text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 21. januar 2019
sag 118/2018
a (tidligere … advokater aps)
(selv)
og
b
(selv)
mod
advokatnævnet
(advokat jakob s. arrevad)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 1. november 2017 og af østre
landsrets 3. afdeling den 27. februar 2018.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, vibeke rønne og lars
hjortnæs.
påstande
kærende, a og b, har nedlagt påstand om, at østre landsrets kendelse af 27. februar 2018 og
københavns byrets kendelse af 1. november 2017 ophæves hver i sin helhed.
a og b har endvidere nedlagt påstand om, at københavns byret og østre landsret ved for
københavns byret at have truffet en ulovhjemlet afgørelse og for østre landsrets at stadfæste
københavns byrets ulovhjemlede kendelse har krænket de kærendes retsgarantier efter
emrk art. 6, stk. 1, art. 13, art. 8 og protokol 1 art. 1, jf. emrk art. 41, hvorfor a og b skal
tilkendes erstatning hver med 15.000 kr.
indkærede, advokatnævnet, har nedlagt påstand om stadfæstelse af østre landsrets kendelse
af 27. februar 2018.
                                                - 2 -
advokatnævnet har endvidere over for kærendes påstand om tilkendelse af erstatning nedlagt
påstand om afvisning.
supplerende sagsfremstilling
ved beslutning af 10. oktober 2017 afviste københavns byret på grund af udeblivelse en rets-
sag anlagt af a (daværende … advokater aps) og b mod advokatnævnet uden at træffe
afgørelse om sagsomkostninger.
sagen for københavns byret omhandlede en række afgørelser fra advokatnævnet, hvor da-
værende advokat b var blevet pålagt en sanktion for at tilsidesætte god advokatskik.
københavns byrets begrundelse for at afvise sagen var sålydende:
      ”idet sagsøgernes processkrift vedrørende formaliteten, der skulle være indleveret den
      25. august 2017 ikke er indleveret rettidigt og da sagsøgerne efterfølgende ikke er frem-
      kommet en undskyldende forklaring for at processkrift er udeblevet, afvises sagen jf.
      retsplejelovens § 360, stk. 5.
      endvidere er berammelsesafgiften på 870 kr. til trods for rykkere herfor ikke betalt. sa-
      gens afvises derfor også af den grund jf. herved retsafgiftslovens § 62, stk. 3.”
ved brev af 23. oktober 2017 til københavns byret anmodede advokat jakob s. arrevad på
vegne af advokatnævnet om tilkendelse af sagsomkostninger i sagen.
ved mail af 25. oktober 2017 protesterede a og b imod, at sagen blev genoptaget med
henblik på rettens stillingtagen til fastsættelse af sagsomkostninger.
ved beslutning af 1. november 2017 bestemte københavns byret, at a og b hver skulle
betale 4.000 kr. i sagsomkostninger til advokatnævnet. begrundelsen var sålydende:
      ”der fremlagdes brev af 22. oktober 2017 fra sagsøgtes advokat jakob arrevad med
      anmodning om tillæggelse af omkostninger.
      retten bestemte herefter, at sagsøgerne … advokater og advokat b til sagsøgte,
      advokatnævnet inden 14 dage betaler sagens omkostninger med 4.000 kr. til hver i alt
      8.000 kr.
                                                - 3 -
      sagen sluttet på ny.”
a og b kærede med procesbevillingsnævnets tilladelse af 8. februar 2018 beslutningen til
østre landsret.
ved kendelse af 27. februar 2018 stadfæstede østre landsret byrettens afgørelse. begrundel-
sen var sålydende:
      ”ved beslutning af 10. oktober 2017 afviste københavns byret de sager, som ...
      advokater aps og b havde anlagt mod advokatnævnet. københavns byret traf i den
      forbindelse ikke afgørelse om sagsomkostninger. det fremgår ikke af sagen, at
      advokatnævnet forinden afgørelsen havde lejlighed til at fremsætte krav om
      sagsomkostninger.
      således som sagen foreligger oplyst for landsretten, lægges det til grund, at det beror på
      en ren forglemmelse, at byretten ikke traf afgørelse om sagsomkostninger i forbindelse
      med afvisningen i sagerne.
      efter retsplejelovens § 222 kan kendelser af procesledende karakter og beslutninger
      omgøres, når nye oplysninger foreligger, samt når retten i øvrigt finder det hensigts-
      mæssigt.
      retsplejelovens § 222 blev ændret ved lov nr. 260 af 8. juni 1979, hvorved bestemmel-
      sen fik sin nuværende affattelse. af betænkning nr. 698/1973 om behandling af borger-
      lige sager, der ligger til grund for lovændringen, fremgår på side 73 blandt andet:
               ”til nr. 10.
               ifølge den gældende bestemmelse i § 222 kan beslutninger, der ikke behøver at
               begrundes, samt kendelser af blot procesledende beskaffenhed omgøres, når nye
               oplysninger foreligger.
               en videregående omgørelsesadgang følger af § 290, stk. 1, hvorefter de i § 283
               og §§ 285-88 nævnte bestemmelser om bl.a. sammenlægning og adskillelse af
               borgerlige sager kan omgøres, når retten finder det hensigtsmæssigt.
               efter retsplejerådets opfattelse bør denne udvidede omgørelsesadgang gælde alle
               de i § 222 nævnte kendelser og beslutninger. det foreslås derfor at ændre § 222,
               således at omgørelse også kan ske, når retten finder dette hensigtsmæssigt.
               man har samtidig ved en ændret affattelse af § 222 tydeliggjort, at bestemmel-
               sen gælder alle beslutninger…”
      landsretten finder på baggrund heraf, at byretten var berettiget til at omgøre sin beslut-
      ning om at slutte sagerne og tage stilling til påstanden om tilkendelse af sagsomkostnin-
      ger, jf. principperne i retsplejelovens § 222.
                                                - 4 -
        efter sagens forløb finder landsretten ikke grundlag for at ændre den af byretten herefter
        trufne afgørelse om sagsomkostninger, hvorfor byrettens afgørelse stadfæstes.”
kendelsen er med procesbevillingsnævnets tilladelse af 14. juni 2018 indbragt for højesteret.
anbringender
a og b har anført navnlig, at retsplejeloven ikke indeholder hjemmel for en domstol til ex
officio at genoptage en afvist sag og tilkende den ene part sagsomkostninger. hvis
advokatnævnet skulle tillægges sagsomkostninger, burde københavns byrets beslutning af
10. oktober 2017 være kæret, hvilket ikke er sket. østre landsret har truffet en vilkårlig
afgørelse ved at stadfæste byrettens afgørelse, hvilket i sig selv udgør en krænkelse af den
europæiske menneskerettighedskonvention (emrk) artikel 6-1, artikel 8, artikel 13 og
protokol 1, art. 1, og københavns byret har også krænket konventionen. når der er sket
krænkelser af emrk og tilhørende protokoller, skal der ske oprejsning i form af bl.a.
annullering og/eller ændring af afgørelsen, erstatning eller passende administrative eller civile
sanktioner. kærende er selvmøder, og retten har derfor en skærpet pligt til at sikre, at parten
ikke hindres i at få en retfærdig rettergang ved en upartisk domstol.
advokatnævnet har anført navnlig, at der efter princippet i retsplejelovens § 222 er hjemmel
til at genoptage en afvist sag med henblik på at fastsætte sagsomkostninger, såfremt der ikke i
forbindelse med afslutningen af den pågældende sag blev truffet beslutning om sagsomkost-
ninger. i nærværende sag blev der ikke givet advokatnævnet lejlighed til at ytre sig om om-
kostningsspørgsmålet, og der er ikke tale om at omgøre en tidligere truffet beslutning om
sagsomkostninger.
der er ikke ved procesbevillingsnævnets afgørelse givet tilladelse til at indbringe et erstat-
ningskrav for højesteret. erstatningspåstanden fremstår som rettet mod byretten og landsret-
ten og ikke mod advokatnævnet. de kærendes påstand om erstatning skal derfor afvises.
højesterets begrundelse og resultat
procesbevillingsnævnet har den 14. juni 2018 meddelt tilladelse til at kære østre landsrets
kendelse af 27. februar 2018, som ikke angik en påstand om erstatning.
                                             - 5 -
højesteret afviser derfor kæremålet for så vidt angår kærendes påstand om erstatning, jf. her-
ved retsplejelovens § 392, stk. 3.
af de grunde, som landsretten har anført, og da det, som de kærende har anført om den euro-
pæiske menneskerettighedskonvention, ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster højeste-
ret landsrettens kendelse.
                                     thi bestemmes:
a og bs påstand om erstatning afvises.
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.


text:
                             højesterets dom
                         afsagt torsdag den 12. januar 2017
sag 223/2015
(2. afdeling)
jysk miljørens a/s
(advokat arne paabøl andersen)
mod
fredericia kommune
(advokat mads kobberø)
og
tryg forsikring a/s
(advokat morten boe svendsen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 27. maj 2014 og af vestre lands-
rets 14. afdeling den 9. juni 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard pe-
dersen, jon stokholm, lars hjortnæs og lars apostoli.
påstande mv.
parterne har gentaget deres påstande.
appellanten, jysk miljørens a/s, har oplyst, at det modregnede beløb rettelig udgør
462.526,10 kr.
anbringender
der er enighed om, at arten og omfanget af kommunens indsats var rimelig, og at jysk miljø-
rens’ virksomhed er omfattet af litra k, nr. 3, i bilaget til miljøskadeerstatningsloven.
