text:
                  højesterets kendelse
                       afsagt onsdag den 16. januar 2019
sag bs‐11578/2018‐hjr
3f fagligt fælles forbund som mandatar for a
(advokat bjørn elling)
mod
ankestyrelsen
(advokat flemming orth)
i tidligere instans er truffet afgørelse af østre landsrets 22. afdeling den 27. sep‐
tember 2017.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, poul dahl
jensen og lars hjortnæs.
påstande
kærende, 3f fagligt fælles forbund som mandatar for a, har principalt nedlagt
påstand om, at anmodningen om afholdelse af syn og skøn i form af
speciallægeundersøgelse fremmes, subsidiært at landsrettens kendelse ophæves
og sagen hjemvises til fornyet behandling i landsretten.
indkærede, ankestyrelsen, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
ankestyrelsen traf den 8. maj 2015 afgørelse om fastsættelse af as varige men
og erhvervsevnetab som følge af en arbejdsskade med højre skulder, der indtraf
den 30. september 2011.
as fagforening, 3f fagligt fælles forbund, anlagde herefter som mandatar sag
mod ankestyrelsen om prøvelse af styrelsens afgørelse.
                                              2
ved dom af 26. juni 2017 frifandt københavns byret ankestyrelsen med den be‐
grundelse, at a ikke havde godtgjort, at der forelå et sikkert grundlag for at
fastslå, at styrelsens fastsættelse af det samlede varige men og bedømmelse af
erhvervsevnetabet var fejlagtigt.
3f ankede byrettens dom til østre landsret og anmodede i ankestævningen
om, at der blev foretaget syn og skøn i form af en speciallægeundersøgelse med
henblik på at undersøge as gener som følge af arbejdsskaden, herunder
tilstedeværelsen af dobbeltsidige funktionsindskrænkninger.
ankestyrelsen protesterede herimod og henviste til, at sagen i stedet burde fo‐
relægges retslægerådet, og at ankestyrelsen i den forbindelse ikke ville mod‐
sætte sig, at retslægerådet eventuelt anmodede om en speciallægeerklæring.
landsretten afslog ved kendelse af 27. september 2017 3f’s anmodning om syn
og skøn med følgende begrundelse:
      ”i § 1 i lov nr. 60 af 25. marts 1961 om retslægerådet er bl.a. fastsat, at
      ”retslægerådets opgave er at afgive lægevidenskabelige og farmaceutiske
      skøn til offentlige myndigheder i sager om enkeltpersoners retsforhold.”
      tvisten i nærværende sager angår utvivlsomt ”enkeltpersoners retsfor‐
      hold”. når der ved lov er oprettet et særligt råd til at afgive lægevidenska‐
      belige skøn i bl.a. retssager, findes det rettest, at rådet får lejlighed til ind‐
      ledningsvist at tage stilling til de i sagen rejste lægevidenskabelige tvivls‐
      spørgsmål.”
landsretten bestemte herefter, at begæringen om syn og skøn ikke blev taget til
følge, men at der i stedet kunne stilles spørgsmål til retslægerådet.
anbringender
3f fagligt fælles forbund som mandatar for a har anført bl.a., at de forhold,
der ønskes afklaret ved afholdelse af syn og skøn i form af en
speciallægeundersøgelse, vedrører den synergieffekt, som skaden indebærer i
forhold til skadelidtes funktionsevne i såvel privat og erhvervsmæssig hen‐
seende. disse forhold er ikke tidligere undersøgt.
retslægerådet foretager ikke undersøgelser af skadelidte, og kan alene besvare
spørgsmål ud fra det foreliggende lægelige materiale. da der ikke foreligger op‐
lysninger om de forhold, der ønskes afklaret, vil retslægerådet ikke kunne ud‐
tale sig herom.
                                           3
hertil kommer, at de forhold, der ønskes afklaret, angår as generelle
funktionsniveau, idet dette har betydning for fastsættelse af hans er‐
hvervsevnetab. retslægerådet udtaler sig imidlertid aldrig om skadelidtes ge‐
nerelle funktionsniveau, og rådet udtaler sig ikke om den skadelidtes erhvervs‐
mæssige kapacitet, jf. herved bl.a. retslægerådets årsberetning for 2013, s. 24‐27.
retslægerådet udtaler sig alene i særlige tilfælde om, i hvilket omfang konkrete
lægefaglige forhold vil medføre en begrænsning af skadelidtes funktionsniveau
i forhold til enkeltstående og nøje definerede arbejdsfunktioner. en forelæg‐
gelse af sagen for retslægerådet vil også af denne grund være udsigtsløs og
alene indebære en betydelig og overflødig forlængelse af sagen.
§ 1 i lov om retslægerådet må fortolkes således, at rådet kan afgive lægefaglige
skøn til offentlige myndigheder i sager om enkeltpersoners retsforhold. lovgi‐
ver har selvsagt ikke ved bestemmelsen ønsket at tilsidesætte forhandlingsprin‐
cippet eller den frie bevisførelse. retslægerådet er derfor ikke enekompetent til
at afgive lægefaglige vurderinger til brug for retssager.
as helbredstilstand blev vurderet som stationær ved arbejdsskadestyrelsens
afgørelse af 6. november 2012, og arbejdsskadestyrelsen og ankestyrelsen har
ved deres efterfølgende afgørelser af 25. november 2013, 11. september 2014 og
8. maj 2015 vurderet, at der ikke var sket forandringer i hans helbredstilstand.
det kan derfor lægges til grund, at der ikke siden 6. november 2012 – og
dermed heller ikke siden ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 – er sket en
sådan udvikling i skadelidtes helbredstilstand, at en ny
speciallægeundersøgelse vil være misvisende i forhold til, hvordan hans
helbredstilstand var på tidspunktet for styrelsens afgørelse.
det er ikke korrekt, at det alene er de oplysninger, der forelå på tidspunktet for
ankestyrelsens afgørelse, som kan indgå i domstolsprøvelsen heraf. det ville i
givet fald betyde, at såvel ankestyrelsens anmodning om forelæggelse for rets‐
lægerådet og styrelsens fremlæggelse af egen lægefaglige vurdering af 28. fe‐
bruar 2016 måtte afskæres.
den ønskede speciallægeerklæring vil i øvrigt have til formål at tilvejebringe en
lægefaglig udredning om de personlige og erhvervsmæssige begrænsninger,
som as gener har for hans livsførelse og erhvervsudøvelse – altså et lægefagligt
skøn over konsekvenser af de etablerede gener. den vil således ikke have til
formål at tilvejebringe væsentlige nye oplysninger om selve generne.
landsretten har ved sin afgørelse anlagt en forkert juridisk vurdering, idet
spørgsmålet ikke er, om retslægerådet skal spørges, men derimod, om det vil
være overflødig bevisførelse efter retsplejelovens § 341 at få foretaget syn og
skøn i form af en speciallægeundersøgelse. derfor skal sagen subsidiært hjem‐
vises til landsretten til fornyet behandling.
