustrerer, at
der behandles en bestemt og konstant mængde på en bestemt tidsenhed. det er hans
opfattelse, at begrebet er kendt i lægebranchen, men at lægerne ikke er bekendt med,
at ”zok” er en forkortelse af dette begreb. han har selv i forbindelse med kurser
spurgt mere end 500 læger, om de kendte denne forkortelse, og det gjorde ingen af
dem. ”depottabletter” eller ”retard” er derimod kendte betegnelser for en tilnærmet
konstant frigivelse.
påstande
astra har nedlagt påstand om, at gea skal:
-     anerkende at være uberettiget til at gøre erhvervsmæssig brug af varemærket
      metozoc for farmaceutiske præparater indeholdende metoprolol,
-     ophøre med al markedsføring, salg og eksport af farmaceutiske præparater in-
      deholdende metoprolol under varemærket metozoc,
-     tilbagekalde de hos medicingrossister og apoteker beroende farmaceutiske
      præparater indeholdende metoprolol og påsat varemærket metozoc,
-     lade de registrerede varemærker vr 1998/02290, metozok, og vr 1998/02291,
      metozoc, for farmaceutiske præparater i klasse 5 udslette,
                                            -7-
-      betale 3.184.845 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente beregnet fra hen-
       holdsvis sagens anlæg den 14. juli 2000 for så vidt angår 500.000 kr. og fra den
       5. januar 2001 for så vidt angår 2.684.845 kr., til betaling sker.
gea har påstået frifindelse.
anbringender
astras advokat har gjort gældende, at gea´s varemærker metozoc og metozok ligner
og kan forveksles med astras varemærker selo-zok og selozok. begge vare-
mærker er registreret i samme klasse for præparater, der indeholder metoprolol, og
præparaterne bruges til stort set de samme indikationer.
       både astras og gea´s varemærker er på 7 bogstaver og indeholder 3 stavelser
med samme rytme og med tryk på sidste stavelse ”zok” eller ”zoc”. stavelserne ”se-
lo” og ”meto” har begge 4 bogstaver og indeholder vokalerne e og o i samme række-
følge. ”selo” og ”meto” er forkortelser af henholdsvis selektiv for selektiv beta-blok-
ker og metoprolol. disse stavelser er begge beskrivende og svage mærkebestanddele
uden særpræg. selo-zok erstattede seloken for 16 år siden, og seloken er i dag et
nærmest glemt præparat. fællesstavelsen ”selo” kan ikke anses for at udgøre et sær-
præget element i navnet selo-zok. astra er ved sin markedsføring forpligtet til at
anføre varemærket selo-zok og lægemiddelstofbetegnelsen metoprolol mindst en
gang med samme størrelse bogstaver, hvilket er med til at udviske forskellen mellem
varemærkerne.
       den sidste og dominerende stavelse i præparaternes navne: ”zok” eller ”zoc”
er identisk eller næsten identisk, da udtalen af bogstaverne ”k” og ”c” er ens. den
sidste stavelses særpræg fremhæves af begyndelsesbogstavet ”z”, der er et meget
særpræget bogstav. da den vigtigste stavelse er identisk, taler dette for at betragte
varemærkerne som forvekslelige.
       endelsen ”zok” hidrører fra de første bogstaver i ”zero order kinetics”, som
astra har brugt til at beskrive frigivelsen af aktivstoffet i tabletterne. forkortelsen
eller betegnelsen ”zero order kinetics” er ikke en sædvanlig betegnelse for denne ty-
pe af medicinalprodukter, der i stedet angives som ”depottabletter”, ”controlled rele-
ase” og lignende. dette fremgår også af litteraturen, hvor ”zok” hovedsageligt an-
vendes i forbindelse med metoprololholdige produkter, der er produceret af astra,
eller i artikler skrevet af forfattere med tilknytning til astra. det er alene i 9 artikler
                                             -8-
over en 9-årig periode, at dette ikke har været tilfældet. overlæge henrik ærenlund
jensen har da også under sagen forklaret, at læger ikke kender ”zok” som forkortelse
for ”zero order kinetics”, men at lægerne relaterer endelsen ”zok” eller ”zoc” til
astra og deres produkt. betegnelsen ”zok” har derfor karakter af et fantasielement.
       astra har i ind- og udland en række andre varemærker, som indeholder beteg-
nelsen ”zok”, og som bruges i sammenhæng med astras metoprololholdige pro-
dukter. stavelsen ”zok” var oprindelig et beskrivende og dermed svagt element, men
er gennem astras indarbejdelse blevet et stærkt element. zok er da også uden indsi-
gelse blevet selvstændigt registreret i 1999, hvilket viser, at dette led er selvstændigt
nok til, at astra kan få særret over navnet.
       da selo-zok har en markedsandel på ca. 50 % indenfor beta-blokkere og en
andel på over 90 % af salget af metoprololholdige produkter i danmark, er selo-
zok et kendt og succesfuldt præparat inden for markedet og har derfor som velkendt
mærke krav på udvidet beskyttelse.
       astra har stedse værnet om sine varemærkerettigheder til brugen af ”zok” og
har på intet tidspunkt opgivet denne ret. da mærket dura-zok blev registreret som
varemærke i 1992, var ”dura” som følge af indarbejdelse et meget stærkt varemær-
ke, og det var endvidere usikkert, hvilke præparater varemærket ville blive brugt til.
dura-zok blev først taget i brug i 1999 af astras datterselskab dura-scan medical
products a/s kort efter, at metozoc var bragt på markedet. astra har derfor ikke på
noget tidspunkt haft grund til at komme med indsigelser mod registreringen af vare-
mærke. markedsføringen af dura-zok kan endvidere ikke betyde, at endelsen ”zok”
ikke anses som et stærkt og fantasifuldt element, der er selvstændigt indarbejdet af
astra.
       der er ikke grundlag for at tillægge mærket selo-zok en snæver varemærke-
retlig beskyttelse, fordi der er tale om et varemærke, der henvender sig til sagkyndige
(læger). tværtimod er der i denne sag en øget risiko ved forveksling af produkterne,
da forskellene i produkternes plasmaprofil ifølge lægemiddelstyrelsen kan medføre
risiko for bivirkninger for en række patienter ved skift mellem præparaterne. dette
gælder navnlig ved hjerteinsufficiens, som metozoc ikke er godkendt til behandling
af. det kan endvidere ikke udelukkes, at patienter ved skift mellem præparaterne vil
forsøge at halvere metozoc, da selo-zok kan deles, hvilket i givet fald vil være
risikabelt for patienterne. hertil kommer, at produkterne ifølge speciallæge jens pe-
ter kampmann oftest ordineres til ældre mennesker, der ikke helt er klar over, hvad
de indtager.
                                            -9-
       da det er produkter, der ordineres for en længere og ofte livslang periode, vil
disse recepter ofte blive fornyet telefonisk. patienten vil i sådanne tilfælde ofte få fat
på lægesekretæren, der på grund af ligheden i præparaternes navne meget nemt vil
kunne høre eller opfatte præparatets navn forkert og ved en fejl udlevere metozoc i
stedet. dette samme kan ske ved lægens indtelefonering af recepter til apoteket. der
er foretaget undersøgelser, der viser, at sådanne fejl opstår, og selv på hospitaler fø-
rer skrivefejl undertiden til fejlmedicinering.
       da metozoc og metozok ligner og kan forveksles med astras varemærker se-
lo-zok og selozok, skal gea ophøre med at gøre erhvervsmæssig brug af,
herunder markedsføre, sælge og eksportere præparater indeholdende metoprolol un-
der varemærket metozoc, jf. varemærkelovens § 4, stk. 1, 2. pkt. gea skal endvidere
tilbagekalde de metozoc-præparater, der er hos medicingrossister og apoteker. gea
skal desuden slette de registrerede varemærker metozoc og metozok for farmaceutis-
ke præparater i klasse 5, jf. varemærkelovens §§ 15, 28 og 29.
       gea skal endvidere betale erstatning efter varemærkelovens § 43. gea har
ikke været i god tro ved markedsføringen af metozoc, idet gea var bekendt med
astras produkt selo-zok og dette produkts markedsposition, og idet astra var
kommet med indsigelser mod gea´s varemærkeregistreringer af metozoc og meto-
zok. astras omsætning af selo-zok udgjorde i 1998 ca. 44 mio. kr., og om-
sætningen var i 2001 faldet til ca. 33,4 mio. kr., hvilket må skyldes, at gea har mar-
kedsført sit produkt under et forveksleligt varemærke.
       omsætningen af metozoc i danmark i perioden fra lanceringen i 1999 til den 2.
marts 2001 udgjorde 21.364.000 kr. hertil kommer omsætningen i den siden da for-
løbne periode, som er ca. 5,4 mio. kr. i apoteksindkøbspriser (aip) frem til den 1.
januar 2002. der må endvidere tages højde for gea´s eksport, der efter søren bols
petersens forklaring under sagen udgør 20 % af omsætningen. astra må være beretti-
get til en licensafgift på 15 % til dækning af vederlag og erstatning. man kan ikke i
denne sag følge praksis for fastsættelsen af licensafgift ved parallelimporterede læ-
gemidler, idet gea i denne sag har fået sit eget produkt stærkt ind på markedet ved
at snylte på den goodwill, som er knyttet til astras velkendte produkt. ved fastsættel-
sen af licensafgiften må retten tage hensyn til, at beregningen skal ske ud fra grossist-
indkøbspriser (gip), der er ca. 7 % lavere end de angivne apoteksindkøbspriser
(aip), således at den samlede omsætning i gip er ca. 30 mio. kr.