                                                - 2 -
jysk miljørens a/s har navnlig anført, at indstævnte, fredericia kommune, ikke har krav på
godtgørelse for udgifterne til brand- og forureningsbekæmpelsen, der blev gennemført efter
ulykken den 22. oktober 2009. kommunens indsats var i sin helhed omfattet af beredskabslo-
vens § 12, og beredskabsloven giver ikke hjemmel til udgiftsrefusion.
miljøbeskyttelseslovens § 70 er ikke anvendelig på nogen del af beredskabsindsatsen, og
heller ikke miljøskadeerstatningsloven giver hjemmel til udgiftsrefusion i det foreliggende
tilfælde.
hvis jysk miljørens anses for erstatningsansvarlig for kommunens udgifter til forureningsbe-
kæmpelse eller en del af disse, skal medindstævnte, tryg forsikring a/s, i det indbyrdes for-
hold friholde jysk miljørens for ethvert beløb, som jysk miljørens måtte blive dømt til at be-
tale til fredericia kommune, samt erstatte beløbet på 462.526,10 kr., som kommunen har
modtaget fra jysk miljørens ved modregning. det følger af erstatningsansvarslovens § 25, at
tryg skal betale hele erstatningen i det indbyrdes forhold, fordi dansk industri rens var dæk-
ket af en ansvarsforsikring, hvorimod jysk miljørens ikke havde nogen forsikring. det er også
det rimeligste resultat i lyset af, at skaden er opstået som følge af groft uagtsomt forhold fra
dansk industri rens’ side, og at jysk miljørens ikke har handlet culpøst.
fredericia kommune har navnlig anført, at kommunens miljøindsats er omfattet af miljøbe-
skyttelseslovens § 70. kommunen har ikke krævet udgifterne til brandslukningen dækket,
men har begrænset sit erstatningskrav til udgifterne til selve forureningsbekæmpelsen. efter
bestemmelsen har kommunen krav på erstatning for udgifterne hos den ansvarlige. også i sin
egenskab af ejer af grunden med søen, som grænser op til jysk miljørens’ ejendom, er kom-
munen berettiget til erstatning for sine udgifter til forureningsbekæmpelse i og omkring søen.
jysk miljørens er ansvarlig for forureningen på et objektivt grundlag i henhold til miljøskade-
erstatningslovens § 3. forureningsulykken havde direkte sammenhæng med jysk miljørens’
aktiviteter i forbindelse med den miljøfarlige virksomhed, som er baggrunden for, at virksom-
heden er omfattet af det objektive ansvar efter miljøskadeerstatningsloven. ulykken opstod
således i forbindelse med virksomhedens modtagelse af miljøfarligt affald. fejlen kunne i
øvrigt være undgået, hvis jysk miljørens ikke havde været så uforsigtig at tillade visse kunder
at aflevere deres affald uden for den almindelige åbningstid, hvor der ikke var noget personale
                                                 - 3 -
til at kontrollere, at virksomhedens vejledning om aflevering af miljøfarligt affald på anlægget
blev overholdt.
tryg forsikring a/s har navnlig anført, at spørgsmålet om fordelingen af erstatningsansvaret i
det indbyrdes forhold mellem de erstatningsansvarlige parter skal afgøres efter erstatningsan-
svarslovens § 25. byretten og landsretten har med henvisning til ufr 1999.83 h med rette
lagt til grund, at jysk miljørens skal bære det fulde ansvar i det foreliggende tilfælde, hvor
ansvarsgrundlaget for dette selskab er objektivt, medens ansvarsgrundlaget for dansk industri
rens er culpa. ufr 2000.2058 h fører ikke til et andet resultat.
præventive hensyn og almindelige risikosynspunkter taler imod, at det ved ansvarsfordelingen
bliver en fordel for jysk miljørens, at dette selskab i modsætning til dansk industri rens har
undladt at sørge for ansvarsforsikring for sin farlige virksomhed.
dansk industri rens er erstatningsansvarlig for fejlen ved aflevering af det benzinholdige
spildevand, men der er ikke tale om grov uagtsomhed.
jysk miljørens nedlagde først en betalingspåstand mod tryg forsikring under hovedforhand-
lingen for byretten den 28. april 2014, og procesrente af et eventuelt regreskrav mod tryg kan
derfor ikke beregnes fra et tidligere tidspunkt.
retsgrundlag
erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1 og 2, og § 25 har følgende ordlyd:
        ”§ 19. i det omfang en skade er dækket af en tingsforsikring eller en driftstabsforsik-
        ring, er der ikke erstatningsansvar.
        stk. 2. reglen i stk. 1 gælder ikke, såfremt:
        1) den erstatningsansvarlige har forvoldt skaden forsætligt eller ved grov uagtsomhed,
        eller
        2) skaden er forvoldt ved udøvelse af offentlig eller erhvervsmæssig virksomhed eller
        virksomhed, der kan ligestilles hermed.
        …
        § 25.
                                                - 4 -
      den indbyrdes fordeling af erstatningsbyrden mellem flere solidarisk erstatningsansvar-
      lige foretages efter, hvad der under hensyn til ansvarets beskaffenhed og omstændighe-
      derne i øvrigt må anses for rimeligt.
      stk. 2. er en eller flere af de erstatningsansvarlige dækket af en ansvarsforsikring, gæl-
      der § 19, stk. 1 og 2, og § 21. i de tilfælde, der er nævnt i § 19, stk. 2, nr. 1 og 2, og §
      21, kan der ved den indbyrdes fordeling af erstatningsbyrden mellem skadevolderne ta-
      ges hensyn til foreliggende ansvarsforsikringer. § 20 finder tilsvarende anvendelse.”
i bemærkningerne til det pågældende lovforslag hedder det bl.a. (folketingstidende 1983-84,
2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 7, sp. 122-123):
      ”hvis der er to solidariske skadevoldere, hvor kun den ene har tegnet ansvarsfor-
      sikring, som udbetaler beløbet til skadelidte, er forsikringsselskabets regreskrav
      omfattet af § 19, stk. 1. dette betyder, at den anden skadevolders erstatningsan-
      svar bortfalder, medmindre forholdet er omfattet af § 19, stk. 2. hvis skadelidte
      har krævet erstatningsbeløbet hos den skadevolder, der ikke har tegnet forsikring,
      har denne regres mod ansvarsforsikringen for det fulde beløb. hvis begge skade-
      voldere har tegnet forsikring, finder § 19, stk. 1, ikke anvendelse.
      hvis § 19, stk. 1, som følge af reglerne i § 19, stk. 2, eller § 21 ikke finder an-
      vendelse, kan der ved den indbyrdes fordeling af erstatningsbyrden mellem ska-
      devolderne tages hensyn til foreliggende ansvarsforsikringer. dette vil i mange
      tilfælde medføre, at erstatningsansvaret kommer til at påhvile ansvarsforsikrin-
      gen.”
objektivt ansvar for miljøskader, der forvoldes af visse miljøfarlige virksomheder, følger af
miljøskadeerstatningsloven (lov nr. 225 af 6. april 1994). i bemærkningerne til lovforslaget
hedder det bl.a. (folketingstidende 1993-94, tillæg a, lovforslag nr. l 123, sp. 4729, 4733-
4736 og sp. 4743-4744):
      ”5. lovforslagets hovedindhold
      …
      5.2. ansvarsgrundlag
      miljøerstatningsudvalget har overvejet, om almindelige regler om erstatningsansvar for
      miljøskader bør udformes som et culpaansvar, et culpaansvar med omvendt bevisbyrde
      (præsumptionsansvar) eller et objektivt ansvar. efter en gennemgang af de forskellige
      typer af ansvarsgrundlag har et stort flertal i udvalget fundet, at generelle regler om er-
      statningsansvar for miljøskader bør bygge på objektivt ansvar.
                                          - 5 -
generelle regler om objektivt ansvar bør ifølge dette flertal gælde for erhvervsvirksom-
heder m.v. og offentlige virksomheder, der i almindelighed udfører særlig farlige eller
forurenende aktiviteter. der er herved lagt vægt på en afvejning af, hvem der bør bære
risikoen for miljøskader. i den forbindelse må det anses for mest rimeligt og hensigt-
mæssigt, at disse virksomheder m.v. betaler erstatning i anledning
af skade, som de forårsager som led i den særlig farlige eller forurenende aktivitet,
hvorved de opnår en indtjening. ud fra overordnede samfundsmæssige fordelingssyns-
punkter bør erstatningsudgifterne påhvile disse virksomheder, der som udgangspunkt vil
have mulighed for at fordele omkostningerne bredt inden for den enkelte erhvervsbran-
che.
endvidere må indførelse af objektivt ansvar anses at have præventiv betydning. virk-
somhederne vil med baggrund i risikoen for forureningsskade have en særlig tilskyn-
delse til at foretage foranstaltninger, der skal afværge, at skade overhovedet indtræffer.
endelig vil gennemførelse af almindelige regler om objektivt erstatningsansvar
være en væsentlig forbedring af skadelidtes retsstilling. kun ved gennemførelse af an-
svar på objektivt grundlag sikres det, at skadelidte vil kunne rejse krav om erstatning for
en skade over for skadevolder, uanset om skaden skyldes et hændeligt uheld.
der kan i det hele henvises til betænkningen, s. 116-123.
justitsministeriet kan tiltræde denne opfattelse og har udformet lovforslaget i overens-
stemmelse hermed.
…
5.7. forsikringsordninger eller lignende.
…
på denne baggrund og ud fra ønsket om en spredning af risikoen har et flertal i miljøer-
statningsudvalget foreslået en ordning med tvungen ansvarsforsikring for de omfattede
virksomheder.
...
under udvalgets arbejde og i forbindelse med høringen over betænkningen er der rejst
forskellige spørgsmål om en sådan forsikringspligt.
...
efter justitsministeriets opfattelse kan der således ikke ud fra undersøgelsen af de øko-
nomiske konsekvenser påvises et akut behov for etablering af forsikringsordninger eller
andre ordninger til finansiering af erstatning til skadelidte som supplement til lovens
gennemførelse af ansvarsregler.
på denne baggrund finder justitsministeriet, at en ordning med generelle regler om er-
statningsansvar for miljøskader ikke for tiden bør indeholde regler om obligatorisk an-
svarsforsikring som foreslået i betænkningen.
…
8. lovforslagets økonomiske og administrative konsekvenser
…
                                                - 6 -
      8.1. økonomiske konsekvenser for virksomhederne
      …
      det antages, at mange virksomheder også efter lovforslagets ikrafttræden vil vælge at
      være selvforsikrede. denne antagelse baseres på,
   •  at de fleste virksomheder har valgt at være selvforsikrede under den gældende retstil-
      stand, hvor de har pligt til at betale erstatning i forbindelse med ansvarspådragende
      (culpøse) miljøskader, og på,
   •  at omkostningerne ved at tegne forsikringer mod miljøskader er meget store set i for-
      hold til størrelsen af det typiske skadesbeløb ved miljøskader.
      hvis en virksomhed vælger at være selvforsikret, kan den i værste fald komme ud for en
      miljøskade, hvor erstatningens størrelse er meget stor i forhold til virksomhedens kapi-
      talgrundlag. denne risiko findes imidlertid også under den gældende retstilstand.