                                            4
ankestyrelsen har anført bl.a., at retslægerådet har enekompetence til at afgive
det fornødne lægefaglige skøn vedrørende følgerne samt årsagssammenhæn‐
gen mellem as gener og arbejdsskaden den 30. september 2011, jf. § 1 i lov om
retslægerådet.
det følger af § 7 i retslægerådets forretningsorden, at såfremt det foreliggende
skriftlige materiale i en sag ikke skønnes at give tilstrækkeligt grundlag for rå‐
dets bedømmelse af sagen, kan rådet anmode parterne om at indhente yderli‐
gere skriftligt materiale til rådet – eventuel på baggrund af en fornyet undersø‐
gelse. der er ikke på nuværende tidspunkt påvist et behov for indhentelse af en
ny speciallægeerklæring, men hvis retslægerådet anmoder om en sådan erklæ‐
ring med henblik på diagnosticering mv., vil ankestyrelsen ikke modsætte sig
dette. der er således ingen risiko for, at retslægerådet kommer til at udtale sig
på et ufyldestgørende grundlag.
domstolsprøvelsen af ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 skal ske på
grundlag af as forhold på tidspunktet for styrelsens afgørelsen, jf. ufr
2018.2011 h. da en ny speciallægeerklæring vil angå as aktuelle
helbredstilstand og dermed indeholde nye oplysninger, der ikke indgik i og
ikke er dækkende for forholdene, som de var på tidspunktet for ankestyrelsens
afgørelse, er der ikke grundlag for at indhente en sådan. det kan ikke uden
videre lægges til grund, at as helbredsmæssige tilstand er den samme som på
tidspunktet for ankestyrelsens afgørelse, og at en speciallægeerklæring derfor
ikke vil indeholde nye oplysninger.
hvis a mener, at der efter ankestyrelsens afgørelse af 8. maj 2015 er
fremkommet nye oplysninger af væsentlig betydning for sagens afgørelse, må
han fremsætte en anmodning om administrativ genoptagelse af sagen. herefter
kan den administrative afgørelse i genoptagelsessagen indbringes for
domstolene, hvorved eventuelle nye oplysninger vil kunne inddrages og prø‐
ves.
det er korrekt, at retslægerådet ikke kan besvare spørgsmål om skadelidtes ge‐
nerelle funktionsevne, men en udtalelse herom er da heller ikke afgørende for
sagen, idet udmålingen af erhvervsevnetab er en retlig og ikke lægefaglig vur‐
dering, mens udmålingen af varigt mén sker på grundlag af de i sagens akter
beskrevne gener sammenholdt med arbejdsmarkedets erhvervssikrings menta‐
bel.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår for højesteret, om der skal gives tilladelse til syn og skøn i form af
en speciallægeundersøgelse af a.
                                           5
kærende ønsker ved speciallægeundersøgelsen at få belyst, hvilke gener as
arbejdsskade i højre skulder har medført, herunder om arbejdsskaden har
medført dobbeltsidige funktionsindskrænkninger.
højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at lægefaglige
skøn vedrørende as gener efter arbejdsskaden den 30. september 2011 som
udgangspunkt skal foretages af retslægerådet. højesteret finder det ikke
godtgjort, at der er grundlag for at fravige dette udgangspunkt. det bemærkes
herved, at retslægerådet, såfremt rådet måtte skønne, at det foreliggende
materiale ikke giver tilstrækkeligt grundlag for rådets skøn, kan anmode
parterne om at indhente yderligere skriftligt materiale til rådet, eventuelt en for‐
nyet lægeundersøgelse, jf. § 7 i retslægerådets forretningsorden.
højesteret finder herefter, at en speciallægeundersøgelse af a på det
foreliggende grundlag ikke kan tillades, jf. retsplejelovens § 341, og stadfæster
derfor landsrettens kendelse.
                                thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
i kæremålsomkostninger for højesteret skal 3f fagligt fælles forbund som
mandatar for a betale 5.000 kr. til ankestyrelsen. det idømte beløb skal betales
inden 14 dage fra denne højesteretskendelse og forrentes efter rentelovens § 8a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                          afsagt onsdag den 21. marts 2012
sag 180/2010
(2. afdeling)
nordisk film a/s
(advokat john kahlke)
mod
haspe holding aps
(advokat georg petersen)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 4. februar 2009 og af østre
landsrets 9. afdeling den 22. marts 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, niels grubbe, marianne højgaard
pedersen, henrik waaben og oliver talevski.
påstande m.v.
appellanten, nordisk film a/s, har påstået frifindelse.
indstævnte, haspe holding aps, har gentaget sin påstand om, at nordisk film skal aner-
kende, at 196.407,88 kr. med tillæg af forholdsmæssigt påløbne renter deponeret i nykredit
bank a/s (tidligere forstædernes bank), konto 54702741842, frigives til fordel for haspe
holding. haspe holding har subsidiært påstået stadfæstelse.
der er under hovedforhandlingen blevet vist uddrag af afsnit 5 med titlen ”når de små bliver
store” fra tv-serien ”dansk film skat”. endvidere er ole roos’ film med titlen ”dansk film
100 år” blevet vist.
                                               - 2 -
højesterets begrundelse og resultat
nordisk films ret til kabelretransmissions- og blankbåndsvederlag
det fremgår af § 1 i aftalen fra oktober 1994 mellem i/s danske filmproducenter og tv2
danmark, at aftalen ”vedrører tv 2’s rettigheder til visning af brudstykker af danske film
hvortil isd er indehaver af visningsrettighederne til free-tv”. aftalen nævner ikke spørgs-
målet om overdragelse af filmproducenternes ret til kabelretransmissions- og blankbånds-
vederlag. det lægges efter de afgivne forklaringer til grund, at spørgsmålet om overdragelse
af disse rettigheder heller ikke blev drøftet under forhandlingerne om aftalen, og at i/s dan-
ske filmproducenter i øvrigt ikke var berettiget til at disponere over dem. højesteret tiltræder
derfor, at der ved aftalen ikke skete overdragelse af filmproducenternes ret til kabelretrans-
missions- og blankbåndsvederlag, jf. herved også ophavsretslovens § 53, stk. 3.
herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at nordisk
film er berettiget til kabelretransmissions- og blankbåndsvederlag vedrørende de i tv-serien
anvendte filmklip, som stammer fra filmværker, der er produceret af nordisk film.
haspe holdings ret til kabelretransmissions- og blankbåndsvederlag
højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at tv-serien udgør et samleværk,
der nyder ophavsretlig beskyttelse efter ophavsretslovens § 5.
højesteret tiltræder herefter, at haspe holding tillige er berettiget til kabelretransmissions- og
blankbåndsvederlag vedrørende de i tv-serien anvendte filmklip, som stammer fra filmværker,
der er produceret af nordisk film.
fordeling og konklusion
der ligger en væsentlig skabende indsats bag tv-serien, men der er samtidig tale om en meget
omfattende anvendelse af klip fra film, der er produceret af bl.a. nordisk film. på denne bag-
grund tiltræder højesteret, at det deponerede beløb med forholdsmæssigt påløbne renter bør
fordeles ligeligt mellem haspe holding og nordisk film.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                            - 3 -
under hensyn til sagens udfald skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for højesteret
til modparten.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den bemærkning, at den konto, hvor beløbet er deponeret,
nu føres af nykredit bank a/s.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til modparten.


text:
-
                                   udskrift
                                       af
                      sø- og handelsrettens dombog
                                   ──────────
  den 11. januar 2000 kl. 10.00 blev af retten i sagen
  v-0122-97
  oy karl fazer ab
  (advokat lars karnøe)
    mod
  støvring bolcher a/s
  (advokat kim munk-petersen)
  hovedintervenient:
  trimex c. nielsen gmbh & co. kg
  (advokat christian theodor kjølbye)
  afsagt sålydende
                                     d o m:
  sagens hovedspørgsmål er om sagsøgeren oy karl fazer ab i medfør af eksportreglen i
  varemærkelovens § 4, stk. 3, nr. 3 kan forbyde støvring bolcher a/s at sælge bolcher til
                                               - 2 -
hovedintervenienten trimex c. nielsen gmbh & co. kg i poser med varemærket tyrkisk
peber.
karl fazer har nedlagt følgende påstande:
1. det forbydes støvring bolcher fortsat at emballere, oplagre og eksportere varer i et
vareudstyr svarende til det i bilag 1 afbildede eller andre vareudstyr påført de karl fazer
tilhørende varemærker perelly og/eller tyrkisk peber eller mærker der er kvasi-identiske
hermed, herunder türkisch pfeffer.
2. støvring bolcher skal til karl fazer betale et af retten fastsat vederlag og erstatning for
udnyttelsen af karl fazers varemærke.
3. støvring bolcher skal destruere eksisterende lagre af emballage som vist i sagens bilag 1
eller andre emballager påført de karl fazer tilhørende varemærker perelly og/eller tyrkisk
peber eller mærker der er kvasi-identiske hermed, herunder türkisch pfeffer.
