text:
                          højesterets dom
                       afsagt onsdag den 20. februar 2013
sag 199/2012
niels hausgaard,
hans henningsen,
annelise ebbe,
andreas åbling petersen,
sven skovmand,
hedvig vestergaard,
helge rørtoft-madsen,
hanne jakobsen,
erik bach,
knud bjerre engsnap,
anette nilsson,
jens frederik dahl schelde,
drude dahlerup,
jørgen raffnsøe,
uffe geertsen,
christian b. karstoft,
poul erik andreasen,
elisabeth bergsøe,
bo jeppesen,
karen margrethe hansen,
thorkil sohn,
ole krarup,
christian juhl,
john holten-andersen,
hanne reintoft,
villy klit-johansen,
finn sørensen,
                                              - 2 -
klaus lorenzen,
karen horsens
og
finn hermann
(advokat karen dyekjær, beskikket for alle)
mod
statsministeren
og
udenrigsministeren
(kammeradvokaten ved advokat peter biering for begge)
biintervenient til støtte for appellanterne:
folkeafstemningskomité 2010 ved ole krarup
(selv)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 7. afdeling den 15. juni 2012.
i pådømmelsen har deltaget elleve dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, poul
søgaard, niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm, vibeke rønne, michael rekling,
hanne schmidt, jan schans christensen og kurt rasmussen.
påstande
appellanterne, niels hausgaard m.fl., har nedlagt følgende påstande:
 1) de indstævnte, statsministeren og udenrigsministeren, skal anerkende, at lov nr. 321 af
      30. april 2008 om ændring af lov om danmarks tiltrædelse af de europæiske fælles-
      skaber og den europæiske union, hvorved danmark tiltræder lissabon-traktaten af 13.
      december 2007, er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelse er sket uden at
      følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure.
 2) statsministeren og udenrigsministeren skal anerkende, at den med lov nr. 321 af 30. april
      2008 om ændring af lov om danmarks tiltrædelse af de europæiske fællesskaber og den
                                               - 3 -
      europæiske union skete tiltrædelse af lissabon-traktaten af 13. december 2007 er ugyl-
      dig.
statsministeren og udenrigsministeren har principalt påstået stadfæstelse, subsidiært at rets-
virkningerne af højesterets dom udskydes, indtil folketinget og regeringen har haft mulighed
for at gennemføre en procedure efter grundlovens § 20, stk. 2.
niels hausgaard m.fl. har taget bekræftende til genmæle over for statsministerens og uden-
rigsministerens subsidiære påstand.
højesterets begrundelse og resultat
1.     sagens baggrund og hovedspørgsmål
a.     traktatgennemførelse
tiltrædelse og gennemførelse i danmark af en traktat eller en traktatændring, herunder om
forholdet til eu, kan som udgangspunkt ske i overensstemmelse med grundlovens alminde-
lige procedure for traktattiltrædelse og lovgivning – dvs. med almindeligt flertal i folketinget,
jf. grundlovens § 19, stk. 1. sker der imidlertid overladelse af beføjelser som angivet i
grundlovens § 20, skal dennes særlige procedure følges – dvs. vedtagelse skal ske med kvali-
ficeret flertal i folketinget eller godkendes ved en folkeafstemning. overladelse af beføjelser
til eu eller en anden international organisation i videre omfang end angivet i grundlovens §
20 kan kun ske ved en ændring af grundloven.
ved dom af 6. april 1998 tog højesteret stilling til, om gennemførelsen af maastricht-trak-
taten med rette var sket i medfør af grundlovens § 20, eller om gennemførelsen krævede en
ændring af grundloven (maastricht-dommen, ufr 1998 s. 800).
den foreliggende sag angår gennemførelsen af lissabon-traktaten (som sket ved lov nr. 321
af 30. april 2008 om ændring af lov om danmarks tiltrædelse af de europæiske fællesskaber
og den europæiske union). loven er vedtaget i overensstemmelse med den almindelige pro-
cedure for traktattiltrædelse og lovgivning.
maastricht-sagen angik § 20’s øvre grænse: kunne ændringerne ved maastricht-traktaten i
forholdet mellem danmark og eu rummes af, hvad § 20 tillader? den foreliggende sag om
                                                - 4 -
lissabon-traktaten angår § 20’s nedre grænse: indebærer lissabon-traktaten sådanne ændrin-
ger i danmarks forhold til eu, at proceduren i § 20 skulle have været fulgt?
b.     appellanternes søgsmålsinteresse
ved dom af 11. januar 2011 (ufr 2011 s. 984) har højesteret afgjort, at appellanterne – 30
almindelige borgere – har retlig interesse i domstolsprøvelse af, om procedurereglerne i
grundlovens § 20 skulle have været iagttaget ved danmarks tiltrædelse af lissabon-traktaten.
højesteret udtalte i den dom bl.a.:
      ”til støtte for, at den procedure, som er foreskrevet i grundlovens § 20, skulle have væ-
      ret iagttaget, har appellanterne bl.a. anført, at lissabon-traktaten indebærer væsentlige
      ændringer vedrørende de kompetence- og afstemningsregler, der gælder for eu's insti-
      tutioner. de har herved navnlig anført, at lovgivningskompetencen på en lang række
      områder er blevet delt mellem rådet og europaparlamentet, og at rådet i væsentligt vi-
      dere omfang end hidtil træffer afgørelse med kvalificeret majoritet i stedet for ved en-
      stemmighed. efter appellanternes opfattelse er disse ændringer i eu-institutionernes
      kompetence- og afstemningsregler i sig selv - dvs. uafhængigt af om der er overladt nye
      beføjelser til eu - så væsentlige, at reglerne i grundlovens § 20 skulle have været fulgt.