      …”
i de specielle bemærkninger til lovforslagets § 2 hedder det bl.a. (folketingstidende 1993-94,
tillæg a, lovforslag nr. l 123, sp. 4751)
      ”til nr. 4
      …
      i det omfang, miljømyndighederne efter reglerne i miljøbeskyttelseslovgivningen har ret
      eller pligt til at foretage afværgeforanstaltninger eller genopretning af miljøet, jf. herved
      miljøbeskyttelsesloven §§ 69- 70, vil omkostningerne hertil ligeledes kunne erstattes
      efter bestemmelsen.
      …”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om jysk miljørens a/s er erstatningsansvarlig for de udgifter, der var forbundet
med fredericia kommunes indsats efter forureningen, som opstod i området omkring selska-
bets modtageanlæg i forbindelse med brandulykken den 22. oktober 2009. i givet fald skal der
endvidere tages stilling til fordelingen af erstatningsbyrden mellem jysk miljørens og tryg
forsikring a/s som ansvarsforsikrer for dansk industri rens a/s.
erstatningsansvar
højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at kommunens erstatningskrav alene angår
udgifterne til den forureningsbekæmpelse, som ulykken gav anledning til. af de grunde, der
er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at jysk miljørens er erstatningsansvarlig for
                                                 - 7 -
kommunens krav. højesteret finder, at beredskabsloven ikke er til hinder herfor. for så vidt
angår forholdet mellem jysk miljørens og fredericia kommune tager højesteret derfor kom-
munens stadfæstelsespåstand til følge.
fordeling af erstatningsbyrden
den skade, fredericia kommune har lidt, er forvoldt ved udøvelse af erhvervsmæssig virk-
somhed, og dansk industri rens’ erstatningsansvar over for fredericia kommune er dækket
af ansvarsforsikringen hos tryg, mens jysk miljørens’ erstatningsansvar over for kommunen
ikke er forsikringsdækket. den indbyrdes fordeling af erstatningsbyrden mellem jysk miljø-
rens og tryg skal herefter i medfør af erstatningsansvarslovens § 25, jf. § 19, stk. 2, nr. 2, fo-
retages efter, hvad der under hensyn til ansvarets beskaffenhed og omstændighederne i øvrigt
må anses for rimeligt, idet der herved kan tages hensyn til ansvarsforsikringen hos tryg.
ved højesterets dom af 30. juni 2000 (ufr 2000.2058) er det fastslået, at erstatningsbyrden
for en skade forvoldt ved udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed af flere solidarisk ansvar-
lige skadevoldere, hvoraf kun den ene er dækket af en ansvarsforsikring, i det indbyrdes for-
hold mellem skadevolderne skal bæres af den ansvarsforsikringsdækkede skadevolder, med-
mindre der foreligger særlige omstændigheder, herunder hvis præventive eller økonomiske
hensyn i særlig grad taler for at pålægge den ikke forsikrede skadevolder en del af erstat-
ningsbyrden.
ved den højesteretsdom af 15. oktober 1998 (ufr 1999.83), der er henvist til i den indankede
dom, er det fastslået, at i et tilfælde, hvor begge skadevolderes erstatningsansvar er dækket af
en ansvarsforsikring, og hvor det ene forsikringsselskab hæfter på objektivt grundlag i kraft af
en lovpligtig ansvarsforsikring for skader forvoldt af motorkøretøjer, mens det andet forsik-
ringsselskab hæfter efter en almindelig ansvarsforsikring, må det førstnævnte selskab som
altovervejende hovedregel bære erstatningsbyrden ved den indbyrdes fordeling.
baggrunden for det strenge ansvar, som påhviler jysk miljørens i medfør af miljøskadeerstat-
ningsloven, er den væsentlige risiko for forurening, som virksomhedens aktiviteter indebærer.
det objektive ansvar er efter lovens forarbejder bl.a. begrundet i en afvejning af, hvem der bør
bære den økonomiske risiko ved miljøskader, samt i præventive hensyn, idet virksomhederne
                                              - 8 -
med baggrund i risikoen for forureningsskade vil have en særlig tilskyndelse til at foretage
foranstaltninger, der skal afværge, at skade overhovedet indtræffer.
på den anførte baggrund finder højesteret, at der foreligger særlige omstændigheder, som
taler for at pålægge jysk miljørens en del af erstatningsbyrden i det indbyrdes forhold mellem
jysk miljørens og tryg.
højesteret finder, at erstatningsbyrden skal fordeles mellem jysk miljørens og tryg med
halvdelen til hver.
tryg skal herefter betale jysk miljørens halvdelen af det modregnede beløb på 462.526,10 kr.
samt halvdelen af domsbeløbet på 25.166,07 kr., i alt 243.846,08 kr. med procesrente af
162.077,08 kr. fra den 31. juli 2012 (datoen for modtagelsen af adcitationsstævningen), af
35.921 kr. fra den 2. oktober 2012 og af 45.848 kr. fra den 4. februar 2013.
sagsomkostninger
højesteret finder ikke grundlag for at pålægge tryg at friholde jysk miljørens for nogen del
af udgifterne til sagsomkostninger, som selskabet skal betale i sagen mod fredericia kom-
mune.
i sagsomkostninger for højesteret skal jysk miljørens betale 40.000 kr. til fredericia kom-
mune.
tryg skal betale sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret til jysk miljørens med i
alt 101.560 kr. heraf er 80.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand og 21.560 kr. til
dækning af retsafgifter svarende til det vundne beløb.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at tryg forsikring a/s til jysk miljørens a/s
skal betale 243.846,08 kr. med procesrente af 162.077,08 kr. fra den 31. juli 2012, af 35.921
kr. fra den 2. oktober 2012 og af 45.848 kr. fra den 4. februar 2013.
                                            - 9 -
i sagsomkostninger for højesteret skal jysk miljørens a/s betale 40.000 kr. til fredericia
kommune.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal tryg forsikring a/s betale i alt
101.560 kr. til jysk miljørens a/s.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                          dom
afsagt den 20. december 2012 af vestre landsrets 10. afdeling (dommerne thomas jønler,
poul hansen og hanne aagaard) i kæresag
v.l. b–0426–12
nrgi fibernet a/s
(advokat ulrik christrup, kolding)
mod
herluf damgaard madsen
(advokat jørgen merrild bie ved advokat nicolai c. hansen, horsens)
og
v.l. b–0447–12
cisco systems-linksys (asia) pte. ltd.
(advokat peter smith, københavn)
mod
herluf damgaard madsen
(advokat jørgen merrild bie ved advokat nicolai c. hansen, horsens).
retten i horsens har den 25. november 2011 afsagt kendelse i 1. instans (rettens nr. bs 150-
1437/2010 og bs 150-2008/2010).
landsretten har den 26. januar 2012 meddelt tilladelse til kære af kendelsen, jf.
retsplejelovens § 253, stk. 4.
                                                - 2 -
påstande
for landsretten har nrgi fibernet a/s (herefter nrgi) gentaget sin påstand for byretten om
frifindelse.
cisco systems-linksys (asia) pte. ltd. (herefter cisco) har for landsretten ligeledes gentaget
sin påstand for byretten om frifindelse.
herluf damgaard madsen har påstået kendelsen stadfæstet, således at nrgi og cisco skal
anerkende, at herluf damgaard madsens eventuelle erstatningskrav i anledning af branden på
lilleskovvej 2, glud, horsens, den 12. juli 2007 ikke er bortfaldet ved forældelse.
kæresagerne har været forhandlet mundtligt.
supplerende sagsfremstilling
i dansk brand- og sikringsteknisk instituts rapport af 27. september 2007 om
brandundersøgelse er der i pkt. 7.2 om brandårsag anført følgende:
               ”med baggrund i årsagsundersøgelsen af ejendommens faste elektriske
               installationer og dertil tilsluttede brugsgenstande sammenholdt med
               brandskaderne på bygningen, kan det med overvejende sandsynlighed
               konkluderes, at branden var opstået som følge af varme udvikling fra
               komponenter, der var placeret på routerens printplade.”
under henvisning til konklusionen i den brandtekniske rapport skrev herluf damgaard
madsens advokat den 2. oktober 2007 til profiber (nu nrgi) og gjorde gældende, at nrgi er
erstatningsansvarlig for det tab, som herluf damgaard madsen har haft i forbindelse med
branden.
nrgis advokat besvarede henvendelsen ved brev af 12. oktober 2007, hvor det blev oplyst, at
nrgi ikke kan anerkende at være erstatningsansvarlig for følgerne af branden hos herluf
damgaard madsen den 12. juli 2007. der blev i den forbindelse bl.a. henvist til, at nrgi ikke
kan anerkende, at branden var forårsaget af den router, som nrgi havde leveret til herluf
damgaard madsen. der blev endvidere henvist til, at nrgi ikke havde produceret routeren,
                                                  - 3 -
men at denne var købt ved tech data denmark, bregnerødvej 144, 3460 birkerød, og var
produceret af linksys.
der er enighed mellem parterne om, at herluf damgaard madsen ikke formelt var part i den
isolerede bevisoptagelse i form af syn og skøn, som blev afholdt i sagen mellem hans
forsikringsselskaber og de kærende, men at han og hans advokat var til stede under
skønsforretningen den 14. november 2008. skønsmanden afgav sin erklæring den 17.
december 2008, og den 23. april 2010 blev der afgivet en supplerende erklæring.
procedure
nrgi har til støtte for sin påstand om frifindelse gjort gældende, at herluf damgaard
madsens eventuelle erstatningskrav er forældet såvel efter den dagældende § 14, stk. 1, i
produktansvarsloven som efter forældelsesloven, hvorfor et sådant krav i det hele er forældet,
jf. § 48, stk. 1, i lov nr. 523 af 6. juni 2007.
nrgi har i den forbindelse navnlig anført, at forældelsesfristen efter den dagældende § 14,
stk. 1, i produktansvarsloven begyndte at løbe den 12. juli 2007, hvor branden fandt sted, eller
i hvert fald senest den 2. oktober 2007, da herluf damgaard madsens advokat fremsatte
erstatningskrav over for nrgi. betingelserne i den dagældende produktansvarslovs § 14, stk.