                                          - 10 -
gea´s advokat har til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at gea´s va-
remærker metozoc og metozok ikke er forvekslelige med astras varemærker selo-
zok og selozok.
       forstavelserne ”meto”, henholdsvis ”selo”, adskiller sig væsentligt fra hinan-
den, både visuelt og fonetisk og betydnings- og associeringsmæssigt. der er stor fo-
netisk forskel på bogstaverne m og s, henholdsvis t og l. selo-zok er en videre-
udvikling af seloken, der har været et produkt med betydelig indtjening for astra.
bibeholdelsen af forstavelsen ”selo” i selo-zok må være sket for at markere til-
knytningen til seloken, hvorfor stavelsen ”selo” må tillægges betydelig vægt ved
vurderingen af forvekslingsrisikoen. hertil kommer, at forstavelser efter praksis til-
lægges størst vægt ved vurderingen af lighed mellem mærker.
       endelsen ”zoc” i metozoc er ikke identisk med endelsen ”zok” i selo-zok
og selozok. endelsen ”zoc” associerer endvidere ikke som ”zok” til forkortelsen
for betegnelsen ”zero order kinetics”. selo-zok afgiver det aktive stof i konstant
mængde hele døgnet på en måde, der passende kan beskrives som ”zero order kine-
tics”. ”zok” er derfor alene et beskrivende element. ” zok” er endvidere, navnlig i de
angelsaksiske lande, et kendt begreb, der er brugt af astra til at illustrere præparatets
egenskaber. dette understreges også af, at denne forkortelse er blevet benyttet i flere
artikler, hvor astras produkt ikke er omtalt, og af forfattere, der ikke alle er ansat el-
ler har tilknytning til astra. hertil kommer, at ”zok” også er anvendt i varemærket
dura-zok, hvor rettighedshaveren er et selvstændigt selskab, selv om det ejes af as-
tra. selvom selo-zok er et kendt produkt, er endelsen ”zok” således ikke selv-
stændigt indarbejdet af astra, og ”zok” kan ikke betegnes som et stærkt og fantasi-
fuldt element.
       gea har ikke gjort indsigelser mod astras efterfølgende registrering af vare-
mærket ”zok”, da det ikke ved registreringen var klart, hvilke produkter der skulle
markedsføres under dette varemærke, og om denne markedsføring ville stride mod
gea´s rettigheder, også henset til gea´s forholdsvis beskedne varesortiment.
       på metozoc er producentnavnet angivet på emballagen, og der kan derfor ikke
være tvivl om, hvorfra produktet kommer. selo-zok og metozoc er derfor ikke
forvekslelige. da der ikke længere er generisk substitution mellem produkterne, vil
forveksling endvidere kun ske som følge af en egentlig lægefejl, og risikoen for pati-
enterne vil alene være meget beskeden, da beta-blokkere ikke er farlige for alminde-
lige mennesker, og da virkningen af selo-zok og metozoc stort set er den samme
ifølge speciallæge jens peter kampmanns forklaring under sagen. dette gælder dog
                                          - 11 -
ikke sygdommen hjerteinsufficiens, da metozoc ikke er godkendt til denne indi-
kation, men sandsynligheden for egentlige lægefejl eller fejludlevering er meget be-
grænset, og astra har da heller ikke dokumenteret forekomsten af sådanne tilfælde.
       da varemærkerne metozoc og metozok ikke er forvekslelige med varemærker-
ne selo-zok og selozok, er der ikke grundlag for i medfør af varemærkelovens
§§ 4, 15, 28 og 29 at forbyde gea at gøre erhvervsmæssig brug af varemærkerne
metozoc og metozok eller til at ophæve registreringen af disse varemærker.
       gea bestrider ikke astras opgørelse over erstatningen, men derimod at astra
overhovedet har et krav på erstatning, da der ikke er dokumenteret en entydig sam-
menhæng mellem nedgangen i astras omsætning af selo-zok og gea´s markeds-
føring af produktet metozoc. gea har desuden ikke opnået sit salg af metozoc på
grund af endelsen ”zoc”, men fordi gea´s produkt er billigere. gea har uanset as-
tras indsigelser mod gea´s varemærkeregistreringer været i god tro ved markeds-
føringen af metozoc, da varemærkerne er blevet registreret i patent- og varemærke-
styrelsen, og da denne afgørelse efterfølgende er blevet stadfæstet i patentanke-
nævnet.
sø- og handelsrettens afgørelse
astra har i patent- og varemærkestyrelsen registreret varemærkerne selozok og
selo-zok og taget selo-zok i brug. efter varemærkelovens 4, stk. 1, nr. 2, kan
astra herefter forbyde andre at gøre erhvervsmæssig brug af tegn, der ligner vare-
mærket, når varen er af samme eller lignende art, og der er risiko for forveksling.
       gea findes ikke at have godtgjort, at ”zok” er en generisk betegnelse. denne
betegnelse er da også efterfølgende af astra uden indsigelser blevet registreret som
selvstændigt varemærke og som en del af varemærket ”zok-zid”. speciallæge jens
peter kampmann fra institut for national farmakologi under lægemiddelstyrelsen
har under sagen forklaret, at ikke én af de mere end 500 læger, som han har spurgt
herom, har kunnet svare på, hvad ”zok” stod for. på dansk er ”zok” således ikke
nogen almindelig betegnelse, men der bruges i stedet angivelser som ”depottablet-
ter”, ”retard” og lignende. ”zok” kan derfor ikke anses for at være en almindeligt
kendt betegnelse af professionelle, såsom læger og apotekere. selv om patienter med
hjerteproblemer eller forhøjet blodtryk sædvanligvis er meget opmærksomme på den
medicin, de indtager, må retten efter forklaringen fra jens peter kampmann antage,
at heller ikke patienterne kender betydningen af ”zok”. endelsen ”zok” må således
                                          - 12 -
anses for både af læger og patienter at blive opfattet som et fantasiord og ikke som et
beskrivende element. det forhold, at ”zok” er brugt i nogle engelske artikler, er ikke
overraskende og kan ikke ændre herved, idet overlæge hans ærenlund jensen har
forklaret, at ”zok” netop anvendes således i de angelsaksiske lande, men ikke i
danmark.
       selo-zok har været markedsført siden 1986 og har i danmark en andel på
over 50 % af markedet for beta-blokkere og over 90 % af markedet for metoprolol-
holdige produkter. retten finder, at astras varemærke selo-zok må anses for vel-
kendt og har krav på særlig beskyttelse mod snyltning på den oparbejdede goodwill.
       om to mærker ligner hinanden, således at varemærkeindehaveren kan forbyde
andre at gøre erhvervsmæssig brug af tegn, der ligner varemærket, når varen er af
samme eller lignende art, må navnlig vurderes på baggrund af risikoen for forveks-
ling, jfr. varemærkelovens § 4, stk. 1, nr. 2. varemærkeloven gennemfører rådets
første direktiv af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes
lovgivning om varemærker (89/104/eøf). det fremhæves i den 9. betragtning i di-
rektivets præambel, at denne vurdering må ske på grundlag af adskillige faktorer,
herunder i hvor høj grad varemærket er kendt på markedet, den association, som det
anvendte eller registrerede tegn fremkalder, og lighedsgraden mellem mærket og
tegnet samt mellem varerne.
       der er udpræget varelighed, idet gea´s præparat netop tilsigter at svare til
astras præparat, selvom depotvirkningen for gea´s præparat på grund af den an-
vendte teknik ikke er lige så god, som tilfældet er for astras præparat. produkterne
kan substituere hinanden, idet de ordineres på de samme indikationer med undtagelse
af hjerteinsufficiens. ved første gangs ordination må der under alle omstændigheder
foretages en undersøgelse med efterfølgende kontrol, men det vil efter speciallæge
stig waldorffs og overlæge henrik ærenlund jensens forklaring også være den fag-
ligt korrekte fremgangsmåde ved ændret ordination, i hvert fald fra selo-zok til
metozoc.