      parterne er således uenige om betydningen i forhold til grundlovens § 20 af de ændrin-
      ger i eu-institutionernes kompetence- og afstemningsregler, der følger af lissabon-
      traktaten. denne uenighed angår lovgivningskompetencen inden for en række almene
      og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den
      danske befolkning i almindelighed. på grund af tvistens generelle og indgribende be-
      tydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet. at betinge
      adgangen til domstolsprøvelse af, at der efter de nye traktatbestemmelser er udstedt
      retsakter, som konkret og aktuelt berører appellanternes forhold, ville ikke sikre et bedre
      grundlag for prøvelsen af tvisten.
      højesteret finder derfor, at appellanterne har fornøden retlig interesse i at få deres på-
      stand prøvet. i relation til spørgsmålet om søgsmålskompetence er det herefter ufornø-
      dent at tage stilling til betydningen af de øvrige forhold, som appellanterne har påberåbt
      sig til støtte for, at procedurereglerne i grundlovens § 20 skulle have været iagttaget.”
det er således klart, at der under sagen skal tages stilling til betydningen i forhold til grund-
lovens § 20 af de ændringer i eu-institutionernes opgavefordeling og afstemningsregler, der
følger af lissabon-traktaten, mens det er holdt åbent, hvilken domstolsprøvelse der under
denne sag kan ske af andre forhold, herunder om § 20-prøvelse af andre forhold må afvente
udstedelse af retsakter, som konkret og aktuelt måtte berøre nogen.
c.    appellanternes hovedsynspunkter
                                               - 5 -
under den foreliggende sag gør appellanterne gældende, at lissabon-traktaten har medført så
væsentlige og betydningsfulde ændringer af forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, at
§ 20-proceduren skal anvendes allerede som følge heraf. appellanterne gør endvidere gæl-
dende, at det ikke er muligt at afvise, at lissabon-traktaten medfører overladelse af nye be-
føjelser til eu-organer, og har herved navnlig peget på den såkaldte fleksibilitetsbestemmelse
i teuf artikel 352, den eksplicitte tiltrædelse af princippet om eu-rettens forrang og ratiha-
bering af eu-domstolens praksis, traktatfæstelsen af charteret for grundlæggende rettigheder
og bestemmelsen om, at eu kan tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention,
samt tilføjelse af nye politikområder og udvidelse af eu’s kompetence til at indgå traktater.
2.     grundlovens § 20 og ændring af eu’s forvaltning af overladte beføjelser
a.     grundlovens § 20
grundlovens § 20 har følgende ordlyd:
      ”§ 20. beføjelser, som efter denne grundlov tilkommer rigets myndigheder, kan ved lov
      i nærmere bestemt omfang overlades til mellemfolkelige myndigheder, der er oprettet
      ved gensidig overenskomst med andre stater til fremme af mellemfolkelig retsorden og
      samarbejde.
      stk. 2. til vedtagelse af lovforslag herom kræves et flertal på fem sjettedel af folketin-
      gets medlemmer. opnås et sådant flertal ikke, men dog det til vedtagelse af almindelige
      lovforslag nødvendige flertal, og opretholder regeringen forslaget, forelægges det fol-
      ketingsvælgerne til godkendelse eller forkastelse efter de for folkeafstemninger i § 42
      fastsatte regler.”
bestemmelsen blev indsat i grundloven ved grundlovsrevisionen i 1953 i overensstemmelse
med et forslag fra forfatningskommissionen af 1946. det er i forfatningskommissionens be-
tænkning anført, at bestemmelsen gør det muligt for danmark at deltage i internationalt sam-
arbejde, selv om det forudsætter afgivelse af suverænitet, men at det må ”kræves, at der i be-
folkningen findes overvejende tilslutning til afgivelse af beføjelser, som efter grundloven til-
kommer rigets myndigheder” (rigsdagstidende 1952-53, tillæg a, spalte 3546).
i maastricht-dommen udtalte højesteret bl.a. (i afsnit 9.2.):
      ”§ 20 blev indsat i grundloven i 1953 med det formål at gøre det muligt for danmark -
      uden ændring af grundloven efter § 88 - at deltage i internationalt samarbejde, som in-
      debærer, at det overlades til en mellemfolkelig organisation at udøve lovgivende, admi-
      nistrativ eller dømmende myndighed med direkte virkning her i landet. da det ikke med
      sikkerhed kunne forudsiges, hvilke former det mellemfolkelige samarbejde ville antage
                                              - 6 -
      i fremtiden, blev der ikke foretaget nogen snævrere afgrænsning af, hvilke beføjelser
      bestemmelsen omfatter. det var således tilsigtet at give vide rammer for adgangen til
      suverænitetsafgivelse. det blev imidlertid fastslået i bestemmelsen, at suverænitetsafgi-
      velse kun kan ske »i nærmere bestemt omfang«. der blev endvidere lagt vægt på, at de
      skærpede krav til vedtagelse af lovforslag efter bestemmelsen frembyder en vidtgående
      garanti.
      anvendelse af den kvalificerede procedure efter grundlovens § 20 er nødvendig i det
      omfang, det overlades til en international organisation at udøve lovgivende, administra-
      tiv eller dømmende myndighed med direkte virkning her i landet eller at udøve andre
      beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, herunder beføjelse til at
      indgå traktater med andre stater.”
det afgørende efter grundlovens § 20, stk. 1, er således, om der sker overladelse af ”beføjel-
ser” som nævnt.