4. støvring bolcher skal anerkende at det af karl fazer ved fogedretten i aalborg ved kendelse
af 15. september 1997 nedlagte forbud er lovligt gjort og forfulgt og godtgøre karl fazer de
med forbudets nedlæggelse og justifikationssagens gennemførelse forbundne omkostninger.
støvring bolcher har påstået frifindelse.
støvring bolcher har nedlagt selvstændig påstand om at karl fazer skal anerkende at eksport
af bolcher fra danmark i poseemballeret stand under varemærket türkisch pfeffer til trimex'
forretningssted i tyskland alene med henblik på afsætning i tyskland ikke er i strid med karl
fazers varemærkerettighed ifølge vr 01.560 1986 (tyrkisk peber perelly) og vr 2577 1997
(tyrkisk peber).
støvring bolcher har endvidere nedlagt påstand om at karl fazer skal betale sagsomkostninger
i forbudssagen inkl. kæremålet til vestre landsret.
trimex har nedlagt påstand om at karl fazer skal anerkende at eksport af bolcher fra danmark
i poseemballeret stand under varemærket türkisch pfeffer til trimex' for retningssted i
tyskland alene med henblik på afsætning i tyskland ikke er i strid med karl fazers
                                              - 3 -
varemærkerettighed ifølge vr 1560 1986 (tyrkisk peber perelly) og vr 2577 1997 (tyrkisk
peber).
karl fazer har over for de selvstændige påstande nedlagt påstand om frifindelse.
sagens bilag 1 er en pose med salmiaklakridsbolcher. på forsiden af posen står på blå bund
med hvide og gule bogstaver:
                          ekstra hot
                                 tyrkisk peber
nedenunder på gennemsigtig bund er i en gul cirkel vist en ildsprudende turbanklædt person
der holder en rund genstand mellem tommel- og pegefinger.
forneden står på blå bund perelly med særlig skrift idet p'et rækker ind over -erelly.
endvidere er der et flamme lignende billede i p'ets stamme. et r i en cirkel angiver at perelly
er registreret varemærke. ud for perelly er vist et dansk flag hvorunder er anført "qualität
aus dänemark". på posens bagside står bla. perelly med den særlige skrift med flamme i p'et
og türkisch pfeffer. det oplyses at importøren er trimex i harrislee.
varemærket perelly med den særlige skrift er registreret første gang den 31. maj 1968 efter
ansøgning af 19. december 1967 (vr 1478 1968). det er et figurmærke og er registreret for
klasse 30. det tilhører karl fazer.
i klasse 30 er endvidere registreret et figurmærke tyrkisk peber perelly den 4. juli 1986 efter
ansøgning den 16. juli 1984 (vr 1560 1986). mærket indeholder perelly med den særlige
skrift med flamme i p'et, hvorunder står tyrkisk peber. neden under er vist en formentlig ild-
sprudende pjerrotlignende eller turbanklædt person i en cirkel hvorom står "for den gode
smag" på dansk, tysk, engelsk og svensk. i personens hovedbeklædning står perelly med
den særlige skrift og med flamme i p'et. mær ket tilhører karl fazer.
mærkerne vr 1478 1968 og vr 1560 1986 tilhørte oprindelig sukkervarefabrikken perelly a/s i
støvring. karl fazer overtog aktiemajoriteten og varemærkerne i 1989. senere har karl fazer
ladet ordmærket tyrkisk peber registrere (vr 2577 1997).
                                               - 4 -
trimex, der var eneforhandler for tyskland af bl.a. tyrkisk peber indtil 1996, har i tyskland
registreret et varemærke perelly türkisch pfeffer i klasse 30 (nummer 1070396, indført den 16.
november 1984). det viser perelly med den særlige skrift hvorunder står türkisch pfeffer.
endvidere er vist den ildsprudende turbanklædte person svarende til figuren beskrevet ovenfor
under beskrivelsen af bolcheposen. det er oplyst at karl fazer har søgt om registrering af et
mærke for tyrkisk peber i tyskland. sagen er ikke afsluttet.
det oplyses i et brev af 25. april 1985 fra sukkervarefabrikken perelly til trimex at fabrikken
havde anvendt perelly i ca. 10 år før det blev registreret i 1967. af referat af et møde
angivelig den 3. december 1985 mellem kaj hansen, trimex og repræsentanter for
sukkervarefabrikken perelly fremgår bl.a. at der i tyskland verserede en sag mellem
sukkervarefabrikken og dækproducenten pirelly om retten til mærket perelly. af referatet ses
også at trimex ikke havde betalt for de klicheer som sukkervarefabrikken havde fået lavet til
det tyske marked. til gengæld havde fabrikken ikke betalt noget til registreringer, retssager
eller bøder.
i brev af 17. marts 1989 fra advokat kurt skovlund der repræsenterede karl fazer, til perelly
a/s' advokat hedder det "at der bør udarbejdes en komplet og fyldestgørende fortegnelse over
samtlige de immaterielle rettigheder - herunder naturligvis specielt varemærker - som
sukkervarefabrikken perelly a/s er indehaver af..." det samme fremgår af brev af 25. april
1989 fra samme til sukkervarefabrikken perelly a/s.
i closing-memorandum af 8. maj 1989 vedrørende karl fa zers køb af aktier i
sukkervarefabrikken perelly a/s af peder og allan fjeldsten vedrørende et møde den 3. maj
1989 hvori også deltog finn vedsted hedder det at sukkervarefabrikken perelly a/s ikke havde
udarbejdet den ønskede liste over bl.a. varemærker. det blev oplyst at selskabets registrering
af varemærket tyrkisk peber i vesttyskland var foretaget af trimex. perelly a/s havde afholdt
alle omkostninger i forbindelse med registreringen "og sælgerne gik ud fra som givet, at det
således tysk indregistrerede varemærke ubetinget tilhørte perelly, men sælgerne ønskede dog
ikke at indestå herfor".
af en oversigt over sukkervarefabrikken perelly a/s' aftaler fremgår for tyskland "trimex
gmbh. importselskab for lekkerland i slesvig-holsten. primær distribution - grænsekiosker -
sekundært det tyske marked. har registreret vores varemærke tyrkisk peber i tyskland. ingen
skriftlige aftaler iøvrigt".
                                              - 5 -
af en "agenda" formentlig vedrørende møde den 25. april 1991 mellem sukkervarefabrikken
perelly a/s og brdr. a & e petersen a/s er under tyskland anført perelly. med håndskrift står
der ud for dette "es war das 1. mal über unser warenzeichen mit dem neuen firmeninhaber
geredet" formentlig skrevet af kaj hansen.
produktionen af tyrkisk peber blev i september 1994 flyttet til a/s nordic candy i kolding. i
brev af 24. oktober 1994 fra dette selskab til lekkerland nord gmbh & co. kg henvises til
møde mellem nordic candy, lekkerland og kaj hansen om en forhandleraftale. i brevet hedder
det at det er en forudsætning for en forhandleraftale at det tyske varemærke 1 070 396 bliver
overført til nordic candy. på brevet har kaj hansen skrevet "nein! vertrag wurde nie
unterzeichnet". på et udkast fra nordic candy til forhandleraftale har kaj hansen skrevet "no"
ud for en passus om at a/s perellys varemærkerettigheder tilfalder nordic candy. i et udkast
til aftale udarbejdet af trimex og lekkerland hedder det:
"...
perelly verpflichtet sich, trimex die süsswaren in der von trimex vorgeschriebenen
ausstattung/konfektionierung zum zwecke des vertriebs in vertragsgebiet zu liefern.
dabei sind insbesondere die von trimex vorgebegenen bezeichnungen (warenzeichen) zu
verwerden...
trimes ist inhaberin des deutschen warenzeichen (bildzeichen) nr. 1070396 "perelly türkisch
pfeffer"
...
trimex verpflichtet sich, unter diesem warenzeichen keine anderen als die von perelly
gelieferten süsswaren zu vertreiben. im übrigen unterliegt trimex keiner vertriebs- oder
bezugsbeschränkung.