       da der er tale om receptpligtige præparater, er det afgørende, om der er risiko
for forveksling hos læger, lægesekretærer, apoteker og patienter.
       ved en sammenligning af mærkerne selo-zok og metozoc kan det ikke an-
ses som en afgørende forskel, at selo-zok modsat metozoc er med bindestreg, og
det har i hvert fald ingen auditiv betydning. den sidste stavelse: ”zok” og ”zoc” er
dominerende, idet det er denne stavelse, som trykket udtalemæssigt ligger på. uanset
om det sidste bogstav er forskelligt, udtales bogstaverne ”k” og ”c” ens, og den sid-
                                            - 13 -
ste stavelse: ”zok” og ”zoc” er derfor både auditivt og visuelt ens. ”z” er endvidere
et særpræget bogstav, hvilket yderligere øger endelsens særpræg. de 2 andre stavel-
ser ligner hinanden meget. vokalerne er de samme og kommer i samme rækkefølge,
men det første bogstav i hver af de to stavelser er forskellige konsonanter. af de 7
bogstaver må de 5 betegnes som ens. der er således betydelig lighed mellem vare-
mærkerne selo–zok og metozoc.
       ved vurderingen af risikoen for forveksling må retten tage i betragtning, at læ-
ger undertiden indtelefonerer recepter til apoteket, og at mange recepter fornys te-
lefonisk på baggrund af en samtale mellem en patient og en lægesekretær. mange
patienter vil formentlig ikke kunne huske det ordinerede præparats navn, men blot
den karakteristiske endelse ”zok” med det usædvanlige bogstav ”z”. da vokalerne i
de to første stavelser er ens og kommer i samme rækkefølge, og da konsonanter kan
være svære at høre forskel på, vil der derfor i praksis kunne opstå forvekslinger på
grund af de meget enslydende produktnavne.
       efter en samlet vurdering finder retten således, at der er risiko for forveksling
mellem astras velkendte varemærke selo-zok og gea´s varemærke metozoc, og
at gea har anvendt metozoc som mærke for sit generiske lægemiddel netop for at
udnytte den goodwill, som astra har oparbejdet hos læger, apoteker og forbrugere
med sit velkendte lægemiddel selo-zok. gea´s erhvervsmæssige brug af mærket
metozoc er derfor i strid med astras varemærkeret til selo-zok, og astras på-
stand, pind 1 – 4, tages derfor til følge.
       gea findes at have udvist uagtsomhed, og astra har derfor krav på vederlag
og erstatning, jf. varemærkelovens § 43, stk. 1. det må efter de forelagte oplysninger
lægges til grund, at gea´s markedsføring af metozoc ved at snylte på den goodwill,
som er knyttet til selo-zok, har forvoldt en betydelig markedsforstyrrelse med
heraf følgende tab for astra. efter et samlet skøn over astras tab fastsætter retten
vederlag og erstatning til et samlet beløb på 3 mio. kr.
                    thi kendes for ret
a/s gea farmaceutisk fabrik skal:
-      anerkende at være uberettiget til at gøre erhvervsmæssig brug af varemærket
       metozoc for farmaceutiske præparater indeholdende metoprolol,
                                           - 14 -
  -    ophøre med al markedsføring, salg og eksport af farmaceutiske præparater in-
       deholdende metoprolol under varemærket metozoc,
  -    fra medicingrossister og apoteker tilbagekalde de hos disse beroende farma-
       ceutiske præparater indeholdende metoprolol og påsat varemærket metozoc,
  -    lade de registrerede varemærker vr 1998/02290, metozok, og vr 1998/02291,
       metozoc, for farmaceutiske præparater i klasse 5 udslette
-      inden 14 dage fra denne doms afsigelse til astrazeneca ab og astrazeneca
       a/s betale 3.000.000 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente fra den 14. juli
       2000 af 500.000 kr. og fra den 5. januar 2001 af 2.500.000 kr., til betaling sker,
       samt sagens omkostninger med 175.000 kr.
  uffe thustrup                            elmer.                          aksel gybel
                                        (sign.)
                                     ___ ___ ___
                           udskriftens rigtighed bekræftes.
                               sø- & handelsretten, den


text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 16. januar 2017
sag 110/2016
(1. afdeling)
topdanmark forsikring a/s
(advokat vivi bruhn knudsen)
mod
if skadeforsikring, filial af if skadeförsäkring ab (publ)
og
investeringsselskabet af 2. juli 2007 aps (tidligere rønnede vvs aps)
(advokat jens rostock-jensen for begge)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i glostrup den 22. maj 2015 og dom af østre
landsrets 21. afdeling den 12. januar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, jens peter christensen, oliver
talevski, jan schans christensen og jens kruse mikkelsen.
påstande
appellanten, topdanmark forsikring a/s, har påstået byrettens kendelse stadfæstet og sagen
hjemvist til fortsat behandling ved retten i glostrup.
de indstævnte, if skadeforsikring, filial af if skadeförsäkring ab (publ), og investerings-
selskabet af 2. juli 2007 aps, har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
anbringender
topdanmark har anført navnlig, at forældelsesfristen i sager om myndighedspåbud skal reg-
nes fra det tidspunkt, hvor påbuddet blev efterkommet. i den foreliggende sag skal forældel-
sesfristen derfor regnes fra den 5. juli 2013, hvor faxe kommune traf afgørelse om, at påbud-
                                                 - 2 -
det af 12. november 2012 var efterkommet. i tilfælde, hvor en part er forpligtet til at afholde
en udgift, antages det således, at forældelsesfristen først indtræder, når udgiften er afholdt.
dette svarer til den foreliggende sag, hvor if skadeforsikring havde erkendt erstatningsansva-
ret, men hvor erstatningskravets størrelse afhang af udstedelsen af et påbud efter jordforure-
ningslovens § 48.
subsidiært skal forældelsesfristen regnes fra de enkelte endelige påbud. der forelå ikke en
skade efter forældelseslovens § 2, stk. 4, der kunne danne grundlag for fremsættelse af et
krav, før faxe kommune udstedte de enkelte påbud. det bestrides ikke, at ejeren af den foru-
renede ejendom på et tidligere tidspunkt end datoerne for påbuddene formentlig kunne have
fremsat krav om erstatning for ejendomsværditab og dækning af omkostningerne til udbed-
ring af den mangelfulde olietankinstallation mv., men der kunne ikke inden udstedelsen af de
enkelte påbud være fremsat krav om erstatning af de ved påbuddene krævede undersøgelser
og oprensningen af den forurenede jord.
så længe der kan rejses berettiget tvivl om, hvorvidt der er lidt et tab, er begyndelsestids-
punktet ikke indtruffet. faxe kommunes påbud af 31. oktober 2005 om delvis oprensning af
den forurenede jord blev påklaget, hvorefter der skulle foretages en ny prøvelse af, om og i
givet fald i hvilket omfang der skulle udstedes påbud. frem til natur- og miljøklagenævnets
afgørelse af 18. juli 2011 kunne der rejses tvivl om, hvorvidt der var lidt et tab, som ville være
dækket under forsikringsordningen for villaolietanke.
hvis forældelsesfristens begyndelsestidspunkt skulle regnes fra et tidligere tidspunkt end på-
budsdatoerne, ville der være nærliggende risiko for, at en kommunes regreskrav over for en
ansvarlig skadevolder ville blive forældet, inden kommunen havde mulighed for at rejse re-
greskrav. beløbsgrænsen for forsikringsordningen var tidligere 1,6 mio. kr. eksklusive moms
og er nu forhøjet til ca. 3,3 mio. kr. eksklusive moms. det kan imidlertid først afgøres, om
kommunen skal afholde en del af omkostningerne til oprensning af forurenet jord, når jord-
bundsundersøgelsen og oprensningen er endeligt afsluttet. da forureningssager ofte strækker
sig over adskillige år, er der risiko for, at kommunens krav over for skadevolderen vil være
forældet, før kommunen har mulighed for at rejse kravet.