det hedder videre i maastricht-dommen (i afsnit 9.2.) om overladelse af beføjelser ”i nærmere
bestemt omfang”:
      ”udtrykket ”i nærmere bestemt omfang” må forstås således, at der skal foretages en po-
      sitiv afgrænsning af de overladte beføjelser dels med hensyn til sagsområder, dels med
      hensyn til beføjelsernes karakter. afgrænsningen skal gøre det muligt at vurdere suve-
      rænitetsafgivelsens omfang. sagsområderne kan beskrives i rummelige kategorier, og
      det kan ikke kræves, at omfanget af suverænitetsafgivelsen er angivet så præcist, at der
      ikke kan blive tale om skøn eller fortolkningstvivl. de overladte beføjelser kan angives
      ved henvisning til en traktat.”
ved ændring af en traktat, hvorved danmark har overladt beføjelser til en mellemfolkelig
myndighed, skal gennemførelsen i danmark ligeledes ske efter den kvalificerede procedure i
grundlovens § 20, hvis den mellemfolkelige myndighed overlades yderligere beføjelse til at
udøve lovgivende, administrativ eller dømmende myndighed med direkte virkning i danmark,
hvad enten udvidelsen angår sagsområderne eller karakteren af de overladte beføjelser. § 20-
proceduren skal også følges, hvis den internationale organisations adgang til at udøve andre
beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, udvides. det er derimod ikke
nødvendigt at anvende proceduren efter § 20, hvis traktatændringen kun indeholder en præci-
sering vedrørende de beføjelser, som allerede tidligere i medfør af lov vedtaget i overens-
stemmelse med proceduren i grundlovens § 20 er overladt til den mellemfolkelige myndig-
hed.
                                               - 7 -
overladelse af beføjelser efter grundlovens § 20 kan ske til ”mellemfolkelige myndigheder,
der er oprettet ved gensidig overenskomst med andre stater”, og hvis formål er ”fremme af
mellemfolkelig retsorden og samarbejde”.
grundlovens § 20 indeholder efter sin ordlyd ikke krav om, at der ved overladelsen af beføjel-
ser skal ske en nærmere angivelse af den mellemfolkelige myndigheds interne organisering og
arbejdsmåde, af sammensætningen af og opgavefordelingen mellem dens institutioner, af af-
stemningsregler eller af regler i øvrigt om dens forvaltning af de overladte beføjelser. det er
endvidere ikke omtalt i forarbejderne, at der skulle gælde et sådant krav. der kan efter høje-
sterets opfattelse heller ikke af ordlyden af grundlovens § 20, af forarbejderne til bestemmel-
sen eller af bestemmelsens formål udledes noget krav om, at der efter danmarks overladelse
af beføjelser til en mellemfolkelig organisation skal iværksættes en ny procedure efter grund-
lovens § 20, når der sker ændringer i den mellemfolkelige myndigheds organisering, arbejds-
måde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt. det er da også således, bestemmelsen konse-
kvent har været forstået og anvendt af skiftende regeringer og af folketinget.
en ny procedure efter grundlovens § 20 skal dog iværksættes ved traktatændringer, der med-
fører så fundamentale forandringer i den mellemfolkelige myndigheds organisation mv., at
myndigheden reelt skifter identitet. et sådant tilfælde må ligestilles med tilfælde, hvor befø-
jelser overlades til en anden mellemfolkelig myndighed. en ny § 20-procedure kan også være
nødvendig, hvis der er tale om ændringer i forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, som
strider mod, hvad der måtte være bestemt herom i den § 20-lov, som overladelsen er sket i
henhold til.
der kan derimod ikke – som hævdet af appellanterne – stilles krav om en ny § 20-procedure
ved gennemførelse af traktatændringer, der medfører væsentlige ændringer i en international
organisations forvaltning af overladte beføjelser, ud fra et synspunkt om, at betydningen af at
overlade en beføjelse afhænger af, i hvilket omfang der bevares dansk parlamentarisk kontrol
med udøvelsen af den overladte beføjelse. det er angivelsen af, hvad der er overladt til hvem,
som efter § 20 er afgørende, og der er efter bestemmelsen intet til hinder for overladelse af
beføjelser til en international organisation som sådan uden nærmere angivelse af organisatio-
nens indretning.
                                                 - 8 -
b.     lissabon-traktatens ændring af eu’s forvaltning af overladte beføjelser
siden danmarks tilslutning til ef i 1972 er der sket en række væsentlige ændringer i ef’s –
senere eu’s – organisering, arbejdsmåde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt. der er
bl.a. blevet gennemført ændringer i forbindelse med tiltrædelsen af maastricht-traktaten i
1993 og amsterdam-traktaten i 1998. både de ændringer, der skete ved disse traktater, og de
ændringer, der fandt sted ved nice-traktaten fra 2001 i forbindelse med optagelsen af en
række østeuropæiske lande som nye medlemmer af eu, har ført til en gradvis svækkelse af
det enkelte medlemslands indflydelse på lovgivningsprocessen i eu.
ved afgørelsen af, om der ved lissabon-traktaten er sket så fundamentale forandringer i de
institutionelle forhold, at der reelt er tale om et skifte af identitet for den mellemfolkelige or-
ganisation, som der tidligere er overladt beføjelser til, må der sammenlignes med de forud for
lissabon-traktaten eksisterende institutionelle forhold.
lissabon-traktaten medførte bl.a. en sammenlægning af ef og eu til en samlet enhed be-
nævnt eu. der er tale om en sammenlægning af to organisationer, som allerede eksisterede
inden for de dagældende traktatmæssige rammer.