..."
trimex har i interventionsstævningen bl.a. oplyst at trimex er et datterselskab i den tyske
lekkerland-koncern. samarbejdet med sukkervarefabrikken perelly begyndte i 1982. trimex
varetog markedsføringen i tyskland og afholdt samtlige markedsføringsomkostninger.
produktionen i kolding hos nordic candy blev i december 1995 flyttet til finland. samhandlen
                                              - 6 -
mellem karl fazer og trimex ophørte i 1996. i forbindelse hermed skrev karl fazer den 29.
april 1997 til trimex at man havde indpakningsmaterialer liggende. "this material is as you
know exclusive for trimex because of the private label nature of our business". karl fazer
forventede at trimex købte materialet, ialt 595.000 poser til en værdi af 78.069 fim.
det er oplyst at trimex har søgt om registrering af turkish pepper gennem madrid-protokollen
med danmark som designeret land. ansøgningen blev afslået i 1998 på grund af mærkets
forvekslelighed med tyrkisk peber.
efter at karl fazer havde konstateret salg af den oven- for beskrevne pose i tyskland gjorde
selskabet indsigelse mod støvring bolchers eksport af bolcher under mærket tyrkisk peber
m.v. karl fazer begærede forbud nedlagt.
af aalborg fogedrets kendelse af 15. september 1997 fremgår at administrerende direktør finn
vedsted, støvring bolcher har forklaret...
"at han i 1986 tiltrådte som økonomichef hos sukkervarefabrikken perelly a/s. man var fuldt
bekendt med, at trimex havde varemærket vedrørende tyrkisk peber indregistreret i
tyskland, men man valgte fra sukkervarefabrikkens side at holde lav profil af hensyn til det
fortsatte samarbejde. sukkervarefabrikken perelly a/s indkøbte emballagen og trimex betalte
for det færdige produkt. efter oy karl fazer ab's overtagelse af sukkervarefabrikken perelly
a/s ophørte produktionen pr. 1. december 1994, hvor den blev overflyttet til kolding. den blev
i 1995/96 overført til finland. i maj måned 1996 fik vidnet en henvendelse fra trimex med
opfordring til at producere tyrkisk peber, idet trimex ikke ønskede at aftage produktet fra
oy karl fazer ab. støvring bolcher a/s erhvervede fra oy karl fazer ab de gamle fa-
brikslokaler og produktionsudstyr, som i sin tid blev benyttet af sukkervarefabrikken perelly
a/s. trimex er aktionær i støvring bolcher a/s. bolcheproduktet tyrkisk peber bliver solgt i
400 grams poser til grænsehandel. herudover leveres 100 grams poser til det øvrige tyske
marked med varemærket turkish pheffer. vidnet forestod administrationen af varemærkerne
under sin ansættelse i sukkervarefabrikken perelly a/s. trimex er den største kunde hos
støvring bolcher a/s. der er tale om en årlig omsætning på ca. 2 mill. kr. af tyrkisk peber
produktet i 400 grams posen. med et dækningsbidrag på 43,3% er der tale om en årlig
fortjeneste på 850.000-900.000 kr. der foreligger en 5-årig aftale med trimex."
fogedretten bestemte:
                                                - 7 -
"...
det forbydes rekvisitus, støvring bolcher a/s, fortsat at emballere, at fremstille eller lade
fremstille, lagre og forhandle, herunder eksportere, varer i emballage svarende til den i
vedhæftede bilag 1 afbildede eller andre emballager påført de af rekvirenten tilhørende va-
remærker perelly og/eller tyrkisk peber eller mærker, der kan forveksles hermed.
den af rekvirenten, oy karl fazer ab, nedlagte påstand om beslaglæggelse tages ikke til følge.
..."
under kæremål der blev afgjort ved kendelse af 18. november 1998, afgav karl fazer og
trimex der var interveneret i kæresagen, følgende proceserklæringer:
"...at benyttelsen af betegnelsen türkisch pfeffer i danmark vil indskrænke sig til alene at
gælde eksportbrug, således at de pågældende varer dermed ikke sælges eller markedsføres i
danmark, eller i det hele taget kommer i berøring med et dansk købende publikum i danmark."
"...fremover at afstå fra i danmark at benytte betegnelsen tyrkisk peber i forbindelse med
eksportbrug (således som det har været tilfældet for såvidt angår 400 grams poser)."
kaj hansen forklarede...
"at trimex blev grundlagt i 1977 og i dag er største importør af skandinavisk sukkerprodukter
m.v. i tyskland. fra 1984 blev produktet tyrkisk peber solgt på det tyske marked. indtil da var
produktet kun blevet solgt i grænsehandelen. i forbindelse med markedsføringen i 1984 lod
trimex en designer udarbejde et logo til brug for salget på det tyske marked, og dette logo
blev registreret for trimex i tyskland, jf. bilag i. der kom indsigelser fra dækfirmaet pirelly,
som medførte en retssag i tyskland, som trimex vandt. perelly a/s blev løbende holdt orien-
teret om denne retssag. perelly a/s's direktør, peder fjelsten, var klart gjort opmærksom på,
at trimex betragtede sig som ejer af det varemærke, der var registreret i tyskland. trimex
blev først efterfølgende orienteret om overdragelsen af virksomheden til fazer ab. trimex blev
ikke kontaktet af fazer ab. vidnet deltog i et møde den 25. april 1991 med en repræsentant
for et af fazers datterselskaber, brdr. a & e. petersen a/s, og finn vedsted. trimex
tilkendegav at være interesseret i en langvarig distributionskontrakt på mindst 10 år. under
                                                - 8 -
den forudsætning var trimex indstillet på at sælge varemærket til fazer/-nordic candy, som
dog kun tilbød en 3-årig kontrakt. trimex udarbejdede et udkast til kontrakt, som blev forelagt
a/s nordic candy i 1991 og igen i 1994. på det sidstnævnte tidspunkt var ejerforholdene i
trimex ændrede, og de nye ejere ville ikke sælge varemærket. perelly forelagde trimex et
andet kontraktudkast, som trimex ikke kunne acceptere. samhandlen mellem fazer/nordic
candy a/s og trimex fortsatte indtil 1996. samarbejdet ophørte navnlig fordi fazer/nordic
candy a/s krævede en stor prisstigning (på 18%). trimex ejer nu 14% af støvring bolcher.
vidnet erindrer ikke, at perelly skulle have betalt for varemærkeregistrering i tyskland i 1984,
eller at peder fjelsten, gjorde indsigelser over for trimex' tilkendegivelse om at være ejer af
varemærket. vidnet opfatter ikke trimex som agent for perelly, men trimex købte og solgte i
eget navn. de poser, som blev anvendt til det tyske marked, var påført navnet trimex og tysk
varedeklaration. tyrkisk peber produceres ikke i tyskland, fordi anvendelse af så højt et
salmiakindhold ikke er tilladt efter tysk lov, hvorimod import af produkterne er tilladt. det er
muligt at importere uemballerede produkter, men der er problemer blandt andet som følge af
luftfugtighed. siden forbuddet er produkterne blev emballeret et andet sted end hos kærende."
finn vedsted forklarede supplerende...
"at han nu er fratrådt sin ansættelse i støvring bolcher a/s. han fratrådte den 5. maj 1998 og
afhændede samtidig sin aktiepost. inden han blev ansat som økonomichef i perelly a/s, var
han fra 1982 revisor for virksomheden. produktionen af tyrkisk peber startede i 1976.
produktet blev da solgt i dåser med henblik på salg i løs vægt. ret hurtigt udviklede det sig til
at blive virksomhedens største produkt. i 1986 udgjorde omsætningen af produktet ca. 6 mio.
kr. omkring 1978-79 påbegyndtes eksport. det var vistnok i 1984, eksporten til tyskland
startede. trimex betalte for registreringen af varemærket i tyskland, men i forbindelse med, at
perelly refunderede trimex nogle sagsomkostninger vedrørende sagen mod pirelly, refunderede
perelly også nogle udgifter til varemærkeregistreringen i tyskland. første gang, diskussionen
om ejerskabet til det tyske varemærke kom op, var i forbindelse med fazers overtagelse af
aktiemajoriteten i perelly a/s. forhandlingerne mellem perelly a/s og trimex startede i 1987,
men man rettede først henvendelse til trimex efter aktiesalget i 1989. man indkaldte til et
møde i støvring, hvor man blandt andet diskuterede løsningsmodeller vedrørende
varemærkeretten. trimex tilkendegav, at man muligvis ville være med til, at fazer kunne
overtage det tyske varemærke i forbindelse med en samarbejdskontrakt. disse drøftelser
fortsatte på årlige møder frem til 1994. poserne med 400 gram blev udelukkende solgt til
trimex. da fogedforbuddet blev nedlagt, holdt man op med at emballere produktet hos
                                               - 9 -
kærende. i perioden, indtil vidnet fratrådte, blev produktet emballeret i udlandet."