                                               - 3 -
mere subsidiært gøres det gældende, at forældelseslovens § 21, stk. 2, finder anvendelse i
sagen. det er ubestridt, at omkostningerne til opfyldelse af påbuddene af 18. juli 2011, 20.
februar 2012 og 12. november 2012 ikke er forældet, såfremt forældelseslovens § 21, stk. 2,
finder anvendelse. det bør ikke være afgørende for anvendelse af bestemmelsen, om skyldne-
ren er part i klagesagen. det afgørende må være, at både fordringshaver og skyldner er be-
kendt med klagesagen, og at skyldneren må påregne, at afgørelsen i klagesagen kan resultere
i, at der rejses krav.
på tidspunktet for investeringsselskabets anerkendelse af sit erstatningsansvar havde selskabet
en sådan klar og individuel interesse i klagesagen, at både selskabet og if skadeforsikring i
realiteten havde partsstatus under klagesagen. investeringsselskabets og if skadeforsikrings
synspunkt om, at klagesagen var uden betydning for topdanmarks krav, er uforeneligt med
sagens faktum.
mest subsidiært gøres det gældende, at investeringsselskabet og if skadeforsikring stiltiende
har anerkendt, at forældelsesfristen var suspenderet, indtil natur- og miljøklagenævnet havde
truffet afgørelse. if skadeforsikring anerkendte ved sit brev af 21. februar 2006 til bl.a. top-
danmark, at der ville gå en rum tid, før klagesagen blev afgjort, og at udfaldet af klagesagen
var afgørende for regreskravet, samt at der ikke burde foretages yderligere i den mellemlig-
gende periode. if skadeforsikrings anerkendelse af erstatningsansvaret og bemærkninger til
både undersøgelsesrapporten og klagesagen gav topdanmark og faxe kommune grund til at
antage, at investeringsselskabet og if skadeforsikring havde anerkendt deres forpligtelser
over for topdanmark og faxe kommune og dermed havde accepteret, at forældelsen blev
afbrudt, indtil der forelå en afgørelse i klagesagen, jf. herved forældelseslovens § 15. yder-
mere må det antages, at if skadeforsikring var fuldt bekendt med, at sagsbehandlingstiden i
natur- og miljøklagenævnet var 5-10 år.
if skadeforsikring og investeringsselskabet af 2. juli 2007 har anført navnlig, at det er ube-
stridt, at topdanmark afleder sit krav fra grundejeren. det fremgår af fast retspraksis, at for-
ældelsesfristen for et regreskrav følger forældelsesfristen for hovedkravet. grundejerens er-
statningskrav mod investeringsselskabet er et erstatningskrav uden for kontrakt, og forældel-
sesfristens begyndelsestidspunkt skal derfor fastlægges efter forældelseslovens § 2, stk. 4.
                                               - 4 -
forældelsesfristen for erstatningskrav vedrørende forurening regnes efter fast retspraksis fra
det tidspunkt, hvor fordringshaveren blev bekendt med fordringen og skyldneren, hvilket ty-
pisk vil være i forbindelse med udarbejdelsen af undersøgelsesrapport eller udstedelse af på-
bud. forældelsesfristens begyndelsestidspunkt er ikke betinget af, at fordringshaver kan op-
gøre sit endelige erstatningskrav.
forureningsskaden blev konstateret den 21. april 2004, og ingeniørfirmaet skude & jacobsen
afgav den 21. september 2004 en rapport over supplerende undersøgelser og afværgeforslag i
relation til forureningen samt et notat af 9. maj 2005 med resultater af supplerende undersø-
gelser. faxe kommune meddelte den 31. oktober 2005 påbud om delvis oprensning.
grundejeren og dermed også topdanmark havde den 21. september 2004, subsidiært den 9.
maj 2005, tilstrækkeligt kendskab til skaden og erstatningsansvaret, og forældelsesfristen be-
gyndte derfor at løbe fra denne dato, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4.
under alle omstændigheder blev grundejeren og dermed topdanmark bekendt med kravet,
senest da faxe kommune meddelte påbud til grundejeren den 31. oktober 2005, hvilket inde-
bærer, at kravet var forældet senest den 31. oktober 2010, hvor både den 5-årige forældelses-
frist efter 1908-loven og den 3-årige forældelsesfrist efter 2007-forældelsesloven var udløbet.
topdanmarks forsikringsbetingelser er ikke relevante for spørgsmålet om forældelse. det er
således uden betydning, hvad topdanmark yder forsikringsdækning til og på hvilket grund-
lag, da topdanmark ikke har et selvstændigt og direkte erstatningskrav mod if skadeforsik-
ring og investeringsselskabet, men derimod er indtrådt i grundejerens krav.
suspensionsreglen i forældelseslovens § 21, stk. 2, finder ikke anvendelse i den foreliggende
sag, idet investeringsselskabet ikke var part eller havde partsstatus under den administrative
sag for faxe kommune og klagesagen for natur- og miljøklagenævnet. topdanmarks krav
mod investeringsselskabet afhang ikke af, om der blev udstedt et påbud. grundejeren og der-
med også topdanmark havde et krav mod investeringsselskabet fra skadestidspunktet, uanset
om grundejeren senere måtte blive mødt med et påbud og uanset indholdet af et sådant påbud.
grundejerens krav mod investeringsselskabet, og dermed også topdanmarks afledede krav, er
et selvstændigt erstatningskrav, som er uafhængigt af faxe kommunes påbud over for grund-
                                                  - 5 -
ejeren. det forhold, at kommunen udstedte påbud den 31. oktober 2005, etablerede således
ikke erstatningskravet, men bekræftede blot, at kravet eksisterede. den omstændighed, at på-
buddet blev påklaget til natur- og miljøklagenævnet, har ikke betydning for forældelsesfri-
stens begyndelsestidspunkt og ville højest kunne have betydning for kravets størrelse.
if skadeforsikrings blotte anerkendelse af et erstatningsansvar ved brev af 12. december 2005
medfører ikke, at forældelsen afbrydes, jf. forældelseslovens § 15. der har aldrig været enig-
hed mellem parterne om størrelsen af et eventuelt erstatningskrav, og topdanmark har aldrig
haft føje til at antage, at der skulle bestå nogen enighed om erstatningskravets størrelse. selv
hvis man måtte antage, at forældelsen var afbrudt ved if skadeforsikrings brev af 12. decem-
ber 2005, ville erstatningskravet alligevel være forældet, idet der ved afbrydelse af forældelse
efter forældelseslovens § 15 begynder at løbe en ny forældelsesfrist, som også var sprunget,
da parternes suspensionsaftale blev indgået den 16. august 2011.
retsgrundlag
på skadestidspunktet bestemte jordforureningsloven i § 48 og § 49 bl.a. (jf. lov nr. 370 af 2.
juni 1999):
       ”§ 48. for olieforureninger, der konstateres efter en af miljø- og energiministeren nær-
       mere fastsat dato, kan miljømyndigheden, jf. § 39, uanset hvordan forureningen er sket,
       meddele ejere af olietanke, jf. stk. 3, påbud om afgivelse af oplysninger og udførelse af
       undersøgelser som omhandlet i § 40, stk. 1, og om at fjerne den konstaterede forurening
       og genoprette den hidtidige tilstand eller foretage tilsvarende afhjælpende foranstaltnin-
       ger.
       stk. 2...
       stk. 3. påbud efter stk. 1 kan meddeles ejere af olietanke med et rumindhold under 6000
       l, hvor 50 pct. eller mere af det areal, der opvarmes med olie fra den pågældende olie-
       tank, anvendes til beboelse, hvis anlægget har været brugt efter den af miljø- og ener-
       giministeren fastsatte dato, jf. stk. 1, og har været eller kan have været anvendt umid-
       delbart før konstateringen af forureningen. hvis forureningen konstateres inden for 12
       måneder efter den af miljø- og energiministeren fastsatte dato, jf. stk. 1, kan påbud efter
       stk. 1 tillige meddeles, hvis anlægget har været i brug inden for 12 måneder før konsta-
       teringen af forureningen.
       stk. 4. påbud kan meddeles, uanset om ejeren af olietanken har rådighed over den foru-
       renede ejendom. i påbudet skal der fastsættes pligt til reetableringer af den forurenede
       ejendom.
       stk. 5. hvis ejeren af olietanken ikke har rådighed over den forurenede ejendom, kan
       miljømyndigheden meddele påbud til den, der har rådighed over ejendommen, om at
       tåle, at undersøgelser, oprydningen eller andre foranstaltninger gennemføres. dette på-
       bud er bindende over for den, der til enhver tid har rådighed over den forurenede ejen-
       dom.
                                                   - 6 -
       stk. 6. for olieforureninger, der ikke er omfattet af stk. 1, jf. stk. 2, finder de øvrige be-
       stemmelser i lovgivningen om forurenet jord anvendelse.
       stk. 7. miljø- og energiministeren kan fastsætte nærmere regler om, hvilke påbud der
       kan tinglyses på ejendommen.
       § 49. ejere af olietanke, der kan meddeles påbud efter § 48, stk. 1, jf. § 48, stk. 3, skal
       være omfattet af en forsikring, der dækker udgifterne, jf. dog stk. 2, til miljømyndighe-
       dernes krav om undersøgelser og oprydning efter bestemmelsen i § 48.
       stk. 2. forsikringspligten omfatter ikke dækning af udgifter, hvor forureningen
       1) er forårsaget forsætligt af tankejeren,
       2) stammer fra installationer, som tankejeren vidste eller burde vide ikke opfylder
            offentlige forskrifter herom indeholdt i olietankbekendtgørelsen, eller
       3) skyldes, at leveringen af olie i tankejerens ejertid ikke er sket efter offentlige
            forskrifter herom, indeholdt i bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods.