den såkaldte almindelige lovgivningsprocedure, hvorefter rådet og europa-parlamentet skal
være enige, for at et forslag kan vedtages, blev indført i 1993 ved maastricht-traktaten (den-
gang betegnet ”den fælles beslutningsprocedure”). europa-parlamentet blev herved medlov-
giver på en række områder. anvendelsen af denne procedure blev udvidet og tilpasset i 1998
ved gennemførelsen af amsterdam-traktaten. ved lissabon-traktaten blev antallet af områder,
hvor der skal være enighed mellem rådet og parlamentet yderligere udvidet, og denne lov-
givningsprocedure er i dag den mest anvendte.
lissabon-traktaten betyder endvidere, at der med hensyn til en række hjemmelsbestemmelser
i traktatgrundlaget er sket den ændring, at kravet om enstemmighed er ændret til et krav om
kvalificeret flertal blandt medlemsstaterne i rådet. vedtagelse med kvalificeret flertal er nu
hovedreglen i rådet. definitionen af kvalificeret flertal er ligeledes ændret ved lissabon-
traktaten.
                                               - 9 -
ved siden af de ændrede lovgivningsprocedurer fastsætter lissabon-traktaten også nye proce-
durer for vedtagelsen af ikke-lovgivningsmæssige retsakter, herunder for de såkaldte delege-
rede retsakter og gennemførelsesretsakter. både rådet og kommissionen kan således vedtage
forskellige typer af ikke-lovgivningsmæssige retsakter i forbindelse med gennemførelsen af
lovgivningsmæssige retsakter vedtaget af europa-parlamentet og rådet.
ud over den udvidede anvendelse af den almindelige lovgivningsprocedure indebærer lissa-
bon-traktaten i flere andre henseender en væsentlig styrkelse af europa-parlamentet. således
styrkes parlamentets beføjelser i relation til eu-budgettet samt kontrollen med kommissionen
bl.a. ved valg af kommissionens formand, ligesom parlamentets demokratiske kontrolfunk-
tioner styrkes vedrørende en række andre forhold. med lissabon-traktaten tildeles parlamen-
tet endvidere en væsentlig styrket rolle i relation til eu’s indgåelse af internationale aftaler.
de nationale parlamenters rolle i eu-beslutningsprocessen er også blevet styrket, navnlig for
så vidt angår kontrollen med overholdelse af nærhedsprincippet og mulighederne for at gen-
nemføre ændringer i beslutningsprocedurer i unionens institutioner uden at foretage traktat-
ændringer.
lissabon-traktaten indebærer tillige en række ændringer vedrørende det europæiske råd,
som er blevet til en selvstændig eu-institution, hvis opgaver og funktioner traktatfæstes og
præciseres. som noget nyt er endvidere indført en fast formand for det europæiske råd. der
er også indført et nyt embede som unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggen-
der og sikkerhedspolitik (udenrigsrepræsentanten). embedet erstatter den tidligere høje re-
præsentant for eu, der blev indført med amsterdam-traktaten. ændringen indebærer en styr-
kelse og udbygning af embedet, idet udenrigsrepræsentanten bl.a. ud over at varetage unio-
nens fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik tillige er fast formand for rådet for udenrigsanlig-
gender og er en af kommissionens næstformænd.
i øvrigt vil kommissionen efter lissabon-traktaten bestå af færre kommissærer end antallet af
medlemsstater, idet medlemmerne fra 2014 vælges efter en rotationsordning.
c.     den ændrede eu-forvaltning efter lissabon-traktaten og grundlovens § 20
                                                - 10 -
uanset de anførte ændringer af traktatgrundlaget er eu fortsat en organisation bestående af
selvstændige, gensidigt forpligtede stater, der fungerer på basis af overladte beføjelser fra de
enkelte medlemslande, og højesteret finder, at ændringerne i eu’s organisering, arbejdsmåde,
afstemningsregler og forvaltning i øvrigt ikke er af så fundamental karakter, at der reelt er tale
om, at eu har skiftet identitet.
appellanterne har anført, at 1972-tiltrædelseslovens § 2 må antages ikke blot at henvise til
fastlæggelsen af beføjelsernes omfang, men også til traktaternes institutionelle bestemmelser,
således som disse var fastlagt i traktaterne nævnt i lovens § 4. dette indebærer efter appellan-
ternes opfattelse, at senere institutionelle ændringer må anses som ændringer i betingelserne
for suverænitetsafgivelsen med den virkning, at ændringerne kræver en ny procedure efter
grundlovens § 20. appellanterne har endvidere anført, at det fremgår af lovens § 6, at det i
forbindelse med danmarks tiltrædelse af ef blev tillagt betydning, at der efter traktaten gjaldt
særlige regler om vetoret og afstemning.
efter 1972-tiltrædelseslovens § 2 kan beføjelser ”i det omfang, det er fastsat i de i § 4 nævnte
traktater m.v., udøves af de europæiske fællesskabers institutioner”. højesteret finder, at
bestemmelsen må forstås således, at beføjelserne herved er overladt til fællesskabets institu-
tioner, uden at det er en betingelse, at fællesskabets organisation vedbliver at være som an-
givet i de traktater, der er opregnet i tiltrædelseslovens § 4. efter § 2 sker overladelse af be-
føjelser nemlig til fællesskabets institutioner; bestemmelsen indeholder intet om, at overladel-
se sker til nærmere bestemte institutioner med en nærmere bestemt organisation, og henvis-
ningen til § 4 angår udtrykkeligt omfanget af beføjelserne, ikke traktatreguleringen af fælles-
skabets institutionelle forhold.
efter tiltrædelseslovens § 6 skal regeringen afgive beretning til folketinget om udviklingen i
eu og underrette folketingets europaudvalg (oprindelig folketingets markedsudvalg) om
forslag til rådsvedtagelser, der bliver umiddelbart anvendelige i danmark, eller til hvis op-
fyldelse folketingets medvirken er nødvendig. ifølge bemærkningerne til bestemmelsen i for-
slaget til tiltrædelsesloven (folketingstidende 1971-72, tillæg a, spalte 4544) skal den ”sikre
folketingets mulighed for at være orienteret om arbejdet i ef og udøve en parlamentarisk
kontrol”. højesteret finder ikke heri grundlag for at indlægge en bestemt institutionel indret-
ning af fællesskabet som betingelse for lovens overladelse af beføjelser til fællesskabet.