vestre landsret stadfæstede forbudet.
karl fazer har anført at selskabet ved overtagelsen af perelly samtidig i god
overensstemmelse med varemærkelovens § 2, stk. 2 overtog alle varemærkerettigheder, her-
under tyrkisk peber med den ildsprudende turbanklædte person. de af støvring bolcher
benyttede varemærker er klart forvekslelige med karl fazers mærke, også selvom tyrkisk
peber er skrevet på tysk. det er væsentligt den samme udformning med samme typer og med
samme figur. varen er den samme, så støvring bolchers erhvervsmæssige benyttelse af
mærkerne er i strid med varemærkelovens § 4, stk. 1. brugen til eksport er også
erhvervsmæssig. det fremgår af varemærkelovens § 4, stk. 3, nr. 3. eksportreglen har været
gældende ret siden varemærkeloven af 1959, jf. herved s. 101-102 i betænkning nr. 199 af
1958. der er ingen grund til at drage reglen eller dens rækkevidde i tvivl. den er blevet kaldt
dubiøs, men den er gældende ret i danmark og i andre lande, jf. ef-varemærkedirektivets art.
5 (3) c. reglen er i praksis benyttet i dommen i ufr 1975, s. 633 sh og senere.
efter eksportreglen kan de sagsøgte ikke få medhold i deres selvstændige påstande.
sagsøgte påstår sig tilkendt vederlag efter varemærkelovens § 43 for den uberettigede brug.
sagsøgte kan ikke have været i god tro. der er i det væsentlige samme personkreds bag
perelly som bag støvring bolcher. trimex som var forhandler for perelly, er medejer af støvring
bolcher. hverken støvring bolcher eller trimex kan have haft nogen føje til at antage at brugen
af mærkerne tyrkisk peber eller türkisch pfeffer var berettiget. vederlaget bør fastsættes i
forhold til en benyttelse i 13½ måned og i forhold til et dækningsbidrag på 43,3% af en årlig
omsætning på 2 mio. kr.
forholdene på det tyske marked er principielt uden betydning. for en ordens skyld anføres det
dog at türkisch pfeffer blev registreret i tyskland i 1984 efter den danske registrering. karl
fazer har retten til mærket i tyskland i henhold til reglen i art. 6 g i pariserkonventionen.
selvom trimex var forhandler og ikke agent, er selskabet omfattet af agentreglen i art. 6 g der
vedrører den der er "agent eller repræsentant for nogen..."
der foreligger ikke passivitet fra karl fazers side. det er alene støvring bolchers brug af
mærket efter 1996 der kan få betydning. indtil 1996 måtte karl fazer gå ud fra at trimex var
                                                - 10 -
en forhandler der gjorde brug af mærket på karl fazers vegne. der var i hvert fald ikke grund
til at skride ind sålænge samhandlen forløb godt, og trimex ikke krænkede karl fazers
rettigheder. karl fazer har hurtigst muligt efter støvring bolchers benyttelse af mærkerne gjort
indsigelse og taget de nødvendige skridt til at standse benyttelsen. drøftelserne mellem karl
fazer og trimex indtil bruddet kan ikke benyttes mod karl fazer der indtil da, og med rette, gik
ud fra at mærkerne tilkom karl fazer. trimex' benyttelse af mærkerne i tyskland kan ikke
berettige støvring bolchers brug af mærkerne i danmark.
støvring bolcher har anført at karl fazer hele tiden siden erhvervelsen af perelly har været
bekendt med trimex' benyttelse af mærkerne for tyrkisk peber. i forbindelse med
overdragelsen af aktierne til karl fazer gav sælgerne udtryk for at man mente at mærkerne
tilhørte perelly, men man gav ingen garanti. allerede aftaleud- kastene viser at parterne
(trimex og karl fazer) havde forskellige opfattelser af ejerforholdet. salget af 595.000 poser til
trimex kan også tages til indtægt for den opfattelse at mærkerne var trimex'. det samme
gælder salget af bygninger og fabrikationsudstyr til støvring bolcher. karl fazer må have været
klar over at støvring bolcher ville sælge bolcher til det tyske marked, herunder
grænsehandelen.
eftersom ejerskabet til mærket tyrkisk peber tilkommer trimex i tyskland, ønsker man for at
finde en løsning alene tillagt ret til at benytte mærket türkisch pfeffer i tyskland. denne
indstilling under sagen skal dog ikke tages til indtægt for at støvring bolcher anerkender at
have krænket karl fazers rettigheder.
det bestrides at støvring bolchers mærker for bolcherne er forveksleligt med karl fazers
mærker. der er detailforskelle der tilsammen gør mærkerne uforvekslelige. der er i hvert fald
ingen risiko for forveksling i danmark, idet støvring bolchers mærker slet ikke bliver ført frem
på markedet i danmark. der er ingen erhvervsmæssig benyttelse af türkisch pfeffer-mærkerne
i danmark.
eksportreglen er en dubiøs regel, men den anfægtes naturligvis ikke. den bør imidlertid
underkastes en fornuftig formålsfortolkning. der er ingen grund til at forbyde benyttelsen af
mærkerne for tyrkisk peber i danmark, når benyttelsen er uden nogen som helst markeds-
mæssig betydning i danmark, d.v.s. når benyttelsen alene består i at støvring bolcher pakker
de lovligt producerede varer i poser leveret af trimex og fører varerne til trimex i tyskland
hvor trimex ubestridt har ret til mærkerne.
                                               - 11 -
det bestrides at karl fazer har ret til vederlag. et eventuelt vederlag kan ikke fastsættes som
karl fazer foreslår. karl fazers standpunkt blander erstatningsreglen og vederlagsreglen
sammen. det er givet at karl fazer ikke har ret til erstatning for der er ikke lidt no get
afsætningstab. afsætning er sket i tyskland hvor afsætningen ubestridt er lovlig. hvis karl
fazer har ret til et vederlag, bør det være ud fra en licensbetragtning, d.v.s. en mindre
procentuel afgift af omsætningen på 2 mio. kr.
trimex argumenterer for at der i det foreliggende tilfælde skæres et lille stykke af karl fazers
rettigheder. det bør tillades trimex med henblik på afsætning alene i tyskland at sætte det
varemærke på poserne som ubestridt tilkommer trimex i tyskland. det må lægges til grund at
omkostningerne til varemærket er afholdt af trimex, jf. referatet af mødet mellem perelly og
kaj hansen. det er i overensstemmelse hermed at trimex har forsvaret mærket i tyskland
mod dækfirmaet pirelly. trimex' varemærke er en selvstændig udvikling af det danske
varemærke for tyrkisk peber. det er ikke anfægtet af karl fazer der dog har indgivet
ansøgning om registrering af sit mærke for bolcherne i tyskland. denne sag er ikke afsluttet.
trimex var ikke agent, men selvstændig forhandler der indregistrerede mærket og betragtede
det som sit. det accepterede perelly. i hvert fald gjorde perelly ikke noget aktivt for at hævde
sin formentlige ret. karl fazer blev bekendt med problemet ved overtagelsen i 1989, men
gjorde ikke noget ved det. karl fazer der ikke kan få bedre retsstilling end overdrageren, må
derfor acceptere trimex' ret til mærket i tyskland og den ret til mærket som trimex har
udnyttet i danmark, nemlig trimex benyttelse af sin udgave af mærket til eksport til tyskland.
det er muligt at karl fazer ved købet af perelly- aktierne troede at man havde ret til mærket i
videre omfang end tilfældet var. det fremgår af interne dokumenter som ikke kan påberåbes
over for trimex. trimex har siden 1984 haft en brug af mærket i tyskland og i danmark, en
brug som karl fazer var bekendt med siden overtagelsen. karl fazer har derfor fortabt retten
til at gøre indsigelse mod brugen. det spiller ingen rolle at trimex' brug var afbrudt fra
december 1995 til juli 1996. en så kort periode ophæver ikke virkningen af karl fazers
passivitet.