1, om, at den skadelidte skal have kendskab til skaden og defekten, for at forældelsen af den
skadelidtes erstatningskrav begynder at løbe, var således opfyldt senest den 2. oktober 2007.
den 12. oktober 2007 blev herluf damgaard madsens advokat endvidere gjort bekendt med
producentens navn. da herluf damgaard madsen ikke afbrød forældelsen af sit eventuelle
erstatningskrav inden den 2. oktober 2010, er et sådant krav forældet efter den dagældende §
14, stk. 1, i produktansvarsloven.
på baggrund af de anførte omstændigheder er også forældelsesfristen efter forældelsesloven
begyndt at løbe den 12. juli 2007 eller i hvert fald senest den 2. oktober 2007, jf.
forældelseslovens § 2, stk. 4, jf. § 3, stk. 2. da herluf damgaard madsen ikke afbrød
forældelsen af sit eventuelle erstatningskrav inden den 2. oktober 2010, er et sådant krav
forældet efter forældelseslovens § 3, stk. 1.
                                                - 4 -
nrgi har endvidere anført, at forældelseslovens § 21, stk. 4, ikke finder anvendelse i
forholdet mellem herluf damgaard madsen og nrgi, da herluf damgaard madsen ikke var
part i sagen om isoleret bevisoptagelse i form af syn og skøn. herluf damgaard madsen var
ejer af den ejendom, hvor skønsforretningen blev foretaget, og det forhold, at han var til stede
under skønsforretningen kan ikke medføre, at han skal anses for part i den isolerede
bevisoptagelse.
cisco har til støtte for sin påstand om frifindelse tilsluttet sig nrgis synspunkter.
cisco har yderligere anført, at den pågældende router var mærket med såvel ”linksys” som
”cisco”, ligesom herluf damgaard madsen ved brevet af 12. oktober 2007 er blevet oplyst
om, hvem nrgi havde købt routeren af, og hvem der havde produceret den, hvorfor
forældelsesfristen er begyndt at løbe senest i oktober 2007. cisco har endvidere anført, at
herluf damgaard madsen på intet tidspunkt forud for stævningen af 23. december 2010 har
rejst et erstatningskrav direkte over for cisco.
herluf damgaard madsen har gjort gældende, at hans eventuelle erstatningskrav ikke er
forældet. han har i den forbindelse henvist til, at han reelt har været part i den isolerede
bevisoptagelse, hvorfor forældelsesfristen har været foreløbigt afbrudt, således at forældelse
tidligst ville være indtrådt 1 år efter afgivelsen af den supplerende skønserklæring, jf.
forældelseslovens § 21, stk. 4. da den supplerende skønserklæring er afgivet den 23. april
2010, og stævning er udtaget den 27. december 2010, er hans eventuelle erstatningskrav
således ikke forældet.
herluf damgaard madsen har endvidere anført, at forældelsesfristen under alle
omstændigheder tidligst løber fra et tidspunkt efter den 27. december 2007. betingelserne i
den dagældende § 14, stk. 1, i produktansvarsloven var således ikke opfyldt senest den 27.
december 2007, idet der på dette tidspunkt fortsat var tvivl om, hvorvidt routeren var skyld i
branden.
landsrettens begrundelse og resultat
i dansk brand- og sikringsteknisk instituts rapport af 27. september 2007 er det konkluderet,
                                                  - 5 -
at branden den 12. juli 2007 i herluf damgaard madsens ejendom beliggende lilleskovvej 2,
glud, horsens, med overvejende sandsynlighed var opstået som følge af varmeudvikling fra
komponenter, der var placeret på routerens printplade. herluf damgaard madsen gjorde under
henvisning til denne konklusion ved brev af 2. oktober 2007 gældende, at nrgi, der havde
leveret og installeret routeren, var erstatningsansvarlig for hans tab i forbindelse med branden.
ved brev af 12. oktober 2007 bestred nrgi erstatningspligten og oplyste i samme forbindelse
om, hvem der havde produceret routeren.
da denne sag først er anlagt den 27. december 2010, finder landsretten efter det anførte, at
herluf damgaard madsen i et tidsrum på i hvert fald mere end 3 år før sagens anlæg har været
bekendt med de omstændigheder, der begrunder hans erstatningskrav mod nrgi og cisco, jf.
herved både den dagældende § 14, stk. 1, i produktansvarsloven og den gældende § 14, stk. 1,
jf. forældelseslovens § 2, stk. 4, jf. § 3, stk. 2. det forhold, at nrgi og cisco vedvarende har
bestridt, at routeren var årsag til branden, kan ikke føre til at et andet resultat.
på denne baggrund, og da det forhold, at herluf damgaard madsen og hans advokat var til
stede under skønsforretningen i november 2008 i forbindelse med den isolerede
bevisoptagelse, heller ikke kan føre til et andet resultat, er herluf damsgaard madsens
eventuelle erstatningskrav forældet, jf. § 48, stk. 1, i lov nr. 523 af 6. juni 2007 om ændring af
forskellige lovbestemmelser om forældelse af fordringer m.v.
nrgis og ciscos påstande om frifindelse tages derfor til følge.
sagsomkostningerne ved disse kæresager fastsættes af byretten i forbindelse med dennes
afgørelse af sagsomkostningerne for byretten.
                                    t h i k e n d e s f o r r e t:
nrgi fibernet a/s og cisco systems-linksys (asia) pte. ltd. frifindes.


text:
                       højesterets kendelse
                           afsagt mandag den 11. maj 2015
sag 14/2015
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat hanne reumert)
i tidligere instans er afsagt kendelse af østre landsrets 23. afdeling den 19. september 2014.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: poul dahl jensen, jens peter christensen og hanne
schmidt.
påstande
kærende, t, har nedlagt påstand om, at anklagemyndighedens anke af retten på
frederiksbergs dom af 30. juni 2014 afvises.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
t blev ved retten på frederiksbergs dom af 30. juni 2014 idømt 14 års fængsel for
narkotikakriminalitet begået i forening med seks andre.
den 14. juli 2014, som var ankefristens sidste dag, ankede t dommen til østre landsret med
påstand om formildelse. den 22. juli 2014 kontraankede anklagemyndigheden dommen til
domfældelse i overensstemmelse med anklageskriftet samt til skærpelse.
                                                 - 2 -
t påstod anklagemyndighedens kontraanke afvist med henvisning til, at hans anke inden for
14 dage efter dommens afsigelse alene vedrører strafudmålingen, og at anklagemyndigheden
under disse omstændigheder er afskåret fra at iværksætte anke, der også omfatter spørgsmålet
om skyld, efter udløbet af 14 dage efter dommens afsigelse.
østre landsret afsagde kendelse den 19. september 2014, hvorved påstanden om afvisning
ikke blev taget til følge. landsretten anførte i sin begrundelse bl.a. følgende:
        ”der ses hverken efter bestemmelsernes ordlyd eller på andet grundlag at være holde-
        punkter for at forstå bestemmelserne således, at anklagemyndighedens mulighed for at
        kontraanke til skade for tiltalte er begrænset til alene at vedrøre strafudmålingen i til-
        fælde, hvor den af tiltalte iværksatte anke ikke omfatter bedømmelsen af beviserne for
        tiltaltes skyld.
        herefter, og da anklagemyndighedens kontraanke er iværksat inden 14 dage efter, at
        man blev bekendt med tiltaltes anke, tages forsvarerens begæring om afvisning af an-
        klagemyndighedens anke ikke til følge.
        …”
anbringender
t har til støtte for sin påstand om afvisning gjort gældende bl.a., at en kontraanke efter
retsplejelovens § 905 (efter ankefristens udløb) alene kan ske som modanke over for det, som
tiltaltes rettidigt indgivne anke vedrører. anklagemyndighedens anke skal således begrænses
til de forhold, som omfattes af ts anke.
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om stadfæstelse af landsrettens afgørelse
gjort gældende bl.a., at der hverken efter bestemmelsens ordlyd eller forarbejder er holde-
punkter for at antage, at anklagemyndighedens mulighed for at kontraanke til skade for tiltalte
er begrænset til alene at vedrøre strafudmålingen i tilfælde, hvor tiltaltes anke ikke omfatter
bedømmelsen af beviserne for tiltaltes skyld.
retsgrundlag
retsplejelovens § 905, stk. 1, lyder således:
                                                - 3 -
       ”er en dom eller afgørelse anket efter §§ 902 eller 903, kan også modparten anke (kon-
       traanke), når en sådan anke iværksættes inden 14 dage efter, at modparten har fået med-
       delelse om den anden parts anke, jf. dog stk. 2 og 3.”
bestemmelsen blev oprindeligt affattet ved lov nr. 90 af 11. april 1916, hvor den fremgik af
lovens § 949, stk. 2, med følgende ordlyd:
       ”er der i en ikke-nævningesag fra den ene side rejst anke, som ikke omfatter bevisbe-
       dømmelsen, kan modparten, selv om den ellers foreskrevne ankefrist for hans
       vedkommende er udløbet, indenfor 4 dage, efter at han har modtaget meddelelse om
       anken, paaanke dommens afgørelse af bevisspørgsmaalet.”
i forarbejderne til bestemmelsen (1892-proceskommisionens udkast til lov om strafferetsple-
jen, spalte 193) står der bl.a.:
       ”fremdeles er der, forsaavidt angaar almindelige underretssager, med hensyn til hvilke
       der fra den ene side rejses anke, som ikke omfatter bevisbedømmelsen, givet mod-
       parten ret til, uanset appelfristens udløb, at paaanke dommens afgørelse af bevis-
       spørgsmaalet, naar dette gøres inden 4 dage efter modtagelsen af ankemeddelelsen.
       det kan jo f.eks. tænkes, at en tiltalt af underretten vel er anset for at have foretaget en
       vis handling, men af retsgrunde er frifunden, og at overanklageren derefter paaanker
       underrettens afgørelse af retsspørgsmaalet. der bør da aabenbart gives tiltalte, der
       paastaar slet ikke at have foretaget den paagældende handling, adgang til at forsvare
       sig i appelinstansen ogsaa paa dette punkt.”
ved lov nr. 300 af 30. juni 1922 udgik § 949, stk. 2, og bestemmelsen fik et nyt stk. 1 med
følgende ordlyd:
       ”er anke fra den ene side rejst, kan dog modparten, selv om den i §§ 947 eller 948 for
       hans vedkommende foreskrevne frist er udløbet, paaanke sagen, naar ankemeddelel-
       sen iværksættes inden 14 dage, efter at den anden parts anke er meddelt ham.”
endvidere blev der i lovens § 962 tilføjet et nyt stk. 4 med følgende ordlyd:
       ”er anke i henhold til bestemmelserne i 2det stykke rejst, kan ogsaa modparten under
       iagttagelse af den i § 949, 1ste stykke, nævnte frist paaanke sagen.”