                                               - 11 -
appellanterne har også anført, at de ændringer, der er sket ved lissabon-traktaten, er i strid
med klare forudsætninger, som er kommet til udtryk i forbindelse med vedtagelsen af tiltræ-
delsesloven fra 1972, og at ændringerne også af den grund kræver, at der gennemføres en
lovgivningsprocedure efter grundlovens § 20. appellanterne har i den forbindelse navnlig
henvist til den daværende minister for europæiske markedsanliggenders bemærkninger i
fremsættelsestalen (folketingstidende 1971-72, spalte 3631), herunder udsagnet:
        ”ved vor eventuelle tiltrædelse af romtraktaten og de øvrige traktater ved vi nøje,
        hvilke spørgsmål der undergives overnational beslutningskompetence, og hvilke betin-
        gelser der gælder for denne kompetences udøvelse”.
forarbejderne til tiltrædelsesloven fra 1972 indeholder imidlertid også udsagn, som viser, at
man var klar over, at der med tiden kunne og ville ske en udvikling af ef’s organisation mv.
det udtales således af flertallet i folketingets markedsudvalg i betænkningen over lovforsla-
get bl.a. (folketingstidende 1971-72, tillæg b, spalte 2810 f.):
        ”de institutionelle forhold inden for ef er til en vis grad i støbeskeen. som følge af
        medlemskredsens udvidelse sker der en forøgelse af medlemsantallet i de nuværende in-
        stitutioner. endvidere er spørgsmålet om en styrkelse af institutionerne på dagsordenen
        for det planlagte europæiske topmøde …”.
højesteret finder på denne baggrund, at der ikke i det, som appellanterne har anført, er
grundlag for at antage, at den skete suverænitetsoverladelse er baseret på retlige forudsætnin-
ger om den overladte beføjelses forvaltning, endsige for at antage, at loven er baseret på be-
tingelser herom. der ses i lovgrundlaget i det hele ikke holdepunkter for at fastslå, at der har
været sådanne forudsætninger eller betingelser.
de synspunkter om ændringen af eu’s forvaltning, som appellanterne har anført, kan herefter
ikke føre til, at der skal gives dem medhold i deres påstande.
3.      indirekte beføjelsesudvidelse?
appellanterne har gjort gældende, at det ikke er muligt at afvise, at lissabon-traktaten gen-
nem den ændrede struktur og den eksplicitte udvidelse af emneområder har medført, at der
indirekte er overladt nye beføjelser til eu-organer. appellanterne har herved navnlig henvist
til, at der med lissabon-traktaten er sket en eksplicit tiltrædelse af eu-rettens forrang samt
                                              - 12 -
ratihabering af den meget ekspansive fortolkning af traktaten, som har fundet sted på visse
områder, at det er blevet traktatfæstet, at charteret om grundlæggende rettigheder har samme
juridiske værdi som traktaterne, og at det nye traktatgrundlag muliggør et langt bredere an-
vendelsesområde for fleksibilitetsbestemmelsen end det hidtidige traktatgrundlag.
højesteret fastslog i maastricht-dommen bl.a., at det henhører under danske domstole at af-
gøre, om eu-retsakter overskrider grænserne for den suverænitetsafgivelse, der er sket ved
tiltrædelsesloven. det hedder herom i afsnit 9.6 i dommen:
      ”9.6. appellanterne har anført, at ef-domstolens kompetence efter traktaten sammen-
      holdt med princippet om fællesskabsrettens forrang indebærer, at danske domstole er
      afskåret fra at håndhæve grænserne for den suverænitetsafgivelse, som har fundet sted
      ved tiltrædelsesloven, og at dette må tages i betragtning ved vurderingen af, om be-
      stemthedskravet i grundlovens § 20, stk. 1, er overholdt.
      ved tiltrædelsesloven er det anerkendt, at kompetencen til at prøve lovligheden og gyl-
      digheden af ef-retsakter tilkommer ef-domstolen. dette indebærer, at danske domstole
      ikke kan anse en ef-retsakt for uanvendelig i danmark, uden at spørgsmålet om dens
      forenelighed med traktaten har været prøvet af ef-domstolen, og at danske domstole i
      almindelighed kan lægge til grund, at ef-domstolens afgørelser herom ligger inden for
      suverænitetsafgivelsens grænser. højesteret finder imidlertid, at det følger af bestemt-
      hedskravet i grundlovens § 20, stk. 1, sammenholdt med danske domstoles adgang til at
      prøve loves grundlovsmæssighed, at domstolene ikke kan fratages adgangen til at prøve
      spørgsmål om, hvorvidt en ef-retsakt overskrider grænserne for den ved tiltrædelses-
      loven foretagne suverænitetsafgivelse. danske domstole må derfor anse en ef-retsakt
      for uanvendelig i danmark, hvis der skulle opstå den ekstraordinære situation, at det
      med den fornødne sikkerhed kan fastslås, at en ef-retsakt, der er opretholdt af ef-dom-
      stolen, bygger på en anvendelse af traktaten, der ligger uden for suverænitetsafgivelsen
      ifølge tiltrædelsesloven. tilsvarende gælder med hensyn til fællesskabsretlige regler og
      retsprincipper, som beror på ef-domstolens praksis.”