subsidiært gøres gældende at trimex' brug af mærket bør tillades efter princippet i
varemærkelovens § 10, stk. 2, jf. § 9.
det fremhæves at der ikke er hensyn at tage til beskyttelse af forbrugerne. trimex' brug af
                                                  - 12 -
mærket medfører nemlig ingen vildledning. benyttelsen i forhold til forbrugerne finder sted i
tyskland hvor trimex har ret til mærket. der bør også lægges vægt på at karl fazer i den
foreliggende sag fører en strid med trimex som rettelig er det danske marked uvedkommende.
karl fazer kan ikke gennemtvinge sin påståede ret til mærket i tyskland og søger så at
standse forsyningskilden i danmark for at ramme trimex på denne måde. en sådan
fremgangsmåde bør ikke nyde retsordenens beskyttelse.
rettens begrundelse og resultat:
retten til varemærkerne (figurmærkerne) perelly og tyrkisk peber tilkommer i danmark karl
fazer. det af støvring bolcher anvendte varemærke som fremgår af sagens bilag 1, er uden
tvivl forveksleligt med karl fazers mærker. det følger herefter af bestemmelsen i varemærke-
lovens § 4, stk. 1, jf. stk. 3, nr. 3, der er i overensstemmelse med bestemmelserne i
varemærkedirektivets art. 5 (3) c og varemærkeforordningens art. 9 (2) c, at støvrings
bolchers eksport til trimex i tyskland under anvendelse af varemærket er uberettiget. det kan
ikke føre til andet resultat at støvring bolchers tyske modtager, trimex, i forbindelse med
samhandlen med den tidligere rettighedshaver til karl fazers mærker, i tyskland har fået
registreret et mærke der er forveksleligt med disse mærker - uanset om denne registrering er
berettiget eller ej.
der skal derfor gives karl fazer medhold i påstand 1, hvis formulering ikke har givet sagsøgte
anledning til indsigelser, og det nedlagte fogedforbud skal stadfæstes. det følger videre af det
anførte at støvring bolcher og trimex' selvstændige påstande ikke kan tages til følge.
støvring bolcher benyttede karl fazers mærker, der i hvert fald i danmark er velkendte og
derfor værdifulde mærker for bolcher, gennem godt 1 år til eksport af varer der i en væsentlig
grad må være afsat i grænsehandlen. efter det oplyste om omsætningens størrelse finder
retten at et rimeligt vederlag for benyttelsen af et sådant mærke ikke bør sættes til under
200.000 kr. karl fazers påstand 2 tages derfor til følge med dette beløb.
der er efter oplysningerne i sagen ikke grund til at antage at støvring bolcher ikke vil
efterkomme en bestemmelse om forbud mod anvendelse af mærket vist på bilag 1. det er
derfor ikke påkrævet gennem bestemmelse om destruktion at træffe foranstaltninger til
forebyggelse af misbrug. påstand 3 tages derfor ikke til følge.
                                              - 13 -
ved dommens bestemmelse om sagsomkostninger er der taget hensyn til omkostningerne ved
den forbudssag som støvring bolchers adfærd gav anledning til.
                          t h i k e n d e s f o r r e t:
det forbydes støvring bolcher a/s fortsat at emballere, oplagre og eksportere varer i et
vareudstyr svarende til det i bilag 1 afbildede eller andre vareudstyr påført de oy karl fazer ab
tilhørende varemærker perelly og/eller tyrkisk peber eller mærker der er kvasi-identiske her-
med, herunder türkisch pfeffer.
støvring bolcher a/s betaler inden 14 dage til oy karl fazer ab 200.000 kr. i vederlag for
udnyttelsen af selskabets varemærke.
aalborg fogedrets forbud af 15. september 1997 stadfæstes.
støvring bolcher a/s frifindes for den af oy karl fazer ab nedlagte påstand om destruktion af
emballage.
oy karl fazer ab frifindes for de af støvring bolcher a/s og trimex c. nielsen & co. g.m.b.h.
nedlagte påstan de.
inden 14 dage skal støvring bolcher a/s til oy karl fazer ab betale 50.000 kr. i
sagsomkostninger.
inden samme frist skal trimex c. nielsen & co. g.m.b.h. til oy karl fazer ab betale 25.000 kr.
i sagsomkostninger.
               jens feilberg
ebbe kristiansen                  ivan hermansen
                      - 14 -
              (sign.)
 udskriftens rigtighed bekræftes
p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                              højesterets dom
                           afsagt torsdag den 11. april 2013
sag 324/2012
(2. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat jens henrik bech, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i hjørring den 22. marts 2012 og af vestre lands-
rets 12. afdeling den 22. august 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, thomas rørdam, jon stokholm,
hanne schmidt og oliver talevski.
påstande
dommen er anket af t med påstand om formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
supplerende sagsfremstilling
der er til brug for højesteret indhentet udtalelser fra statsadvokaten i københavn og statsad-
vokaten i viborg om den fremgangsmåde, som anklagemyndigheden anvender ved medde-
lelse om anke til tiltalte, der er under afsoning.
statsadvokaten i københavn har i en udtalelse, som rigsadvokaten modtog den 14. marts
2013, anført bl.a.:
       ”på given foranledning kan jeg oplyse, at såvel statsadvokaten for københavn og born-
       holm, statsadvokaten for nordsjælland mv. som statsadvokaten for midt-vestsjælland
                                                  - 2 -
      mv. i alle tilfælde fremsendte ankemeddelelse med udleveringsattest til fængsel/arrest-
      hus, såfremt tiltalte var afsoner eller varetægtsfængslet, jf. retsplejelovens § 907, stk. 1,
      3. pkt.
      denne praksis følges også efter den 1. januar 2013 i statsadvokaten i københavn.
      fremgangsmåden med udleveringsattest er valgt da der herved opnås sikkerhed for, at
      tiltalte modtager ankemeddelelsen.”
statsadvokaten i viborg har i en udtalelse af 14. marts 2013 til rigsadvokaten anført bl.a.:
      ”jeg skal hertil oplyse, at statsadvokaturen sender ankemeddelelsen pr. fax og/eller som
      almindeligt brev til afsoningsstedet med anmodning om, at ankemeddelelsen udleveres
      til den pågældende.
      jeg skal bemærke, at denne fremgangsmåde er blevet anvendt siden embedet blev eta-
      bleret den 1. januar 2013, og som efter det oplyste fra ansatte fra de 3 tidligere regionale
      statsadvokaturer i jylland, også var anvendte fremgangsmåde ved embederne før sam-
      menlægningen.”
retsgrundlaget vedrørende ankeforholdene
retsplejelovens § 907, stk. 1, har følgende ordlyd:
      ”vil anklagemyndigheden anke til skade for tiltalte efter § 902, jf. § 904, eller kon-
      traanke til skade for tiltalte over for tiltaltes anke efter samme bestemmelser, skal en
      meddelelse om anke være landsretten i hænde inden udløb af fristen for anklagemyn-
      dighedens anke eller kontraanke. genpart af ankemeddelelsen sendes så vidt muligt
      samtidig til tiltalte med almindeligt og anbefalet brev og med almindeligt brev til by-
      retten og tiltaltes forsvarer. er tiltalte varetægtsfængslet eller undergivet anden foran-
      staltning, jf. § 769, kan genpart af ankemeddelelsen dog sendes som almindeligt brev til
      det varetægtsfængsel (arresthus) eller den institution, hvor tiltalte er anbragt.”
§ 907, stk. 1, blev i sin nuværende affattelse indsat i retsplejeloven ved lov nr. 493 af 17. juni
2008.
bestemmelsen er baseret på strafferetsplejeudvalgets betænkning nr. 1492/2007. i betænknin-
gen hedder det på side 162 bl.a.:
      ”strafferetsplejeudvalget finder, at der med henblik på dels at begrænse de ressourcer,
      der fra anklagemyndighedens og navnlig politiets side anvendes på forkyndelse af an-
      kemeddelelser, dels at begrænse ankeinstansens ressourceforbrug i forbindelse med
      stillingtagen til, om ankemeddelelsen er lovligt forkyndt, og om anke er sket rettidigt,
                                                  - 3 -
       bør foretages en ændring af retsplejelovens § 907, således at tiltalte som hovedregel un-
       derrettes om anken ved almindeligt og anbefalet brev uden krav om forkyndelse. er til-
       talte varetægtsfængslet eller undergivet foranstaltninger efter retsplejelovens § 769, stk.