                                                - 4 -
i forarbejderne til lov nr. 300 af 30. juni 1922 (rigsdagstidende 1920-21, tillæg b, sp. 4212)
hedder det bl.a.:
       ”ændringsforslagene nr. 15-20 gaar ud paa at udvide adgangen til modanke i straffe-
       sager. ved retsplejelovens ankebestemmelser for saadanne sager med noget korte fri-
       ster har det nemlig vist som en væsentlig ulempe, at der, naar den ene part anker, og
       fristen for anke er udløbet, inden den anden faar meddelelse om anken, ikke er ad-
       gang for denne til ogsaa at anke. højesterets ankeudvalg har ganske vist for at bøde
       derpaa givet adgang til anke efter fristens udløb i medfør af § 949 i adskillige til-
       fælde, men særlig for politisagers vedkommende tiltrænges en lovmæssig adgang til
       indenfor en vis frist at have adgang til modanke.”
ved lov nr. 538 af 8. juni 2006 blev bestemmelserne i retsplejelovens § 949, stk. 1, og § 962,
stk. 4 (der ved lov nr. 369 af 13. juni 1990 blev til stk. 5) videreført i § 905, stk. 1, med den
nugældende ordlyd.
i forarbejderne til § 905 (folketingstidende 2005-06, tillæg a, s. 5426) står der bl.a.:
       ”stk. 1 viderefører med redaktionelle ændringer de gældende bestemmelser i retspleje-
       lovens § 962, stk. 5, og § 949, stk. 1, om en parts mulighed for at anke efter udløb af
       ankefristen, hvis anken iværksættes inden 14 dage efter meddelelse om modpartens
       anke (kontraanke).”
højesterets begrundelse og resultat
efter ordlyden af bestemmelsen i retsplejelovens § 905, stk. 1, og bestemmelsens forarbejder
er der ikke grundlag for at begrænse anklagemyndighedens mulighed for at kontraanke til
skade for tiltalte til alene at vedrøre strafudmålingen i tilfælde, hvor tiltaltes anke ikke omfat-
ter bedømmelsen af beviserne for tiltaltes skyld.
da anklagemyndighedens kontraanke er iværksat inden for fristen i retsplejelovens § 905, stk.
1, stadfæstes landsrettens kendelse.
                                         thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 27. marts 2015
sag 102/2013
(2. afdeling)
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat steffen sværke)
mod
shell olie- og gasudvinding danmark b.v.
(advokat nikolaj bjørnholm)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 22. afdeling den 22. marts 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, marianne højgaard pedersen,
thomas rørdam, poul dahl jensen og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, skatteministeriet, har over for indstævnte, shell olie- og gasudvinding dan-
mark b.v. (herefter ”shell”), nedlagt følgende påstande:
principalt:
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.    at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og ned-
      sættes med henholdsvis 3.769.950 kr. i 2002 og 7.692.401 kr. i 2003, og at shells anden
      indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
2.    at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 a nedsættes med
      1.755.000 kr. i 2005, og at shells anden indkomst i dette år som konsekvens heraf gen-
      optages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
                                               - 2 -
subsidiært (nr. 1):
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og ned-
     sættes med henholdsvis 3.769.950 kr. i 2002 og 7.692.401 kr. i 2003, og at shells anden
     indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
2.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 a nedsættes med
     27.629.345 kr. i 2004, 143.017.037 kr. i 2005 og 231.294.397 kr. i 2006, og at shells an-
     den indkomst i disse år som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med de tilsvarende
     ovennævnte beløb.
subsidiært (nr. 2):
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 i 2002 og 2003 gen-
     optages og nedsættes med 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at shells
     anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse be-
     løb, samt
2.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 a nedsættes med
     278.812.500 kr. i 2004, 323.257.447 kr. i 2005 og 412.131.100 kr. i 2006, idet nettoren-
     teindtægter på 1.755.000 kr. i 2005 og visse kursgevinster for disse indkomstår ikke skal
     medregnes, og at shells anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og
     forhøjes med disse beløb.
shell skal samtidig anerkende,
3.   at shell ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og
     henholdsvis 3 og 3 a i årene 2002-2006 alene kan fradrage kurstab opgjort efter et reali-
     sationsprincip, og
                                               - 3 -
4.   at shells kulbrinteindkomst som følge heraf for de enkelte indkomstår skal forhøjes med
     forskellen på kurstab opgjort efter lagerprincippet og kurstab opgjort efter realisations-
     princippet, og at selskabets anden indkomst tilsvarende skal nedsættes med denne forskel.
sagen hjemvises med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af kulbrinteindkomsten og
anden indkomst for så vidt angår årene 2002-2006.
subsidiært (nr. 3):
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 i 2002 og 2003 gen-
     optages og nedsættes med 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at shells
     anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse be-
     løb, samt
2.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 a nedsættes med
     306.441.845 kr. i 2004, 464.519.484 kr. i 2005 og 643.425.497 kr. i 2006, og at shells
     anden indkomst som konsekvens heraf tilsvarende genoptages og forhøjes med disse be-
     løb.
shell skal samtidig anerkende,
3.   at shell ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten efter kulbrinteskattelovens kapitel 2, 3 og
     3 a i årene 2002-2006 alene kan fradrage kurstab opgjort efter realisationsprincippet, og
4.   at shells kulbrinteindkomst som følge heraf for de enkelte indkomstår skal forhøjes med
     forskellen på kurstab opgjort efter lagerprincippet og kurstab opgjort efter realisations-
     princippet, og at selskabets anden indkomst tilsvarende skal nedsættes med denne forskel.
sagen hjemvises med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af kulbrinteindkomsten og
anden indkomst for så vidt angår årene 2002-2006.
subsidiært (nr. 4):
                                                - 4 -
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og ned-
     sættes med henholdsvis 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at shells
     anden indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb,
     samt
2.   at opgørelsen i 2004, 2005 og 2006 af shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelo-
     vens kapitel 2 og 3 a og shells anden indkomst hjemvises til fornyet behandling.
subsidiært (nr. 5):
frifindelse, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 genoptages og ned-
     sættes med henholdsvis 488.667.050 kr. i 2002 og 634.533.047 kr. i 2003, og at shells
     anden indkomst som konsekvens heraf genoptages og forhøjes med ovennævnte beløb,
     samt
2.   at shells kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelovens kapitel 2 og 3 a nedsættes med
     278.812.500 kr. i 2004, 323.257.447 kr. i 2005, og 412.131.100 kr. i 2006, idet nettoren-
     teindtægter på 1.755.000 kr. i 2005 og visse kursgevinster for disse indkomstår ikke skal
     medregnes, og at shells anden indkomst i disse år som konsekvens heraf genoptages og
     forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
shell olie- og gasudvinding danmark b.v. har påstået stadfæstelse.
shell har subsidiært og sideordnet påstået afvisning af skatteministeriets subsidiære påstand
2, 3. og 4. led, påstand 3, 3. og 4. led, samt påstand 4, 2. led.
skatteministeriet har anført, at nummereringen af de alternative subsidiære påstande ikke
bygger direkte på en prioritering, men at ministeriets synspunkter vedrørende valutakursre-
guleringer har været udgangspunktet for nummereringen. påstandene tager højde for de mu-
                                                - 5 -
lige udfald, sagen efter ministeriets opfattelse kan få, hvis der hverken gives ministeriet med-
hold i den principale påstand eller sker stadfæstelse af den indankede dom.
endvidere har skatteministeriet anført, at den principale påstand er udtryk for, at ministeriet
får medhold i sine principale synspunkter for højesteret om kursreguleringer og om renter. de
subsidiære påstande er udtryk for, at ministeriet får delvist medhold: i påstand 1 får ministe-
riet alene medhold i sit principale synspunkt om kursreguleringer. i påstand 2 får ministeriet
medhold i sit subsidiære synspunkt om kursreguleringer og i sit synspunkt om renter. i på-
stand 3 får ministeriet alene medhold i sit subsidiære synspunkt om kursreguleringer. i på-
stand 4 får ministeriet medhold i sit mere subsidiære synspunkt om kursreguleringer og i sit
synspunkt om renter. i påstand 5 får ministeriet alene medhold i sit synspunkt om renter.
anbringender
skatteministeriet har for højesteret ikke nedlagt påstand om frifindelse, da det anerkendes, at
ministeriets primære begrundelse for landsretten, nemlig at både renteindtægter og -udgifter
og kursgevinster og -tab generelt skal medregnes ved opgørelsen af kulbrinteskatteindkom-
sten, ikke har helt tilstrækkelig støtte i kulbrinteskattelovens ordlyd og andre retskilder. for-
ståelsen af kulbrinteskattelovens bestemmelser er usikker både med hensyn til beskatning og
med hensyn til fradrag.
med hensyn til kursreguleringer er det ministeriets principale synspunkt, at shells anvendelse
af lagerprincippet ved opgørelsen af selskabets valutakursreguleringer i kulbrinteindkomsten
– som en logisk nødvendighed – fører til, at valutakursgevinster på samme fordringer og gæld
(opgjort efter lagerprincippet) ligesom tab også er kulbrinteskatterelevante, jf. herved også
kursgevinstlovens bærende princip om symmetrisk behandling af kursgevinst/-tab på samme
fordring/gæld. dette gælder i hvert fald, hvor der som i sagen her er tale om, at shell selv har
valgt at opgøre og fradrage sådanne valutakurstab efter lagerprincippet, og hvor shells beslut-
ning har haft spejlvendte virkninger for så vidt angår shells koncerninterne tilgodehavender.
ministeriets principale synspunkt om kursreguleringer ligger til grund for den principale på-
stand og den subsidiære påstand 1.
det er ministeriets subsidiære synspunkt om kursreguleringer, at valget af lagerprincippet i al
fald medfører, at shell ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten i indkomstårene 2002-2006
                                               - 6 -
kun kan fratrække valutakurstab i kulbrinteindkomsten opgjort efter et realisationsprincip. en
anvendelse af lagerprincippet forudsætter logisk, at der også sker beskatning af kursgevinster
på de pågældende fordringer/gældsposter. det er derfor en nødvendig konsekvens af shells
standpunkt om, at valutakursgevinster ikke kan medregnes i kulbrinteindkomsten, at der hel-
ler ikke kan foretages fradrag for ikke realiserede kurstab efter lagerprincippet. ministeriets
subsidiære synspunkt om kursreguleringer ligger til grund for de subsidiære påstande 2 og 3.