det forhold, at det i erklæring 17 til lissabon-traktaten er anført, at konferencen erindrer om
eu-domstolens faste praksis vedrørende eu-rettens forrang, og at der til erklæringen er
knyttet en udtalelse herom fra rådets juridiske tjeneste, ændrer ikke på det, som højesteret
har fastslået om danske domstoles pligt til at prøve loves og eu-retsakters grundlovsmæssig-
hed.
højesteret udtalte i afsnit 9.4 og 9.5 i maastricht-dommen bl.a. følgende om forståelsen af den
dagældende fleksibilitetsbestemmelse i ef-traktatens artikel 235:
                                          - 13 -
”9.4. ...
det fremgår af ordlyden af art. 235, at det forhold, at en handling fra fællesskabets side
anses for påkrævet for at virkeliggøre et af fællesskabets mål, ikke i sig selv udgør et
tilstrækkeligt grundlag for at bringe bestemmelsen i anvendelse. det er yderligere en
betingelse, at den påtænkte handling ligger "inden for fællesmarkedets rammer". dette
må - sammenholdt med art. 2, hvorefter fællesskabets opgaver skal varetages "gennem
oprettelsen af et fælles marked og en økonomisk og monetær union samt gennem iværk-
sættelse af fælles politikker eller aktioner som omhandlet i art. 3 og 3a" - forstås såle-
des, at den påtænkte handling skal ligge inden for de rammer for fællesskabets virke,
som fremgår af traktatens øvrige bestemmelser, herunder navnlig dens tredje del om
fællesskabets politikker og opregningen i art. 3 og art. 3a af de enkelte virkeområder.
denne forståelse er i overensstemmelse med regeringens notat af 21. januar 1997 til
folketingets europaudvalg … og bekræftes af ef-domstolens plenumudtalelse 2/94 af
28. marts 1996 …, hvor det i præmis 29 og 30 hedder (saml. 1996-i, s. 1788):
       »29. artikel 235 tilsigter at afhjælpe den manglende hjemmel i de tilfælde, hvor
       der ikke udtrykkeligt eller forudsætningsvis ved særlige bestemmelser i traktaten
       er tillagt fællesskabets institutioner beføjelser, i det omfang, sådanne beføjelser
       alligevel viser sig at være nødvendige, for at fællesskabet kan udøve sine funkti-
       oner med henblik på at nå et af de mål, der er fastlagt i traktaten.
       30. da denne bestemmelse er en del af et institutionelt system, der bygger på prin-
       cippet om tildelte kompetencer, kan den ikke anvendes som hjemmel for en ud-
       videlse af fællesskabets kompetenceområde ud over den generelle ramme, der
       følger af traktatbestemmelserne som helhed, navnlig de bestemmelser, hvori fæl-
       lesskabets opgaver og virke fastlægges. artiklen kan under ingen omstændigheder
       anvendes som hjemmel for fastsættelse af bestemmelser, der reelt har som konse-
       kvens, at traktaten ændres, uden at den herfor foreskrevne fremgangsmåde føl-
       ges.«
den anførte forståelse af art. 235 må lægges til grund, selv om bestemmelsen forud for
traktatændringen måtte være anvendt ud fra en mere vidtgående forståelse.
en lov, som ikke rækker længere end til at overlade beføjelser til at udstede retsakter
eller beslutte andre foranstaltninger i overensstemmelse med den foran anførte forstå-
else af art. 235, indebærer ikke en krænkelse af bestemthedskravet i grundlovens § 20.
vedtagelse efter art. 235 kan kun ske med enstemmighed. regeringen kan således hin-
dre, at bestemmelsen anvendes til vedtagelser, som ligger uden for de angivne rammer
for danmarks overladelse af kompetence til ef. regeringen kan ikke medvirke til
vedtagelse af forslag, som falder uden for disse rammer og derfor forudsætter yderligere
suverænitetsoverladelse. på baggrund af det formål, som art. 235 skal tilgodese, er det
uundgåeligt, at den nøjagtige afgrænsning af anvendelsesområdet for bestemmelsen kan
give anledning til tvivl. under hensyn hertil må der ved tiltrædelsesloven anses indrøm-
met regeringen en ikke ubetydelig margin.
9.5. i medfør af traktatens art. 164 skal ef-domstolen værne om lov og ret ved fortolk-
ningen og anvendelsen af traktaten, og efter traktatens art. 173 tilkommer det ef-
domstolen at prøve lovligheden af retsakter vedtaget af fællesskabets institutioner. efter
art. 177 har ef-domstolen kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolk-
                                              - 14 -
       ningen af traktaten og om fortolkningen og gyldigheden af retsakter udstedt af fælles-
       skabets institutioner.
       spørgsmål om gyldigheden af en retsakt eller anden handling vedtaget i medfør af art.