       1, foreslås det, at underretning kan ske ved at sende et almindeligt brev til f.eks. det ar-
       resthus, hvor tiltalte er varetægtsfængslet, og der overgives tiltalte. udvalget anser
       denne fremgangsmåde for at være forsvarlig, idet tiltalte i forbindelse med vejledningen
       om reglerne for anke forudsættes vejledt herom, ligesom tiltalte vil kunne konstatere,
       om anklagemyndigheden har anket ved henvendelse til anklagemyndigheden eller ret-
       ten.
       tiltalte vil på denne måde være forberedt på, at dommen ikke er endelig, før det er af-
       klaret, om anke sker, at anklagemyndigheden kan anke ved at sende en ankemeddelelse
       til landsretten med kopi til den adresse, som tiltalte har opgivet, og at tiltalte ved hen-
       vendelse til anklagemyndigheden eller retten ved ankefristens udløb kan få oplyst, om
       anke er sket eller ej. i de mere alvorlige straffesager har tiltalte en forsvarer, der ligele-
       des skal underrettes om anken.”
strafferetsplejeudvalgets forslag til affattelse af § 907, stk. 1, svarede til lovforslaget og den
senere vedtagne bestemmelse. 3. pkt. i udvalgets forslag var dog affattet således (betænknin-
gen side 174):
       ”. . . er tiltalte varetægtsfængslet eller undergivet anden foranstaltning, jf. § 769, er det
       tilstrækkeligt, at genpart af ankemeddelelsen sendes som almindeligt brev til det vare-
       tægtsfængsel (arresthus) eller den institution, hvor tiltalte er anbragt, og dér overgives
       til tiltalte.”
i de almindelige bemærkninger til lovforslaget tilsluttede justitsministeriet sig udvalgets over-
vejelser og forslag og anførte, at lovforslaget var udformet i overensstemmelse hermed (lov-
forslag nr. l 78, folketingstidende 2007-08, tillæg a, s. 2941).
i de specielle bemærkninger til § 907, stk. 1 og 2, hedder det bl.a. (folketingstidende 2007-
08, tillæg a, s. 2958 f.):
       ”den foreslåede bestemmelse vedrører anklagemyndighedens anke eller kontraanke til
       skade for tiltalte. formålet med den foreslåede ændring er at lette fremgangsmåden for
       meddelelse til tiltalte om anklagemyndighedens anke, så meddelelse herom til tiltalte
       fremover kan ske ved almindeligt og anbefalet brev.
       det foreslås i stk. 1, 1. pkt., at anklagemyndighedens ankemeddelelse i tilfælde, hvor
       anklagemyndigheden anker til skade for tiltalte, skal være landsretten i hænde inden
       udløb af ankefristen. desuden skal genpart af ankemeddelelsen så vidt muligt samtidig,
       dog senest på ankefristens sidste dag, sendes til tiltalte ved almindeligt og anbefalet
       brev og ved almindeligt brev til den pågældende byret og tiltaltes forsvarer, jf. stk. 1, 2.
                                          - 4 -
pkt. det er en betingelse for ankens rettidighed, at disse breve så vidt muligt afsendes,
men ikke, at tiltalte modtager meddelelsen, herunder eventuelt afhenter det anbefalede
brev. at brevene så vidt muligt skal sendes til tiltalte sigter til, at brevene skal sendes til
tiltaltes folkeregisteradresse eller den adresse, som tiltalte har oplyst i retten, jf. neden-
for. har tiltalte ingen folkeregisteradresse, og har tiltalte ikke i retten oplyst en adresse,
som brevene kan sendes til, er det som udgangspunkt ikke muligt for anklagemyndighe-
den at sende brevene til tiltalte. anklagemyndigheden skal kunne dokumentere afsen-
delsen, f.eks. ved postkvittering vedrørende afsendelsen af et anbefalet brev og ved
brevkopi vedrørende det almindelige brev.
det forudsættes, at underretning kan sendes til tiltaltes folkeregisteradresse, medmindre
tiltalte i retten har oplyst en anden adresse, hvortil han eller hun ønsker underretningen
sendt. retsformanden forudsættes i sin vejledning af tiltalte om reglerne for anke at
vejlede herom. er anklagemyndigheden ikke bekendt med tiltaltes adresse - f.eks. fordi
den tiltalte i retsmødet ikke har oplyst en adresse, og tiltalte i folkeregistret er registreret
som værende uden fast bopæl, forsvundet eller udrejst af landet - kan fremsendelse af
genpart undlades.
hvis tiltalte efter sagens afgørelse er varetægtsfængslet eller undergivet anden foran-
staltning, jf. § 769, kan genpart af ankemeddelelsen sendes som almindeligt brev til det
varetægtsfængsel (arresthus) eller den institution, hvor tiltalte er anbragt, jf. stk. 1, 3.
pkt. det forudsættes i den forbindelse, at overgivelsen til tiltalte kan dokumenteres ved
f.eks. attestation eller lignende.
underretningen af tiltalte forudsættes at indeholde oplysning om muligheden for forsva-
rervalg og beskikkelse af forsvarer.
fremsendelse af en genpart af ankemeddelelsen ved almindeligt brev til den byret, som
har truffet den indankede afgørelse, og til tiltaltes forsvarer har til formål at sikre, at
også byretten og forsvareren ved tiltaltes henvendelse efter udløb af ankefristen kan
oplyse, hvorvidt anklagemyndigheden har anket til skade for den pågældende.
det forudsættes, at retsformanden ved domsafsigelsen eller sagens optagelse til dom i
fornødent omfang som led i ankevejledningen vejleder tiltalte om, at anklagemyndighe-
den kan anke til skade for tiltalte efter den beskrevne fremgangsmåde, og at tiltalte kan
få oplysning om anklagemyndighedens eventuelle anke (eller kontraanke ) til skade for
tiltalte ved henvendelse til den pågældende byret, anklagemyndigheden eller tiltaltes
forsvarer efter udløb af ankefristen. retsformanden bør samtidig anmode tiltalte om at
oplyse en adresse, hvortil anklagemyndigheden kan fremsende genpart af en eventuel
ankemeddelelse, og om at oplyse om eventuelle senere adresseændringer.
hvis en sag i medfør af retsplejelovens § 855, stk. 3, nr. 1-5, er fremmet i tiltaltes fra-
vær, har retsformanden i sagens natur ikke haft mulighed for at vejlede tiltalte, jf. oven-
for. tiltalte forudsættes i stedet i forbindelse med forkyndelsen af domsudskriften
mundtligt eller skriftligt vejledt om, at anklagemyndigheden kan anke til skade for til-
tale efter den beskrevne fremgangsmåde, og at tiltalte kan få oplysning om anklage-
myndighedens eventuelle anke (eller kontraanke ) til skade for tiltalte ved henvendelse
til den pågældende byret, anklagemyndigheden eller tiltaltes forsvarer efter udløb af an-
kefristen, der i disse tilfælde regnes fra tidspunktet for forkyndelse af domsudskriften,
                                                  - 5 -
       jf. retsplejelovens § 904, stk. 2. i tilfælde af udeblivelsesdom efter retsplejelovens §
       897, stk. 1, må vejledningen ske skriftligt ved fremsendelse af dommen.
       det foreslås, at nyordningen med anke uden forkyndelse fra anklagemyndighedens side
       til skade for tiltalte kun skal gælde ved ordinær anke, dvs. anke inden for den ordinære
       ankefrist efter retsplejelovens § 904 og kontraanke over for en sådan anke.