ministeriet har mere subsidiært anført, at den måde, hvorpå shell med virkning fra december
2003 indrettede sig, indebærer, at der inden for kulbrinteindkomsten er sket en vilkårlig ind-
komstpåvirkning, som ikke skal anerkendes i skattemæssig henseende. valutakurstab på lånet
på 625 mio. usd (herefter ”625-lånet”) kan derfor ikke fratrækkes ved opgørelsen af selska-
bets kulbrinteindkomst. disse synspunkter ligger til grund for den subsidiære påstand 4. det
svarer til det, som ministeriet har anført nedenfor i relation til renter.
med hensyn til renter har ministeriet i første række anført, at renteudgifterne til 625-lånet i
indkomstårene 2004-2006 ikke kun medgik til finansieringen af selskabets indvindingsvirk-
somhed, men derimod til selskabets opbyggelse af betydelige likvide midler på rentebærende
konti, der holdes uden for indvindingsvirksomhed og dermed kulbrintebeskatning. under så-
danne omstændigheder bør en sædvanlig fortolkning af, hvad der er medgået til finansiering
af indvindingsvirksomheden, føre til, at der skal anlægges en nettoindkomstbetragtning ved
opgørelsen af de i øvrigt fradragsberettigede renteudgifter, jf. kulbrinteskattelovens § 4, stk. 4,
3. pkt. i anden række har ministeriet anført, at shell i 2004-2006 bevidst og i strid med tidli-
gere års forretningsmæssigt begrundede adfærd undlod at eliminere sin gæld. i stedet opar-
bejdede shell overskydende likviditet af betydelig størrelse og placerede disse midler kon-
cerninternt på rentebærende konti. henset til forskellene i rentesatsen på henholdsvis gæld
(høj) og indlån (lav) indebar låneomlægningen et økonomisk tab (om end den tilsvarende ge-
vinst forblev i koncernen, som følge af at såvel 625-lånet som indlånskontiene var koncern-
interne). disse omstændigheder må også føre til, at selskabets fradragsberettigede renteudgif-
ter skal opgøres efter et nettoindkomstprincip. shells – efter ministeriets opfattelse helt bevid-
ste – udnyttelse af de strukturforskelle, der skyldes en differentieret beskatning af forskellige
indkomstformer, har ikke været tilsigtet af lovgiver og er hverken i overensstemmelse med
lovens formål eller de hensyn, der ligger bag reglerne. denne vilkårlige indkomstpåvirkning
skal derfor ikke anerkendes i skattemæssig henseende.
                                              - 7 -
nettoindkomstbetragtningen ved opgørelsen af fradragsberettigede renteudgifter fører til, at
shell kun har fradrag i kulbrinteindkomsten for selskabets nettorenteudgifter i indkomstårene
2004 og 2006. samtidig anerkendes det, at selskabets nettorenteindtægter i indkomståret 2005
(1.755.000 kr.) ikke skal indgå i kulbrinteindkomsten. ministeriets synspunkt om renter ligger
til grund for den principale påstand og de subsidiære påstande 2 og 4.
shells beslutning om at udnytte hele trækningsrammen på 625-lånet ultimo 2003 var ikke
begrundet i forhold hos skattemyndighederne. i shells tidligere rentefradragssag havde skat-
temyndighederne anført, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for 625-lånet,
og at shell – med så betydelige likvide midler – kunne have været lånet foruden. shells æn-
drede finansieringsstruktur ultimo 2003 løste ikke det problem, som skattemyndighederne
påpegede i afgørelsen af 29. januar 2004 vedrørende fradrag for renteudgifter på 625-lånet for
indkomstårene 2000-2002.
for så vidt angår shells afvisningspåstande har skatteministeriet anført, at ministeriet ikke
har afgivet en bindende proceserklæring som påstået af shell. der er heller ikke i øvrigt
grundlag for at afskære nogen del af ministeriets subsidiære påstande om valutakursregule-
ring, jf. retsplejelovens §§ 383 og 384. en skatteansættelse på baggrund af påstandene vil ikke
være ugyldig efter fristreglerne i skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
shell har anført, at der i 2002-2006 ikke var hjemmel til at medregne valutakursgevinster og
renteindtægter ved opgørelsen af kulbrinteindkomst. kulbrinteskattelovens § 4, stk. 1 og 2,
indeholder en udtømmende opregning af de indtægter, der skal beskattes som kulbrinteind-
komst. denne opregning omfattede i 2002-2006 ikke valutakursgevinster og renteindtægter.
at § 4, stk. 1 og 2, ikke omfattede finansielle indtægter har støtte i lovens ordlyd, formål og
forarbejder. endvidere er det i embedsmandsrapporter fra 1992 og 2001 blevet påpeget, at der
ikke var hjemmel til at kulbrintebeskatte finansielle indtægter. en hjemmel til at medregne
valutakursgevinster og renteindtægter ved opgørelsen af kulbrinteindkomst blev først etable-
ret ved lov nr. 1277 af 16. december 2009.
anvendelse af lagerprincippet kan ikke skabe hjemmel til at medregne valutakursgevinster i
kulbrinteindkomsten eller til at begrænse størrelsen af de valutakurstab, der kan fradrages.
                                              - 8 -
lagerprincippet har kun betydning for, hvordan gevinster og tab opgøres. kursgevinstloven er
ikke på en sådan måde gennemsyret af et symmetriprincip, at der er grundlag for at fravige
udtrykkelige beskatnings- og fradragshjemler i kulbrinteskatteloven alene med henvisning
hertil.
shells renteindtægter kan ikke kulbrintebeskattes under henvisning til, at der skulle være sket
en vilkårlig indkomstpåvirkning. 625-lånet vedrørte shells indvindingsvirksomhed. der gæl-
der ikke et krav om, at selskaber skal anvende frie midler til at nedbringe gæld.
shell adskilte 625-lånet fra likvide midler som konsekvens af den tidligere rentefradragssag
vedrørende 2000-2002, hvor det oprindeligt var skattemyndighedernes opfattelse, at anven-
delsen af 625-lånet som kassekredit udgjorde en hindring for rentefradrag. ifølge skattemyn-
dighederne var det ikke muligt at verificere, at 625-lånet var anvendt til investeringer, idet
dette ville kræve, at pengestrømmene kunne adskilles. shell foretog adskillelsen for dermed at
sikre fremtidige rentefradrag.
til støtte for sine afvisningspåstande har shell anført, at ministeriets subsidiære påstande nr.
2, 3 og 4 indeholder nye påstande angående nægtelse af fradrag for valutakurstab. for lands-
retten afgav skatteministeriet en bindende proceserklæring om, at ministeriet ikke bestrider,
at renteudgifter og valutakurstab kan fradrages ved indkomstopgørelsen i det omfang, de ved-
rører indvindingsvirksomhed. de nye påstande bør afvises, da de er uforenelige med den bin-
dende proceserklæring og i øvrigt udgør nova omfattet af retsplejelovens §§ 383 og 384. end-
videre vil en skatteansættelse på baggrund af de nye påstande være ugyldig, da påstandene er
fremsat efter udløbet af ansættelsesfristerne i skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
supplerende sagsfremstilling
i en mail af 29. juli 2003 stillede toldskat en række spørgsmål til shell i forbindelse med
myndighedens revision af selskabets indkomstopgørelse. toldskat spurgte bl.a., hvad 625-
lånet skulle bruges til.
michael jørgensen, som var skattechef i shell, svarede følgende i en mail af 7. august 2003:
        ”låneoptagelse på [usd] 625 mio. dækkede indfrielse af eksisterende lån på usd 591
        mio. ved udløb og balancen på usd 34 mio. den ufinansierede del af [anlægsinvesterin-
                                                - 9 -
       gerne] iflg. dagældende 5 års investeringsplan. det lån der blev indfriet var også lån fra
       et shell selskab og blev oprindeligt optaget [for] at financiere anlægsinvesteringer.”
i et brev af 15. august 2003 sendte toldskat et mødeoplæg til shell i forbindelse med myn-
dighedens revision af selskabets indkomstopgørelse for 2001. i mødeoplægget var bl.a. anført
følgende:
       ”det er toldskat selskabsrevisionens opfattelse, at sogu [shell olie- og gasudvin-
       ding] ikke har haft reel fri dispositionsret over [625-lånet], og at såvel lånet som de af-
       holdte renteudgifter ikke vedrører filialens erhvervsmæssige virksomhed, hvorfor
       gældsforpligtelsen og de opgjorte renteudgifter ikke kan tillægges betydning ved opgø-
       relsen af den skattepligtige indkomst for sogu.”
i en mail af 19. august 2003 skrev ove lykke hindhede, som var rådgiver for shell, til mi-
chael jørgensen vedrørende kriterierne for at få rentefradrag i forbindelse med kulbrintevirk-
somhed.
følgende er anført i referat af et møde den 17. september 2003 mellem shell og toldskat an-
gående oplægget af 15. august 2003:
       ”[michael jørgensen] oplyste, at det i sogu var besluttet, at årets regnskabsmæssige
       overskud på driften skulle udloddes til aktionærerne og at anlægsinvesteringer skulle fi-
       nansieres med fremmedkapital. [michael jørgensen] pointerede, at der ikke blev udlod-
       det mere end årets overskud
       [michael jørgensen] oplyste, at lånet oprindeligt var et stående lån, men at sogu havde
       fået forhandlet sig frem til at der løbende kunne afdrages og lånes op igen afhængig af
       sogu’s likviditetsmæssige beredskab, således at sogu ikke skulle betale rente på lå-
       net samtidig med, at sogu lå inde med overskydende likviditet. lånet havde således
       reelt karakter af en kassekredit.