       …
       stk. 5. forsikringen skal dække udgifter som nævnt i stk. 1 viser udgiften til opfyldelse
       af et påbud, jf. § 48, stk. 1, sig at ville overstige 2 mio. kr., skal forsikringsselskabet
       rette henvendelse til miljømyndigheden, for at denne kan godkende den del af projektet,
       der overstiger 2 mio. kr. udgifter, der overstiger 2 mio. kr., skal betales af miljømyn-
       digheden. miljømyndigheden skal forlods på forlangende stille garanti herfor.
       stk. 6. staten, amter og kommuner er undtaget fra forsikringspligten.
       stk. 7-9…”
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
der blev den 21. april 2004 konstateret en olieforurening fra en olietank på en ejendom i faxe
kommune. efter forudgående undersøgelse af forureningens omfang udstedte kommunen den
31. oktober 2005 påbud til ejerne af ejendommen efter jordforureningslovens § 48 om at
fjerne en del af olieforureningen. ejerne klagede over denne afgørelse til miljøstyrelsen med
anmodning om, at der blev givet påbud om oprensning i videre omfang, så en større del af
olieforureningen blev fjernet. klagen havde opsættende virkning.
klagesagen blev siden overført til natur- og miljøklagenævnet, der den 18. juli 2011 traf af-
gørelse om at ændre kommunens oprensningspåbud til et påbud om at udarbejde et projekt for
en mere omfattende oprensning af forureningen på ejendommen. efter et yderligere undersø-
gelsespåbud af 20. februar 2012 udstedte faxe kommune den 12. november 2012 påbud til
ejerne af ejendommen om oprensning af størstedelen af forureningen på grunden, og den 5.
juli 2013 meddelte kommunen ejerne, at påbuddet ansås for efterkommet.
                                                  - 7 -
ejernes forpligtelse til at efterkomme myndighedernes krav om undersøgelser og oprydning
efter jordforureningslovens § 48 er omfattet af en obligatorisk forsikring hos topdanmark
forsikring a/s, jf. lovens § 49, stk. 1.
parterne er enige om, at årsagen til olieudslippet var en håndværksmæssig fejl begået af røn-
nede vvs aps (nu investeringsselskabet af 2. juli 2007 aps), ved levering og montering af
et kobberrør til villaolietanken på ejendommen. rønnede vvs anerkendte ved brev af 12.
december 2005 erstatningspligten, men har taget forbehold for erstatningskravets størrelse.
rønnede vvs var ansvarsforsikret hos if skadeforsikring.
topdanmark anlagde den 12. november 2013 sag mod if skadeforsikring og investeringssel-
skabet med påstand om betaling af afholdte udgifter til opfyldelse af påbuddene om undersø-
gelser og afhjælpning af olieforurening på ejendommen. den del af kravet, der overstiger 1,6
mio. kr. eksklusive moms, er rejst efter bemyndigelse fra faxe kommune.
parterne indgik forinden, den 16. august 2011, aftale om suspension af forældelsesfristen med
forbehold for, at kravet ikke allerede var forældet.
sagen for højesteret angår, om topdanmarks og faxe kommunes erstatningskrav er forældet.
forældelsesfristens begyndelsestidspunkt
efter forældelseslovens § 3, stk. 1, gælder en almindelig forældelsesfrist på tre år, som i med-
før af § 2, stk. 1, regnes fra det tidligste tidspunkt, til hvilket fordringshaveren kunne kræve at
få fordringen opfyldt, medmindre andet følger af andre bestemmelser. parterne er enige om, at
erstatningskravet fra ejerne af den forurenede ejendom mod investeringsselskabet som an-
svarlig skadevolder er et krav om erstatning uden for kontraktforhold, og derfor regnes foræl-
delsesfristen for dette krav fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. § 2, stk. 4.
det er i forældelseslovens forarbejder (betænkning nr. 1460/2005 om revision af forældel-
seslovgivningen, s. 267) lagt til grund, at tredjemand, som har et afledet regreskrav mod en
ansvarlig skadevolder, som udgangspunkt indtræder i den skadelidtes retsstilling med hensyn
til forældelse. det er anført, at udgangspunktet kan fraviges i særlige tilfælde, og der er i den
                                               - 8 -
forbindelse henvist til højesterets dom af 19. december 2001 (ufr 2002.573). en sådan fra-
vigelse er eksempelvis sket ved højesterets dom af 11. december 2014 (ufr 2015.944).
ordningen efter jordforureningslovens § 48 med påbud om udførelse af undersøgelser og op-
rydning ved olieforurening fra villaolietanke indebærer, at det er muligt for myndighederne at
rette et påbud mod ejeren af olietanken (typisk ejeren af den faste ejendom), uden at der stilles
krav om ansvarspådragende adfærd (culpa). den obligatoriske forsikringsordning efter lovens
§ 49 til dækning af udgifterne hertil sikrer, at det inden for forsikringens dækningsmaksimum
(dengang 2 mio. kr.) ikke er det offentlige, der kommer til at betale for oprydningen efter for-
ureningen.
først når der foreligger et bindende påbud efter jordforureningslovens § 48 om omfanget af
undersøgelsen eller oprydningen efter olieforureningen har forsikringsselskabet (og kommu-
nen for beløb over dengang 2 mio. kr.) et grundlag for at rejse et regreskrav mod en ansvarlig
skadevolder herfor. om der er et regreskrav, beror således på, at der er meddelt et bindende
myndighedspåbud. regreskravet vil ikke kunne fastslås under en retssag mod den ansvarlige
skadevolder uafhængigt af et sådant påbud.
på denne baggrund finder højesteret, at der foreligger særlige omstændigheder, således at den
3-årige forældelsesfrist først begynder at løbe, når der er meddelt et bindende påbud, jf. for-
ældelseslovens § 2, stk. 1.
topdanmarks krav angår udgifterne til opfyldelse af to undersøgelsespåbud af 18. juli 2011
og 20. februar 2012 fra henholdsvis natur- og miljøklagenævnet og faxe kommune samt
opfyldelse af kommunens oprydningspåbud af 12. november 2012. da parterne har indgået en
suspensionsaftale den 16. august 2011, er ingen del af kravet forældet.
konklusion
højesteret tager topdanmarks påstand til følge.
sagsomkostninger
sagsomkostningerne for landsret og højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med
150.000 kr. og af retsafgift med 69.760 kr., i alt 219.760 kr.
                                            - 9 -
sagsomkostningerne for byretten fastsættes i forbindelse med sagens endelige afgørelse.
                                    thi bestemmes:
 byrettens kendelse stadfæstes, og sagen hjemvises til byretten.
 i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal if skadeforsikring, filial af if
 skadeförsäkring ab (publ), og investeringsselskabet af 2. juli 2007 aps solidarisk betale i
 alt 219.760 kr. til topdanmark forsikring a/s.
  det ikendte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsigelse og
 forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                              højesterets dom
                           afsagt fredag den 17. august 2018
sag 255/2017
(1. afdeling)
a og b
(advokat claus bonnez for begge)
mod
henriksen & birch ejendomme ans aps
(advokat john bjerre andersen)
i tidligere instanser er afsagt dom af boligretten i viborg den 11. april 2017 og af vestre
landsrets 1. afdeling den 15. september 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: vibeke rønne, jens peter christensen, hanne
schmidt, jan schans christensen og lars apostoli.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
retsgrundlag
lejelovens § 4, stk. 5 (nu stk. 6), har følgende ordlyd:
       ”ønsker udlejeren at opkræve en leje, hvor afkastet beregnes efter § 9, stk. 2, i lov om
       midlertidig regulering af boligforholdene, skal det fremgå af lejeaftalen, hvornår den af-
       talte leje senest er fastsat efter § 7 i lov om midlertidig regulering af boligforholdene,
       samt i aftalen skønsmæssigt angives størrelsen af den leje, der maksimalt kan beregnes
       for lejemålet på tidspunktet for lejeaftalens indgåelse. det skal tillige fremgå, om den
       aftalte leje er nedsat i henhold til § 7, stk. 2, i lov om midlertidig regulering af boligfor-
       holdene.”
boligreguleringsloven indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
                                           - 2 -
”§ 5. ved lejeaftalens indgåelse må lejen ikke fastsættes til et beløb, som overstiger det
beløb, der kan dække ejendommens nødvendige driftsudgifter, jf. § 8, og afkastningen
af ejendommens værdi, jf. § 9. …
…
§ 7. hvis lejen ikke kan dække ejendommens nødvendige driftsudgifter, jf. § 8, og af-
kastningen af ejendommens værdi, jf. § 9, kan udlejeren forlange lejeforhøjelse til ud-
ligning af forskellen.
stk. 2. lejeforhøjelse kan ikke kræves, hvis lejen efter lejeforhøjelsen vil overstige det
lejedes værdi efter § 47, stk. 2, i lov om leje. ved vurderingen af lejen og det lejedes
værdi finder § 5, stk. 8, tilsvarende anvendelse. 1. pkt. gælder ikke for ejendomme, hvis
opførelse er finansieret med indekslån efter § 2, stk. 1, nr. 9, i lov om indeksregulerede
realkreditlån, og ejendomme taget i brug efter 1. januar 1989, der er opført af og udlejes
af udlejere omfattet af lov om realrenteafgift, såfremt beregning af afkastning sker efter
§ 9, stk. 4.