       235 vil således kunne indbringes for ef-domstolen, som i så fald har til opgave at sikre,
       at rammerne for fællesskabets virke overholdes.
       det forhold, at den nærmere fastlæggelse af de beføjelser, der er indrømmet fællesska-
       bets institutioner, kan give anledning til tvivl, og at kompetencen til at afgøre sådanne
       fortolkningsspørgsmål er henlagt til ef-domstolen, kan ikke i sig selv anses for ufore-
       neligt med bestemthedskravet i grundlovens § 20.
       at ef-domstolen ved fortolkning af traktaten også lægger vægt på andre fortolknings-
       momenter end bestemmelsernes ordlyd, herunder traktatens formål, er ikke i strid med
       de forudsætninger, som er lagt til grund ved tiltrædelsesloven, og er heller ikke i sig selv
       uforeneligt med bestemthedskravet i grundlovens § 20, stk. 1. det samme gælder om
       ef-domstolens retsskabende virksomhed inden for traktatens rammer.”
det er i fleksibilitetsbestemmelsen, således som den nu fremgår af teuf artikel 352, præcise-
ret, at den fortsat bygger på, at den kun giver hjemmel til vedtagelse af retsakter uden specifik
hjemmel på områder, som ligger inden for de rammer, der fremgår af traktatens øvrige be-
stemmelser, for at nå et af målene heri, jf. også den som bilag til lissabon-traktaten medtagne
erklæring nr. 42. regeringen har som fastslået af højesteret i maastricht-dommen (afsnit 9.4.)
pligt til at hindre, at bestemmelsen anvendes til vedtagelse af forslag, der falder uden for disse
rammer og derfor forudsætter yderligere suverænitetsafgivelse. en tilsvarende pligt gælder for
så vidt angår charteret om grundlæggende rettigheder, hvorom det i teu artikel 6, stk. 1, ud-
trykkeligt hedder, at det ikke på nogen måde udvider eu’s beføjelser.
det er ved loven om gennemførelse af lissabon-traktaten forfatningsretligt forudsat, at der
ikke ved danmarks tiltrædelse af lissabon-traktaten er sket yderligere overladelse af beføjel-
ser. det er ved den forfatningsretlige vurdering lagt til grund, at lissabon-traktaten skal for-
stås i overensstemmelse med de protokoller og erklæringer, der er medtaget som bilag til
traktaten.
eu-domstolen har til opgave at afklare eventuel tvivl om den eu-retlige forståelse, men en
eu-retlig fortolkning må ikke føre til, at der herved tilføres eu yderligere kompetence. dan-
marks gennemførelse af lissabon-traktaten er som nævnt sket ud fra den forfatningsretlige
vurdering, at der ikke sker overladelse af beføjelser, som kræver anvendelse af § 20-procedu-
ren, og danske myndigheder er forpligtet til at sikre dette overholdt.
                                              - 15 -
højesteret finder, at det, som appellanterne har anført om forrang, fortolkning, charteret om
grundlæggende rettigheder og fleksibilitetsbestemmelsen, ikke i sig selv giver grundlag for at
tilsidesætte regeringens og folketingets nævnte forfatningsretlige vurdering.
skulle der i forbindelse med en retsakt eller retsafgørelse, der konkret og aktuelt berører dan-
ske borgere mv., opstå tvivl om, hvorvidt den er baseret på en anvendelse af traktatgrundlaget,
som ligger uden for den suverænitetsafgivelse, der følger af tiltrædelsesloven med senere æn-
dringer, vil spørgsmålet kunne undergives den domstolsprøvelse, som er fastslået i afsnit 9.6.
i maastricht-dommen. det samme gælder, hvis der med henvisning til charteret om grund-
læggende rettigheder skulle blive vedtaget eu-retsakter – eller afsagt domme af eu-dom-
stolen – baseret på en sådan anvendelse af traktatgrundlaget.
på den anførte baggrund finder højesteret, at appellanternes indsigelse om, at der er sket en
indirekte beføjelsesudvidelse, ikke kan føre til, at der skal gives dem medhold i deres på-
stande.
4.     direkte beføjelsesudvidelse?
som nævnt har højesteret ved dommen af 11. januar 2011 (ufr 2011 s. 984) fastslået, at ap-
pellanterne har ret til at få prøvet betydningen i forhold til grundlovens § 20 af de ændringer i
eu-institutionernes opgavefordeling og afstemningsregler, der følger af lissabon-traktaten,
mens det er holdt åbent, hvilken domstolsprøvelse af andre forhold der kan ske under denne
sag, se ovenfor afsnit 1.b.
appellanterne har gjort gældende, at der ved lissabon-traktaten på en række sagsområder er
sket direkte beføjelsesudvidelser. appellanterne har herved navnlig henvist til nærmere an-
givne bestemmelser i traktaten med tilhørende protokoller og erklæringer om unionsborgeres
færdsels- og opholdsret, personoplysninger, social sikring, restriktive foranstaltninger, energi-
politik samt internationale aftaler og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men frafaldet
deres anbringender herom på områderne for diplomatisk beskyttelse, tredjelande og humani-
tær bistand, solidaritetsbestemmelsen og eu-domstolens kompetence i sager om immaterielle
rettigheder.