       …
       efter toldskat selskabsrevisionens opfattelse kan dommen [i tfs 1993, 7] ikke læses
       som en blåstempling af, at der kan optages lån af en filial uanset formålet hermed. der
       må fortsat lægges vægt på det forretningsmæssige synspunkt og om kapitalen anvendes
       til filialens drift. tfs 1993,7 vedrører indkomstårene 1981 - 1985, hvor der ikke var den
       store indtjening på aktiviteterne i nordsøen, hvilket er en afgørende forskel i forhold til
       sogu’s aktuelle forhold.”
i et brev af 2. oktober 2003 skrev michael jørgensen følgende til toldskat:
                                               - 10 -
      ”det forretningsmæssige aspekt
      efter dansk skattelovgivning og skatteretspraksis er det underordnet for rentefradrags-
      retten, hvad låneprovenuet bruges til. det betyder fx at private kan optage forbrugslån
      og fradrage renter. i statsskatteloven er renter nævnt særskilt i statsskattelovens § 6,
      stk. 1, litra e. der er således ikke krav om, at renter skal have en driftslignende karakter,
      herunder erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, hvilket er kravet for fradrag for
      driftsomkostninger, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
      at det er underordnet, hvad låneprovenuet anvendes til, fremgår tydeligt af højesterets
      dom offentliggjort i tfs 1993, 7. …
      overskydende likviditet, der skal bruges af filialen inden for kortere tid udloddes ikke.
      for at forbedre filialens resultat reduceres lånets hovedstol i disse perioder, for derved
      at reducere rentetilskrivningen. da royalty kun skal betales en gang om året og sel-
      skabsskatten 2 gange om året vil det være forretningsmæssigt uhensigtsmæssigt at ind-
      sætte beløbet på en indlånskonto, indtil betalingen skal finde sted. …”
som anført i landsrettens dom bestemte toldskat ved afgørelsen af 29. januar 2004, at shells
omtvistede fradrag for renter på 625-lånet ikke kunne godkendes. toldskat anførte i afgørel-
sen, at der efter myndighedens opfattelse ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at
optage lån til finansiering af shells aktiviteter, da shell i væsentlig grad var selvfinansierende.
som det ligeledes fremgår af landsrettens dom, ændrede skat ved afgørelse af 2. juni 2006
den tidligere afgørelse, således at rentefradraget blev godkendt. efter en fornyet vurdering af
sagen var det skats opfattelse, at lånet måtte anses for forretningsmæssigt begrundet, og at
det ikke alene var optaget af skattemæssige hensyn, hvorfor fradrag for de omtvistede rente-
udgifter blev godkendt. skat havde bl.a. henset til, at det var oplyst, at långiveren var un-
dergivet engelsk cfc-beskatning.
michael jørgensen har den 8. oktober 2014 afgivet en skriftlig erklæring, hvori følgende er
anført:
      ”jeg var frem til foråret 2004 ansat som skattechef for shell i danmark og havde derfor
      ansvaret for bl.a. indgivelse af selvangivelse samt i øvrigt den nødvendige kontakt med
      skattemyndighederne.
      jeg var således også den person, som mest direkte og umiddelbart var involveret i den
      skattesag, som skattemyndighederne indledte i sommeren 2003 vedrørende shells ret til
      at fradrage renteudgifterne på et lån fra et koncernforbundet udenlandsk selskab. jeg
                                               - 11 -
      deltog således i mødet med skattemyndighederne, ligesom det var mig, der fremsendte
      den ønskede dokumentation mv. til skattemyndighederne.
      så vidt jeg erindrer, var tummas hansen (finansdirektør i shell, danmark) også invol-
      veret. jeg erindrer dog ikke i hvilken udstrækning. jeg mener også, at min umiddelbare
      faglige reference i shell bill husthwaite (ansvarlig for up-stream skat for shell i eu-
      ropa) og hans chef jim robertson (chef for up-stream skat i shell) var involveret, men
      igen erindrer jeg ikke i hvilket omfang.
      i alle de år jeg har haft afleveret selvangivelse for shell (olie- og gasudvinding b.v.
      dansk filial) havde vi betragtet renteudgifter som en naturlig del af forretningen og in-
      deholdt disse i kulbrinteskatten. det var vores opfattelse, at skattemyndighederne nu
      anså det for et betydeligt problem, at vi anvendte lånet som en kassekredit og derfor
      ikke ville acceptere rentefradrag herfor i kulbrinteskatten. derfor besluttede vi at stoppe
      vores hidtidige praksis og i stedet lade lånet stå fuldt trukket op til de maksimale 625
      mio. dollar og herudover have løbende indtægter stående på de eksisterende indlåns-
      konti indtil disse skulle bruges. dette for at tilfredsstille skats krav om opdeling af fi-
      nansieringen.
      så vidt jeg erindrer, blev denne beslutning om at ophøre med at bruge kassekreditten
      ikke forelagt ledelsen i shell. det var en beslutning, som helt naturligt hørte hjemme i
      skatte- og finansafdelingen. jeg erindrer endvidere ikke, at der skulle laves eller blev la-
      vet noget specielt skriftligt materiale om det. jeg har muligvis skrevet nogen mails
      herom til forskellige i shell-koncernen, f.eks. tummas hansen eller bill husthwaite.
      muligvis har vi blot talt om det i telefonen.
      jeg har ingen e-mails eller andet skriftligt materiale om dette, da jeg forlod shell i for-
      året 2004.”
statsautoriseret revisor ove lykke hindhede har den 10. oktober 2014 afgivet en skriftlig
erklæring. det hedder heri:
      ”jeg var i 2003 og 2004 rådgiver for shell i danmark.
      jeg blev i sensommeren 2003 forelagt en henvendelse fra skattemyndighederne til shell,
      hvor skattemyndighederne lagde op til at ville nægte shell fradrag for renteudgifter ved-
      rørende et lån fra et selskab på bermuda eller barbados. i den forbindelse leverede vi
      input til michael jørgensen om de skatteretlige argumenter for at opretholde rentefra-
      draget.
      umiddelbart erindrer jeg ikke, at vi derudover var særligt involveret i denne sag, som
      michael jørgensen fra shell selv tog sig af. dog erindrer jeg - og dette har jeg fået be-
      kræftet efter at have fundet en e-mail af 19. august 2003, at det var min vurdering, at
      skattemyndighederne kunne have en sag vedrørende fradraget på lånet, hvis brugen af
      kassekreditfunktionen blev sidestillet med en ny låneoptagelse hver gang shell hævede
      beløb herfra. min vurdering var baseret på en dom fra 1993 - texaco-dommen. jeg fo-
                                                - 12 -
       reslog derfor, at shell undersøgte, om man havde hævet så mange gange på kassekre-
       ditten, at man ville komme til at overstige grænsen for, hvor ”stort” lånet måtte være.
       jeg kan ikke huske, om denne undersøgelse overhovedet blev foretaget af shell. jeg hu-
       sker heller ikke at have været taget nærmere med på råd om en omlægning / fastfrysning
       af lånet.
       jeg har, så vidt jeg erindrer, ikke set nogen interne emails eller andet skriftligt materiale
       fra shell, som vedrører beslutningen om at ændre lånet. jeg erindrer heller ikke at have
       ydet rådgivning til brug for en sådan beslutning. jeg har ikke i mine arkiver fundet
       skriftlige dokumenter, der redegør for shells beslutning om ændringen. jeg har dog se-
       nere konstateret, at hovedstolen ikke ændrede sig.
       den eneste anden rådgivning, jeg ydede shell i forbindelse med sagen, var, at jeg (og
       mine medarbejdere) i foråret 2004 lavede et notat til shell med de argumenter, vi syntes
       shell skulle bruge, når/hvis de klagede over afgørelsen til landsskatteretten. notatet in-
       deholder ingen rådgivning om shells finansiering.
       endvidere rådgav jeg i perioden shell om andre skattemæssige forhold, som ikke havde
       betydning for den af skattemyndighederne rejste sag.”
skatteministeriet har udarbejdet et støttebilag med oversigter over shells kursgevinster
og - tab i årene 2002-2006 opgjort efter et lagerprincip. den ene oversigt vedrører 625-lånet,
mens den anden oversigt i al væsentlighed omfatter indlånskontoen i usd. det fremgår heraf:
  625-lånet
  indkomstår kursgevinster kurstab
                   (dkk)            (dkk)
  2002               ca. 485 mio.                 -
  2003               ca. 575 mio.                 -
  2004               ca. 279 mio.                 -
  2005                          -     ca. 508 mio.
  2006               ca. 393 mio.                 -
  2002-2006        ca. 1.732 mio.     ca. 508 mio.
                                             - 13 -
   indlånskontoen i usd
   indkomstår kursgevinster kurstab
                (dkk)             (dkk)
   2002                        -   ca. 14,5 mio.
   2003                        -   ca. 30,4 mio.
   2004                        - ca. 101,7 mio.
   2005           ca. 321 mio.                 -
   2006                        - ca. 129,4 mio.
   2002-2006      ca. 321 mio.      ca. 276 mio.
skatteministeriet har endvidere udarbejdet et støttebilag med en oversigt over shells brutto-
renteindtægter og -udgifter i årene 2002-2006. det fremgår heraf:
   indkomstår bruttorenteindtægter bruttorenteudgifter          forskelsbeløb
                (dkk)                    (dkk)
   2002                   ca. 3,7 mio.           ca. 72,4 mio.           + 68,7 mio.
   2003                   ca. 7,6 mio.           ca. 54,5 mio.           + 46,9 mio.
   2004                  ca. 25,6 mio.           ca. 65,9 mio.           + 40,3 mio.
   2005                 ca. 137,5 mio.         ca. 135,8 mio.              - 1,7 mio.
   2006                 ca. 225,2 mio.         ca. 248,8 mio.            + 23,6 mio.