…
stk. 4. vil et krav om lejeforhøjelse efter stk. 1 eller efter § 50 i lov om leje, hvor afka-
stet er beregnet efter § 9, stk. 2, medføre en lejeforhøjelse, der sammen med lejeforhø-
jelser, jf. stk. 1-3, inden for de sidste 3 år overstiger 75 kr. pr. m2 bruttoetageareal, skal
udlejeren senest samtidig med varslingen underrette lejeren om, at denne kan forlange at
få tilbudt en anden passende bolig. § 26, stk. 2-4, finder tilsvarende anvendelse. det i 1.
pkt. nævnte beløb er opgjort i 2004-niveau og reguleres en gang årligt efter udviklingen
i danmarks statistiks nettoprisindeks i en 12-måneders-periode sluttende i juni måned
året før det finansår, reguleringen vedrører. beløbet afrundes til nærmeste kronebeløb.
stk. 5. har udlejeren helt eller delvis undladt at give de i § 4, stk. 5, i lov om leje omtal-
te oplysninger i forbindelse med indgåelsen af en lejeaftale, kan den gældende leje alene
forhøjes på grundlag af stigninger i ejendommens driftsudgifter siden lejeaftalens ind-
gåelse. er lejeforhøjelse opkrævet for et beløb, der ligger ud over det i 1. pkt. tilladte,
kan lejeren kræve det for meget betalte tilbagebetalt. § 17 finder tilsvarende anvendelse.
...
§ 9. til afkastning af ejendommens værdi afsættes på budgettet et beløb, der ikke må
overstige 7 pct. af den ejendomsværdi, der er fastsat pr. 1. april 1973 ved 15. almindeli-
ge vurdering af landets faste ejendomme.
stk. 2. i stedet for en afkastning efter reglen i stk. 1 kan udlejeren i ejendomme, der ta-
ges i brug efter 1963, som afkastning beregne et beløb, der ikke må overstige rimelige
ydelser på sædvanlige langfristede prioritetslån, der er optaget til finansiering af ejen-
dommens opførelse, med tillæg af en passende forrentning af den resterende del af den
rimelige anskaffelsessum med fradrag af lejerindskud. som passende forrentning anses:
               ibrugtagelsesår                                                             pct.
               1964                                                    ……………                8
               1965-69                                                 ……………               10
                                                - 3 -
                    1970-73                                                ……………              12
                    efter 1973                                             ……………              14”
bestemmelserne i lejelovens § 4, stk. 5, og boligreguleringslovens § 7, stk. 4 og 5, blev indsat
ved lov nr. 470 af 9. juni 2004. i de almindelige bemærkninger til lovforslaget (folketings-
tidende 2003-04, tillæg a, lovforslag nr. l 78, s. 2527 og s. 2530-2531) hedder det bl.a.:
      ”bemærkninger til lovforslaget
      almindelige bemærkninger
      lovforslaget indeholder følgende 4 delelementer:
      …
      4) muligheden for at varsle store lejeforhøjelser i pludselige spring begrænses for leje-
      mål i ejendomme, hvor afkastet beregnes efter boligreguleringslovens § 9, stk. 2, samt
      pligt til oplysning om afkastberegning.
      …
      ad 4. muligheden at for at varsle store lejeforhøjelser i pludselige spring begrænses for
      lejemål i ejendomme, hvor afkastet beregnes efter boligreguleringslovens § 9, stk. 2,
      samt pligt til oplysning om afkastberegning
      baggrund for lovforslaget
      i den seneste tid er der set en række eksempler på, at udlejere i ejendomme med om-
      kostningsbestemt husleje, hvor afkastet beregnes efter boligreguleringslovens § 9, stk.
      2, har varslet meget store samlede lejeforhøjelser. forhøjelser i en størrelsesorden, som
      ofte vil kunne betyde, at en lejer ikke længere har råd til at bo i den pågældende bolig.
      dertil kommer, at forhøjelserne træder i kraft 3 måneder efter varslingen, hvilket kan
      gøre det vanskeligt for lejeren at finde en anden billigere bolig så hurtigt.
      dette forhold skaber efter regeringens opfattelse en uacceptabel og unødig utryghed
      omkring boligforholdene for lejere i sådanne ejendomme.
      for at undgå situationer med betydelige huslejestigninger i uventede spring i ejendom-
      me, hvor afkastet beregnes efter § 9, stk. 2, i boligreguleringsloven, foreslår regeringen
      for det første, at lejeren skal tilbydes en passende erstatningsbolig ved varsling af bety-
      delige huslejestigninger, der må antages at overstige en almindelig lejers økonomiske
      formåen. for det andet foreslås, at lejeren i forbindelse med aftaleindgåelsen bliver gjort
      opmærksom på baggrunden for den aktuelle lejefastsættelse i ejendommen, samt for det
      tredje, at udlejerens muligheder for at varsle huslejestigninger begrænses, hvis oplys-
      ningspligten ikke er overholdt.
      disse huslejestigninger adskiller sig ikke fra andre huslejestigninger ved beregningsmå-
      den, men alene ved den måde opkrævningen tilrettelægges. lejeren betaler i sidste ende
      ikke mere for sin bolig, end vedkommende ville have gjort, hvis udlejeren løbende hav-
                                                - 4 -
       de ajourført lejen, men måden, som lejeren oplever huslejestigningen på, er langt mere
       drastisk. det er dette forhold, regeringen ønsker at ændre på.
       …
       for yderligere at give lejeren mulighed for at forudse udviklingen i huslejeniveauet fo-
       reslås det i lejeloven at indsætte en pligt for udlejeren til i forbindelse med lejeaftalens
       indgåelse at give lejeren nærmere bestemte oplysninger om grundlaget for den aktuelle
       lejefastsættelse, når der er tale om en ejendom, hvor afkastet i den omkostningsbestemte
       husleje fastsættes efter boligreguleringslovens § 9, stk. 2. hvis udlejer undlader at over-
       holde denne oplysningspligt, kan der kun varsles en huslejestigning for den pågældende
       lejer, der svarer til den pågældende boligs andel af stigningen i ejendommens driftsud-
       gifter, der har været siden aftalens indgåelse.”
i lovforslagets bemærkninger til boligreguleringslovens § 7, stk. 4 og 5 (folketingstidende
2003-04, tillæg a, lovforslag nr. l 78, s. 2539) hedder det bl.a.:
       ”for den lejers vedkommende, hvor oplysningspligten ikke er overholdt, indebærer den
       foreslåede bestemmelse, at udlejer alene kan varsle huslejeforhøjelse svarende til den
       pågældendes forholdsmæssige andel i stigningen i ejendommens driftsudgifter siden
       indgåelsen af lejeaftalen.
       heraf følger, at ved beregningen af den huslejestigning, der kan varsles overfor den på-
       gældende lejer, skal forskellen mellem driftsudgifterne, der ligger til grund for den se-
       neste varsling, kendes. for så vidt angår stigningen i driftsudgifterne, der har været i pe-
       rioden, kan den pågældende lejers andel heraf, jf. boligreguleringslovens § 10, varsles
       som huslejeforhøjelse.
       når lejeren – enten af udlejeren selv eller af huslejenævnet/retten – har fået sin leje fast-
       sat efter denne bestemmelse, kan der for denne lejers vedkommende fremover alene
       varsles huslejestigninger på baggrund af stigninger i driftsudgifterne.”
højesterets begrundelse og resultat
efter lejelovens § 4, stk. 5 (nu stk. 6), skal udlejeren i forbindelse med lejeaftalens indgåelse
give lejeren en række oplysninger om grundlaget for lejefastsættelsen, når der er tale om en
ejendom, hvor en del af den omkostningsbestemte husleje fastsættes efter boligreguleringslo-
vens § 9, stk. 2. det er ubestridt, at udlejeren i denne sag ikke har opfyldt oplysningspligten.
sagen angår retsvirkningen af udlejerens manglende overholdelse af oplysningspligten.