       …
       det må som følge af den forenklede fremgangsmåde for anklagemyndighedens anke
       antages, at der kun sjældent vil opstå spørgsmål om rettens tilladelse (admittering) af en
       for sen anke fra anklagemyndigheden, der iværksættes under den nye ordning med anke
       uden forkyndelse, jf. § 910, stk. 2, 1. pkt. bestemmelsen vil dog kunne finde anven-
       delse, f.eks. hvis ankemeddelelsen som følge af ekstraordinære forhold ikke når frem til
       landsretten rettidigt. fristoverskridelser fra anklagemyndighedens side forudsættes i øv-
       rigt som hidtil vurderet restriktivt.”
anbringender
t har anført, at landsretten burde have afvist anklagemyndighedens anke til skærpelse, idet
anken ikke skete rettidigt. anklagemyndigheden var bekendt med, at han var afsoner i stats-
fængslet østjylland og sendte genpart af ankemeddelelsen dertil som almindelig post.
anklagemyndigheden har herved fulgt den fremgangsmåde, der er beskrevet i retsplejelovens
§ 907, stk. 1, 3. pkt. han var imidlertid ikke – som påkrævet efter ordlyden af § 907, stk. 1, 3.
pkt. – varetægtsfængslet eller undergivet anden foranstaltning. der er ikke grundlag for at
anvende denne bestemmelse analogt over for strafafsonere. anklagemyndigheden skulle
derfor have sendt genparten til ham i statsfængslet østjylland som almindeligt og anbefalet
brev i henhold til retsplejelovens § 907, stk. 1, 2. pkt.
t har til støtte for sin påstand om formildelse anført, at udbyttet i de fuldbyrdede forhold kun
udgør i alt ca. 8.100 kr., og at brugstyverierne alene angår cykler. han har i nogle af
forholdene frivilligt aflagt fuldstændig tilståelse og vist politiet de forskellige ind-
brudsadresser. de forhold, hvor han alene er dømt for forsøg på tyveri, vidner om meget ringe
styrke eller fasthed i forsættet, jf. straffelovens § 21, stk. 2. straffen bør herefter udmåles til
fængsel mellem 6 og 9 måneder.
anklagemyndigheden har anført, at det var med rette, at landsretten ikke afviste anklagemyn-
dighedens anke til skærpelse, idet anken skete rettidigt. det fremgår ikke af retsplejelovens §
907, stk. 1, eller af forarbejderne til bestemmelsen, hvordan anklagemyndigheden skal under-
rette en tiltalt, der er afsoner, om anklagemyndighedens anke. fremsendelse af ankemeddelel-
sen kan derfor ske på den måde, der er nævnt i retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt., eller
                                                 - 6 -
denne bestemmelses analogi. herfor taler formålet med reglerne om fremgangsmåden ved
anklagemyndighedens anke, som bl.a. er at begrænse de ressourcer, som anklagemyndigheden
og politiet tidligere havde anvendt til forkyndelse af ankemeddelelser. de hensyn, der må
antages at have ført til, at der er indført en særlig forenklet fremgangsmåde for underretning
af tiltalte, der er varetægtsfængslet, gør sig ligeledes gældende, når tiltalte er afsoner. både
varetægtsfængslede og afsonere er placeret i en af kriminalforsorgens institutioner eller lig-
nende. en genpart af ankemeddelelsen kan derfor sendes til det sted, hvor den tiltalte utvivl-
somt befinder sig. det er i den forbindelse en forudsætning efter forarbejderne, at det kan do-
kumenteres, at der er sket overgivelse af ankemeddelelsen til tiltalte. hvis fremgangsmåden i
§ 907, stk. 1, 2. pkt., skulle have været anvendt, bør dette ikke i den konkrete sag medføre
afvisning. t har utvivlsomt modtaget underretning om anklagemyndighedens anke. selv om
anklagemyndigheden havde fremsendt genpart af ankemeddelelsen til ham med både
almindeligt og anbefalet brev, ville det ikke have stillet ham bedre.
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om skærpelse henvist til antallet og karakte-
ren af de pådømte forhold, oplysningerne om ts forstraffe, herunder det hurtige recidiv, og
den omstændighed, at forholdene blev begået, mens han afsonede en dom for ligeartet
kriminalitet.
højesterets begrundelse og resultat
anklagemyndighedens anke til landsretten
byrettens dom blev ved domsafsigelsen anket af t til formildelse. anklagemyndigheden
kontraankede til skærpelse ved rettidig meddelelse til landsretten. anklagemyndigheden
sendte endvidere inden ankefristens udløb med almindeligt brev genpart af ankemeddelelsen
til statsfængslet østjylland, hvor t på daværende tidspunkt afsonede en tidligere dom, og han
fik nogle dage efter ankefristens udløb genparten udleveret.
t har anført, at anklagemyndighedens anke til skærpelse ikke skete rettidigt, og at landsretten
burde have afvist anklagemyndighedens anke. han har henvist til, at han var under afsoning,
da anklagemyndigheden ankede, og at fremgangsmåden i retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt.,
vedrørende varetægtsfængslede derfor er uanvendelig. anklagemyndigheden skulle i stedet
                                                  - 7 -
have anvendt hovedreglen i § 907, stk. 1, 2. pkt., og sendt ankemeddelelsen til ham i
statsfængslet østjylland ved både almindeligt og anbefalet brev.
det fremgår af retsplejelovens § 907, stk. 1, 1. pkt., at når anklagemyndigheden anker eller
kontraanker til skade for tiltalte, skal meddelelse om anke være landsretten i hænde inden
udløb af fristen for anklagemyndighedens anke eller kontraanke. endvidere fremgår det af
retsplejelovens § 907, stk. 1, 2. pkt., at tiltalte så vidt muligt skal underrettes om anken ved
almindeligt og anbefalet brev. hvis tiltalte er varetægtsfængslet eller undergivet anden foran-
staltning efter sagens afgørelse, jf. retsplejelovens § 769, er det tilstrækkeligt, at genpart af
ankemeddelelsen inden for ankefristen som almindeligt brev sendes til det varetægtsfængsel
(arresthus) eller den institution, hvor tiltalte er anbragt, jf. retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt.
det er en betingelse for ankens rettidighed, at tiltalte har modtaget ankemeddelelsen i arresten
eller i institutionen. det er ikke en betingelse, at overgivelsen af ankemeddelelsen sker inden
for en bestemt frist, jf. højesterets dom i ufr 2010 s. 1441.
højesteret finder, at den fremgangsmåde for underretning af tiltalte om anklagemyndighedens
anke, der er fastsat i retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt., tillige kan anvendes over for tiltalte,
som er anbragt i fængsel eller anden institution til afsoning af straf, som er anbragt i institu-
tion til fuldbyrdelse af anden foranstaltning i henhold til straffelovens kapitel 9, eller som i en
anden straffesag er varetægtsfængslet eller undergivet anden foranstaltning i en institution.
højesteret har herved navnlig lagt vægt på, at disse personer i lighed med personer, der er
omfattet af ordlyden i retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt., er berøvet friheden som led i straf-
feretlig forfølgning og indsat i en institution, hvor de kan få udleveret ankemeddelelsen. hø-
jesteret har endvidere lagt vægt på, at der ikke er retssikkerhedsmæssige betænkeligheder for-
bundet med anvendelsen af fremgangsmåden i § 907, stk. 1, 3. pkt., over for strafafsonere
mv., idet det som nævnt er en betingelse for ankens rettidighed, at institutionen har udleveret
ankemeddelelsen til tiltalte. det forudsættes i den forbindelse, at anklagemyndigheden kan
dokumentere overgivelsen af ankemeddelelsen til tiltalte ved f.eks. attestation eller lignende.
højesteret finder herefter, at det var med rette, at anklagemyndigheden underrettede t om
anken ved at anvende fremgangsmåden i retsplejelovens § 907, stk. 1, 3. pkt., og tiltræder, at
anklagemyndighedens anke til landsretten ikke er afvist.
                                               - 8 -
straffastsættelsen
af de grunde, landsretten har anført, og da forholdene er begået under afsoning af straf, finder
højesteret, at straffen på fængsel i 1 år er passende bestemt.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
da sagen angår et principielt spørgsmål om fortolkning af retsplejelovens § 907, stk. 1, skal
statskassen betale sagens omkostninger for højesteret.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.