   2002-2006            ca. 399,6 mio.         ca. 511,5 mio.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår opgørelsen af shell olie- og gasudvinding danmark b.v.s kulbrinteindkomst
for 2002-2006 efter kulbrinteskatteloven for så vidt angår valutakursgevinster og -tab samt
renteindtægter og -udgifter.
kulbrinteskatteloven indeholder regler om beskatning af indtægter ved indvinding af kul-
brinter og sondrer mellem kulbrinteindkomst og anden indkomst. i lovens § 4, stk. 1 og 2,
                                                - 14 -
angives, hvilke indtægter der skal medregnes i kulbrinteindkomsten. indtil 2009 var finan-
sielle indtægter med direkte tilknytning til kulbrintevirksomhed ikke nævnt i § 4, stk. 1 og 2.
efter § 4, stk. 4, 1. pkt., skal kulbrinteindkomsten opgøres efter skattelovgivningens alminde-
lige regler. § 4, stk. 4, 3. pkt., bestemmer, at der ved opgørelsen af kulbrinteindkomsten kun
kan fratrækkes udgifter i det omfang, de vedrører indtægter som nævnt i stk. 1 og 2. i forar-
bejderne er det anført, at renter af lån kun kan fratrækkes i det omfang, lånene er medgået til
finansiering af indvindingsvirksomheden.
valutakursgevinster og -tab
det følger som anført af kulbrinteskatteloven, at kulbrinteindkomsten opgøres efter skattelov-
givningens almindelige regler. det medfører bl.a., at der for så vidt angår opgørelse af valuta-
kursgevinster og -tab må tages udgangspunkt i kursgevinstloven. denne lov bygger på et
princip om, at gevinster og tab på fordringer og gæld som udgangspunkt skal beskattes sym-
metrisk.
efter kursgevinstloven skal gevinster og tab opgøres enten efter et realisationsprincip eller
efter et lagerprincip. efter realisationsprincippet medregnes gevinst og tab på fordringer og
gæld i det indkomstår, hvor gevinsten eller tabet realiseres. efter lagerprincippet opgøres ge-
vinst og tab derimod i alle de indkomstår, hvor et låneforhold består, og opgørelsen sker ved,
at der foretages en beregning af forskellen mellem kursværdien af fordringen eller gælden ved
indkomstårets udløb og kursværdien ved indkomstårets begyndelse. der gælder særlige regler
for det tilfælde, at et låneforhold etableres eller ophører i løbet af et indkomstår.
i betænkning nr. 1050/1985 er det anført s. 48, at det, hvis lagerprincippet anvendes, er på-
krævet, at ikke kun tab, men også gevinster medregnes ved indkomstopgørelsen, da der i
modsat fald vil kunne forekomme tilfælde, hvor en skattepligtig opnår fradrag for et tab, selv
om den skattepligtige i realiteten ikke har lidt et tab.
shell har valgt at anvende lagerprincippet. en anvendelse af reglerne herom i kursgevinstlo-
ven fører til, at alle kursudsving – såvel tab som gevinster – skal medregnes, jf. den dagæl-
dende kursgevinstlovs § 25, stk. 2, og § 33. højesteret finder, at henvisningen i kulbrinte-
skattelovens § 4, stk. 4, 1. pkt., herefter indebærer, at shells valutakursgevinster og -tab med
hensyn til gæld og fordringer vedrørende indvindingsvirksomheden skal medregnes i kul-
                                              - 15 -
brinteindkomsten på grundlag af en opgørelse i overensstemmelse med kursgevinstlovens
regler om lagerprincippet.
i forarbejderne til ændringen af kulbrinteskatteloven i 2009 er det da også anført, at man siden
kulbrinteskattelovens indførelse i praksis har medregnet kursgevinster i kulbrinteindkomsten,
jf. folketingstidende 2009-10, tillæg a, lovforslag nr. l 21, s. 4, hvor der bl.a. henvises til
skatteministerens svar vedrørende kulbrinteskatteloven gengivet i tfs 1991.208. i højesterets
dom af 18. december 1992 (ufr 1993.143) er det tilsvarende forudsat, at ikke kun kurstab,
men også kursgevinster på samme lån skal medregnes i kulbrinteindkomsten.
højesteret finder herefter, at både shells valutakursgevinster og shells valutakurstab på gæld
og fordringer vedrørende kulbrintevirksomheden skal medregnes ved opgørelsen af selskabets
kulbrinteindkomst i indkomstårene 2002-2006.
renter
for højesteret angår tvisten for så vidt angår renter, om shell for indkomstårene 2004-2006
ved opgørelsen af fradraget i kulbrinteindkomsten for renteudgifter på 625-lånet skal mod-
regne med renteindtægter fra selskabets indlånskonti, således at det kun er nettorenteudgiften,
der kan fradrages (skatteministeriets standpunkt), eller om renteudgifterne på 625-lånet fuldt
ud kan fradrages i kulbrinteindkomsten, mens renteindtægterne på indlånskontiene alene be-
skattes som almindelig selskabsindkomst (shells standpunkt).
skatteministeriet har ikke anket landsrettens dom for så vidt angår størrelsen af de renteud-
gifter, som ansættelsen af shells kulbrinteindkomst for indkomstårene 2002 og 2003 ifølge
dommen skal nedsættes med, svarende til at renteindtægterne på selskabets indlånskonti (hen-
holdsvis ca. 3,7 mio. kr. og ca. 7,7 mio. kr.) ikke skal fratrækkes i renteudgifterne. skattemi-
nisteriet har herved for indkomstårene 2002 og 2003 anerkendt, at 625-lånet må anses som
medgået til finansiering af shells indvindingsvirksomhed, og at shell kan fradrage bruttoren-
teudgiften på 625-lånet i kulbrinteindkomsten uden at skulle modregne med renteindtægterne
fra indlånskontiene. det indebærer, at disse renteindtægter alene beskattes som almindelig
selskabsindkomst.
                                                - 16 -
ved udgangen af 2003 udnyttede shell lånerammen på 625-lånet fuldt ud og ophørte med at
anvende lånet som kassekredit. indtægter blev således ikke længere anvendt til at nedbringe
gælden på 625-lånet, men blev i stedet indsat på indlånskonti. parterne er enige om, at dette
isoleret set medførte, at shells renteudgifter på 625-lånet blev højere, og at denne forøgelse af
renteudgifterne ikke fuldt ud blev opvejet af en tilsvarende forøgelse af renteindtægterne på
indlånskontiene.
skatteministeriet har i første række gjort gældende, at 625-lånet i indkomstårene 2004-2006
ikke medgik til finansiering af shells indvindingsvirksomhed, men derimod til opbyggelse af
betydelige likvide midler på rentebærende indlånskonti. der bør derfor med udgangspunkt i
kulbrinteskattelovens § 4, stk. 4, 3. pkt., anlægges en ”nettoindkomstbetragtning” ved opgø-
relsen af de fradragsberettigede udgifter, således at shell i de tre indkomstår alene har fradrag
i kulbrinteindkomsten for selskabets nettorenteudgifter.
som anført foran har skatteministeriet for så vidt angår indkomstårene 2002 og 2003 aner-
kendt, at shell kunne fradrage bruttorenteudgiften på 625-lånet uden at skulle modregne med
renteindtægterne fra indlånskontiene, og at renteudgifterne i disse år således fuldt ud kunne
henføres til indvindingsvirksomheden. det fremgår, at der siden den 18. december 2003 hver-
ken er blevet sat beløb ind på eller trukket penge ud fra kontoen, og lånet på 625 mio. usd
har således stået urørt i indkomstårene 2004-2006. højesteret finder, at det forhold, at shell
fra ultimo 2003 ikke længere satte indtægter ind på kontoen for 625-lånet, ikke kan føre til, at
625-lånet har mistet den tilknytning til shells indvindingsvirksomhed, som skatteministeriet
har anerkendt frem til og med indkomståret 2003. shell havde ikke pligt til at benytte ind-
tægter fra f.eks. salg af olie og gas til at nedbringe gælden og dermed renteudgiften på 625-
lånet, og indsættelsen af indtægterne på indlånskonti i stedet giver ikke tilstrækkeligt grundlag
for skatteministeriets synspunkt om, at 625-lånet og dermed renteudgifterne i indkomstårene
2004-2006 ikke i det hele vedrørte kulbrintevirksomheden.
skatteministeriet har i anden række gjort gældende, at shell med virkning fra december 2003
har indrettet sig på en sådan måde, at der inden for kulbrinteindkomsten er sket en vilkårlig
indkomstpåvirkning, som ikke skal anerkendes i skattemæssig henseende. de af shell i 2004-
2006 selvangivne renteudgifter kan derfor kun fratrækkes i det omfang, de ikke modsvares af
renteindtægter.
                                                - 17 -
som anført ophørte shell fra december 2003 med at nedbringe gælden på 625-lånet med
indtægter fra f.eks. salg af olie og gas, idet shell i stedet indsatte indtægterne på rentebærende
indlånskonti. på daværende tidspunkt var det skattemyndighedernes opfattelse, at der ikke var
nogen forretningsmæssig begrundelse for at optage lån til finansiering af shells aktiviteter, da
selskabet i væsentlig grad var selvfinansierende, og shell blev ved afgørelse af 29. januar
2004 nægtet fradrag for renteudgifterne på 625-lånet. højesteret lægger i overensstemmelse
med michael jørgensens erklæring af 8. oktober 2014 til grund, at shells ændrede adfærd
havde baggrund i denne afgørelse, og at selskabet ved at adskille pengestrømmene fra driften
og 625-lånet ønskede at undgå, at der fremover ville kunne rejses tvivl om, at renteudgifterne
på lånet kunne fradrages i kulbrinteindkomsten.
ved kulbrinteskattelovens tilblivelse i 1982 var lovgiver opmærksom på, at indbyrdes afhæn-
gige selskaber gennem lånetransaktioner ville kunne opretholde en kunstig høj fremmedfinan-
siering og derigennem nedbringe indkomstgrundlaget for kulbrinteskatten, jf. folketingsti-
dende 1981-82, tillæg a, lovforslag nr. l 38, sp. 754. regeringen tilkendegav i tilknytning
hertil, at den i de kommende år nøje ville følge udviklingen i selskabernes anvendelse af
fremmed finansiering og indvirkningen heraf på indkomsten ved kulbrinteindvinding.
på den baggrund finder højesteret, at der ikke i synspunkter om vilkårlig indkomstpåvirkning
er tilstrækkeligt grundlag for at opgøre de renteudgifter på 625-lånet, der kan fradrages i kul-
brinteindkomsten, på en anden måde i indkomstårene 2004-2006 end i 2002-2003.
som følge af det anførte tiltræder højesteret landsrettens afgørelse for så vidt angår renterne.
konklusion
højesteret tager skatteministeriets subsidiære påstand 1 til følge. højesteret har herefter ikke
anledning til at tage stilling til shells afvisningspåstande.
sagsomkostninger
efter sagens karakter og udfald skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden
part for landsret eller højesteret.
                                             - 18 -
                                     thi kendes for ret:
skatteministeriet frifindes, dog således at ministeriet skal anerkende,
1.  at shell olie- og gasudvinding danmark b.v.s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelo-
    vens kapitel 2 og 3 genoptages og nedsættes med henholdsvis 3.769.950 kr. i 2002 og
    7.692.401 kr. i 2003, og at selskabets anden indkomst som konsekvens heraf genoptages
    og forhøjes med ovennævnte beløb, samt
2.  at shell olie- og gasudvinding danmark b.v.s kulbrinteindkomst efter kulbrinteskattelo-
    vens kapitel 2 og 3 a nedsættes med 27.629.345 kr. i 2004, 143.017.037 kr. i 2005 og
    231.294.397 kr. i 2006, og at selskabets anden indkomst i disse år som konsekvens heraf
    genoptages og forhøjes med de tilsvarende ovennævnte beløb.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part for landsret eller højesteret.