§ 4, stk. 5, blev indsat i lejeloven ved lov nr. 470 af 9. juni 2004. ved samme lov blev be-
stemmelsen om retsvirkningen af udlejers undladelse af at give de i lejelovens § 4, stk. 5,
nævnte oplysninger indsat i boligreguleringslovens § 7, stk. 5. efter boligreguleringslovens §
                                               - 5 -
7, stk. 5, er retsvirkningen, at den gældende leje alene kan forhøjes på grundlag af stigninger i
ejendommens driftsudgifter siden lejeaftalens indgåelse.
efter ordlyden af boligreguleringslovens § 7, stk. 5, og da det efter forarbejderne til lejelovens
§ 4, stk. 5, og boligreguleringslovens § 7, stk. 5, alene er formålet med bestemmelserne at
begrænse udlejers mulighed for at varsle store og uforudsete lejeforhøjelser, finder højesteret,
at den manglende overholdelse af oplysningspligten ikke har betydning for størrelsen af be-
gyndelseslejen.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a og b betale i alt 30.000 kr. til henriksen & birch
ejendomme ans aps.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt onsdag den 8. oktober 2014
sag 279/2013
a
(advokat jørn frøhlich, beskikket)
mod
skat
(kammeradvokaten ved advokat bodil søes petersen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i odense den 17. juli 2013 og af østre
landsrets 12. afdeling den 26. august 2013.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: niels grubbe, jytte scharling og hanne schmidt.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at fogedsagen nægtes fremme, bortset fra den del af sa-
gen, der vedrører restskat for indkomståret 2008, i alt 9.616 kr.
indkærede, skat, har nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidiært om stadfæstelse vedrø-
rende skat’s krav på restskat for indkomstårene 2008 og 2009, og mere subsidiært om stad-
fæstelse vedrørende skat’s krav på restskat for indkomståret 2009.
sagsfremstilling
a udrejste til usa den 10. december 2008, da han var optaget på et universitet i californien
for perioden fra maj 2009 til udgangen af 2010.
a indgik aftale om leje af en lejlighed på en adresse i santa monica, californien. adressen
blev oplyst til universitetet og til den amerikanske ambassade i danmark i forbindelse med
                                                - 2 -
udstedelse af visa. samtidig meldte a elektronisk flytning fra den 15. december 2008 til kø-
benhavns kommune. a har oplyst, at det ikke var muligt for ham elektronisk at oplyse den
amerikanske adresse, og at han kontaktede københavns kommune, hvor han fik oplyst, at it-
systemet ikke var i stand til at registrere adressen, men alene at han var udrejst til usa.
forud for as udrejse af danmark sendte skat den 14. og 27. oktober 2008 agterskrivelser til
as daværende adresse i københavn med forslag om at ændre hans skatteansættelse for 2006
og 2007. a fremkom ikke med bemærkninger hertil, og skat traf herefter afgørelse i over-
ensstemmelse med agterskrivelserne.
skat’s senere agterskrivelser og afgørelser, herunder vedrørende restskat for indkomstårene
2008 og 2009 og afgiftstilsvar vedrørende 2008, blev ikke sendt til a, da skat ikke havde
oplysninger om as adresse i usa.
a indtastede elektronisk i maj 2009 sin nye mailadresse hos skat.
a indrejste i danmark i 2012, hvor han den 9. maj 2012 blev registreret i cpr-registeret med
adresse i danmark.
skat foretog herefter den 5. juli 2012 en udlægsforretning hos a for et samlet krav på
491.544 kr. vedrørende indkomstårene 2006-2009. a kunne ikke anvise aktiver til genstand
for udlæg.
a påkærede skat’s afgørelser vedrørende indkomstårene 2006 og 2007 til landsskatteret-
ten.
skat annullerede den 30. juli 2012 udlægsforretningen, da frister i inddrivelsesloven ikke
var overholdt. skat tilsagde herefter a til en ny udlægsforretning den 9. august 2012. da a
herunder ikke ønskede at oplyse om eventuelle aktiver til brug for udlæg, anmodede skat
den 10. august 2012 fogedretten i odense om at gennemføre udlægsforretningen. fogedretten
afviste sagen, da denne var indbragt for landsskatteretten.
                                               - 3 -
ved kendelse af 21. december 2012 afviste landsskatteretten as klage. skat anmodede her-
efter den 3. maj 2013 fogedretten i odense om at genoptage udlægssagen.
a nedlagde i fogedretten påstand om, at sagen skulle nægtes fremme, idet han henviste til, at
skat’s fordringer var forældede. fogedretten afsagde den 17. juli 2013 kendelse om at
fremme sagen. da a havde oplyst ikke at eje noget, der kunne stilles til sikkerhed for skat’s
krav, blev han erklæret insolvent.
a kærede fogedrettens kendelse til østre landsret, der ved kendelse af 26. august 2013 stad-
fæstede fogedrettens kendelse.
retsgrundlag
forældelseslovens § 14 er sålydende:
       ”hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukend-
       skab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, som ikke beror på for-
       dringshaverens forhold, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik
       eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hin-
       dringens ophør.
       stk.2. bestemmelsen i stk. 1 kan ikke medføre en forlængelse af fristerne efter § 3, stk.
       3, og kan højst forlænge andre frister eller tillægsfrister med 10 år.”
bestemmelsen fik sin nugældende affattelse ved lov nr. 522 af 2007 om forældelse af fordrin-
ger. det hedder i bemærkningerne til lovforslaget bl.a. (folketingstidende 2006-2007, tillæg
a, side 5597, 5598 og 5627):
       ”3.2.2.11. ukendskab til skyldnerens opholdssted og andre hindringer for afbrydelse af
       forældelse
       udvalget finder, at der fortsat bør ske suspension/udskydelse af forældelsesfristens ud-
       løb ved utilregnelig uvidenhed om skyldnerens opholdssted, og at der herudover også er
       behov for en lovregel om suspension i tilfælde, hvor en fordringshaver på grund af hin-
       dringer, der ikke beror på den pågældendes egne forhold, er afskåret fra at afbryde for-
       ældelsen, jf. betænkningens kapitel vii, afsnit 9.4.
       som eksempel på en relevant hindring kan nævnes det tilfælde, at skattemyndighederne
       ikke kan gennemføre en retssag mod en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi den
       fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af de danske skattemyndigheders krav.
                                         - 4 -
udvalget foreslår, at der indføres en tillægsfrist for fordringshaveren i tilfælde, hvor
denne er afskåret fra at afbryde forældelsen på grund af ukendskab til skyldnerens op-
holdssted eller på grund af en hindring, der ikke beror på den pågældendes egne for-
hold.
efter udvalgets opfattelse bør reglen om en tillægsfrist ikke kun gælde i relation til den
almindelige forældelsesfrist, men også i relation til særlige forældelsesfrister og tillægs-
frister.
udvalget foreslår en tillægsfrist på 1 år regnet fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik
eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hin-
dringens ophør. udvalget finder, at en tillægsfrist på 1 år må anses for tilstrækkelig til,
at fordringshaveren kan nå at varetage sine interesser, og at en frist af denne længde
samtidig stemmer overens med andre foreslåede tillægsfrister.
…
der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel vii, afsnit 9.5.
justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i
overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
…
der henvises til lovforslagets § 14 og bemærkningerne hertil.
…
til § 14
til stk. 1
ved bestemmelsen indføres en tillægsfrist for fordringshaveren på 1 år i tilfælde, hvor
fordringshaveren på grund af forskellige typer af hindringer er afskåret fra at afbryde
forældelsen.
det drejer sig om tilfælde, hvor fordringshaveren er afskåret fra at afbryde forældelsen
på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, der
ikke beror på den pågældendes egne forhold. de førstnævnte tilfælde har hidtil været
omfattet af suspensionsreglen i 1908-lovens § 3.
som eksempel på en relevant hindring som nævnt i 2. led kan nævnes det tilfælde, at
skattemyndighederne ikke kan sagsøge en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi
den fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af kravet. et andet eksempel findes
i vestre landsrets dom optrykt i ugeskrift for retsvæsen 1997.1259 v, hvor et kon-
kursbo efter et aktieselskab blev genoptaget efter at have været sluttet uden behandling
efter konkurslovens § 143.
tillægsfristen på 1 år regnes fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have
fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør.
begyndelsestidspunktet for tillægsfristen er således i relation til ukendskab til skyldne-
rens opholdssted udformet efter samme model som den generelle suspensionsregel i
lovforslagets § 3, stk. 2. når bortses fra tillægsfristens længde svarer ordningen til, hvad
der hidtil har været gældende efter 1908-lovens § 3, og der er ikke tilsigtet en ændring
                                                  - 5 -
       af praksis for så vidt angår spørgsmålet om, hvad der kan kræves af fordringshaveren
       med hensyn til at undersøge debitors opholdssted.
       det følger af bestemmelsen, at tillægsfristen ikke vil have betydning, hvis hindringen er
       ophørt mere end 1 år forud for forældelsesfristens udløb. en meget kortvarig hindring
       for at gøre kravet gældende, som indtræder inden for det sidste år af forældelsesfristen,
       vil ikke kunne betragtes som en hindring, der udløser tillægsfristen.
       bestemmelsen gælder ikke kun i relation til den almindelige forældelsesfrist, jf. § 3, stk.
       1, men også i relation til de særlige forældelsesfrister, eksempelvis §§ 5, 6 og 9. er der
       f.eks. tale om et krav, der hviler på et særligt retsgrundlag, jf. lovforslagets § 5, og fore-
       ligger der inden for det sidste år af den 10-årige forældelsesfrist for dette krav en hin-
       dring for at afbryde fristen, vil bestemmelsen i stk. 1 indebære en udskydelse af foræl-
       delsesfristens udløb i indtil 1 år efter hindringens ophør.
       den foreslåede regel i stk. 1 vil også kunne kombineres med tillægsfristerne nævnt i §§
       12 og 13. som eksempel kan nævnes et tilfælde, hvor der er tale om et erstatningskrav i
       anledning af strafbart forhold, og hvor der gælder en tillægsfrist efter lovforslagets § 13,
       2. pkt., i op til 1 år efter endelig afgørelse i en straffesag, i hvilken debitor er fundet
       skyldig, eller efter debitors vedtagelse af bøde mv. hvis skyldneren i et sådant tilfælde
       forsvinder, således at fordringshaveren er forhindret i at afbryde forældelsesfristen, vil
       denne i medfør af § 14, stk. 1, opnå endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra hindrin-
       gens ophør.
       bestemmelsen vil endvidere kunne kombineres med lovforslagets §§ 20-22 om forelø-
       big afbrydelse. hvis skyldneren forsvinder, men efterfølgende dukker op, og der inden
       udløbet af 1-årsfristen efter stk. 1 f.eks. indledes forhandlinger med skyldneren, vil for-
       dringshaveren have opnået endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra forhandlingernes
       afslutning, jf. § 21, stk. 5.”
anbringender
a har anført bl.a., at skat’s krav vedrørende indkomstårene 2006, 2007 og 2009 er foræl-
dede. skat har ikke foretaget rimelige bestræbelser på at kontakte ham under hans ophold i
usa i perioden fra den 15. december 2008 til 9. maj 2012, og skat har derfor ikke har væ-
ret i utilregnelig uvidenhed omkring hans opholdssted, således som det kræves efter forældel-
seslovens § 14, stk. 1, som en forudsætning for, at forældelsesfristen suspenderes.
skat burde have benyttet sig af den mailadresse, som han i maj 2009 ændrede i sin skatte-
mappe. endvidere burde skat have rettet henvendelse til den amerikanske ambassade, som
havde kendskab til hans amerikanske adresse, og skat skulle have forsøgt at fremsøge hans
opholdssted på nettet. skat har alene foretaget opslag i cpr-registeret, hvor det har været
angivet, at han har været udrejst til usa.
                                                  - 6 -
han kunne ikke angive sin amerikanske adresse i cpr-registeret, hvilket han telefonisk fik
bekræftet af en medarbejder i københavns kommune.
skat har anført bl.a., at kravene vedrørende indkomstårene 2006-2009 ikke er forældede.
skat har gennemført årlige opslag i cpr-registret, og skat er ikke forpligtede til uopfor-
dret at kontakte andre myndigheder eller udenlandske ambassader for at indhente oplysninger
om as opholdssted. a modtog to agterskrivelser inden hans udrejse til usa, og det var derfor
hans ansvar at oplyse skat om sit opholdssted i usa.
det bestrides, at cpr-registrets it-system ikke var i stand til at registrere as adresse i usa.
det er helt sædvanligt, at en udenlandsk bosat dansker får sin udenlandske adresse optaget i
cpr-registeret. det fremgår af cpr-loven, at personer med ophold i udlandet har ret, men
ikke pligt, til at få registreret sin aktuelle udenlandsadresse i cpr-registeret, hvortil offentlige
myndigheder og private kan sende vedkommendes post.
skattemappen er et personligt redskab for a, hvorfra han kan følge med i sin skattehistorik,
indhente egne kendte data såsom indberetninger fra pengeinstitutter, motoroplysninger, for-
skudsopgørelser, årsopgørelser mv. restance inddrivelses myndigheden (rim) anvender ikke
oplysninger i skattemappen i sit inddrivelsesarbejde og har som udgangspunkt heller ikke ad-
gang til oplysningerne i skattemappen. rim kan således ikke se, om den enkelte skatteyder
har tilknyttet en mailadresse til sin skattemappe. hvis en medarbejder fra rim undtagelsesvist
finder behov for at indhente oplysninger fra skattemappen, skal den pågældende fremsætte en
anmodning til sin nærmeste leder, der herefter skal vurdere sagen, herunder om behovet står
mål med indgrebet i skattemappen. såfremt lederen er enig, skal han rette henvendelse til
skats sikkerhedskontor med henblik på at få adgang til oplysningerne. sikkerhedskontoret
foretager også en prøvelse af grundlaget for anmodningen. først herefter kan rim få adgang
til de oplysninger om mailadresser mv., der måtte fremgå af skattemappen.
højesterets begrundelse og resultat
spørgsmålet i sagen er, om skat må anses for at have været i utilregnelig uvidenhed om as
opholdssted i usa i perioden fra december 2008 til den 9. maj 2012, således at forældelsen af
skat’s krav mod a vedrørende betaling af restskat mv. for indkomstårene 2006-2009 må
                                               - 7 -
anses for suspenderet i medfør af § 14, stk. 1, i 2007-loven om forældelse af fordringer (lov-
bekendtgørelse nr. 1063 af 28. august 2013).
forældelsesfristen er 3 år, jf. den nævnte lovs § 3, stk. 1, og skat’s krav mod a om betaling
af restskat vedrører indkomstårene 2006-2009. kravene vedrørende 2006 og 2007 var således
ikke forældet i december 2008, hvor a udrejste af danmark og tog ophold i usa, mens
kravet vedrørende 2008, som a anerkender, og kravet vedrørende 2009 endnu ikke var
forfaldne ved hans udrejse.
hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukendskab til
skyldnerens opholdssted, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik eller
burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1.
ifølge forarbejderne til denne bestemmelse er det en forudsætning for suspension af forældel-
sesfristen, at kreditor udfolder rimelige bestræbelser på at efterspore skyldnerens opholdssted
(jf. betænkning nr. 1460/2005, s. 279, der lå til grund for lovforslaget til forældelsesloven af
2007).
højesteret lægger til grund, at a hverken ved udrejsen af danmark eller under sit ophold i
usa registrerede sin adresse i usa i det centrale personregister (cpr), skønt han havde mu-
lighed for det, jf. cpr-lovens § 26, stk. 3. han gav heller ikke på anden måde skat medde-
lelse om sit opholdssted, men foretog i maj 2009 en elektronisk registrering af sin nye e-mail-
adresse i sin skattemappe hos skat.
højesteret lægger endvidere til grund, at skat under as ophold i usa i perioden fra decem-
ber 2008 til den 9. maj 2012 foretog årlige opslag i cpr, men ikke herudover forsøgte at til-
vejebringe oplysninger om hans adresse i usa.
højesteret finder, at skat ved de årlige opslag i cpr må anses for at have udfoldet rimelige
bestræbelser på at tilvejebringe oplysninger om as opholdssted, således at forældelsesfristen
for skat’s krav er udskudt, mens a havde ophold i usa, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1.
det kan således ikke anses for at være en forudsætning for udskydelse af forældelsesfristen, at
skat tillige skulle have forsøgt at indhente oplysning om as opholdssted ved henvendelse
                                              - 8 -
til den amerikanske ambassade eller andre amerikanske myndigheder eller ved sporing på
internettet eller gennem den elektroniske skattemappe.
da forældelsen for de af sagen omfattede skattekrav er afbrudt ved de mod a afholdte
udlægsforretninger inden 1 år efter hans tilbagevenden til danmark den 9. maj 2012, jf.
forældelseslovens § 18, stk. 1 og 2, er skat’s krav ikke forældede.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen til skat betale 20.000 kr.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne kendelses afsigelse og for-
rentes efter rentelovens § 8 a.