                                              - 16 -
de indstævnte har afvist, at der er sket udvidelse af beføjelser til at udstede retsakter med di-
rekte virkning for danske borgere mv., og har overordnet henvist navnlig til, at der er tale om
tydeliggørelse af allerede overladte beføjelser på de nævnte områder bortset fra personoplys-
ninger og fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og at bestemmelserne på disse to områder
ikke hjemler retsakter med direkte virkning for danske borgere. endvidere har de indstævnte
anført, at bestemmelserne er omfattet af danske forbehold for så vidt angår unionsborgeres
færdsels- og opholdsret, personoplysninger og restriktive foranstaltninger.
højesteret finder, at der ikke under denne sag foreligger grundlag for at fastslå, at der med
loven om lissabon-traktaten på en række sagsområder som hævdet af appellanterne er sket
overladelse af yderligere beføjelser til at udstede retsakter med direkte virkning for danske
borgere mv., således at proceduren i grundlovens § 20 skulle have været fulgt. højesteret fin-
der i øvrigt, at parternes uenighed om disse spørgsmål ikke egner sig til at blive afgjort under
den foreliggende sag. under en sag om en retsakt eller en retsafgørelse, der måtte blive ud-
stedt eller afsagt i medfør af de pågældende traktatbestemmelser, og som konkret og aktuelt
vil berøre borgere mv., vil der derimod kunne sikres et bedre grundlag for prøvelse af tvisten.
herefter finder højesteret, at appellanternes indsigelse om, at der er sket direkte beføjelses-
udvidelser på de omhandlede sagsområder, ikke kan føre til, at der skal gives dem medhold i
deres påstande.
5.     den europæiske menneskerettighedskonvention
ved lissabon-traktaten er det i teu artikel 6, stk. 2, 1. pkt., bestemt, at ”unionen tiltræder
den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende friheds-
rettigheder”.
appellanterne har anført, at kompetencen for eu til at tiltræde denne konvention er ny, jf.
eu-domstolens udtalelse af 28. marts 1996 (udtalelse 2/94), hvori konkluderedes, ”at fæl-
lesskabet på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin ikke har kompetence til at tiltræde
konventionen”. eu’s tiltrædelse af konventionen er ikke en option for medlemsstaterne, men
en pligt, der opstår allerede ved tiltrædelse af lissabon-traktaten, og tiltrædelsen vil give eu-
domstolen yderligere kompetence og styrke potentialet for direkte virkning i forholdet mel-
lem private.
                                               - 17 -
de indstævnte har anført, at danmarks tiltrædelse af lissabon-traktaten på dette punkt er ba-
seret på den forfatningsretlige vurdering, at danmark ikke ved at tilslutte sig teu artikel 6,
stk. 2, overlader beføjelser til eu, som nødvendiggør anvendelse af § 20-proceduren. selve
adgangen for eu til at tiltræde menneskerettighedskonventionen er ikke en beføjelse, som er
omfattet af grundlovens § 20, og eu’s tiltrædelse ændrer ikke eu’s beføjelser, hvilket ud-
trykkeligt siges i teu artikel 6, stk. 2, 2. pkt. hertil kommer, at det i protokol nr. 8, artikel 2,
er bestemt, at aftalen om eu’s tiltrædelse af konventionen skal sikre, dels at tiltrædelsen
hverken berører unionens kompetence eller institutionernes beføjelser, dels at intet i aftalen
berører medlemsstaternes situation i forhold til konventionen. det er endvidere i teuf artikel
218, stk. 8, bestemt, at afgørelse om tiltrædelse af konventionen træffes af rådet, men at af-
gørelsen først træder i kraft efter medlemsstaternes godkendelse af aftalen om tiltrædelse i
overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. der skal derfor træffes sær-
skilt dansk beslutning, før de allerede fastsatte regler i menneskerettighedskonventionen inden
for eu-rettens anvendelsesområde i givet fald får direkte virkning i danmark.
højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte regeringens og folketingets forfatningsret-
lige vurdering, hvorefter der ikke på dette punkt ved lissabon-traktaten sker overladelse af
beføjelser til eu, som nødvendiggør en § 20-procedure – en vurdering, som danske myndig-
heder er forpligtet af. skulle der med henvisning til den europæiske menneskerettigheds-
konvention blive vedtaget eu-retsakter eller afsagt domme af eu-domstolen ud fra en forstå-
else af traktatgrundlaget, der er i strid med denne forfatningsretlige vurdering, er der mulighed
for domstolsprøvelse som fastslået i maastricht-dommen (afsnit 9.6.), jf. herved foran i afsnit
3 og 4.
efter det anførte kan appellanternes indsigelse om, at der er overladt eu en ny beføjelse ved
traktatbestemmelsen om unionens tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonven-
tion, ikke føre til, at der skal gives dem medhold i deres påstande.
6.     konklusion og sagsomkostninger
efter det anførte stadfæster højesteret dommen.
                                             - 18 -
efter sagens karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for højesteret til nogen
anden part.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til nogen anden part.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                              højesterets dom
                             afsagt tirsdag den 6. maj 2014
sag 31/2014
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kristian mølgaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på bornholm den 28. september 2012 og af østre
landsrets 10. afdeling den 27. august 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, vibeke rønne,
michael rekling, oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af t med følgende påstande:
principalt ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten, subsidiært ophævelse
af såvel byrettens som landsrettens dom og hjemvisning til byretten, mere subsidiært ophæ-
velse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten og mest subsidiært formildelse af
såvel straffen som konfiskationsbeløbet.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse, dog således at der hos tiltalte alene konfiskeres
762.500 kr.
anbringender
t har til støtte for sin principale påstand, som har som konsekvens, at landsretten ikke vil
kunne dømme ham i videre omfang end sket ved byretten, henvist til følgende rettergangsfejl:
                                               - 2 -
1) byrettens upræcise angivelse af omfanget af domfældelse, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1,
nr. 1, sammenholdt med afvisning af anklagemyndighedens påstand om domfældelse efter
anklageskriftet. der henvises herved til, at t i forhold 1 er dømt uden tilstrækkelig angivelse
af, hvilken mængde amfetamin retten har lagt til grund ved domfældelsen, og at der under
disse omstændigheder er sket en skærpelse af straffen under udmålingsanken for landsretten.
2) domfældelse for såvel ”mere end 1.750 gram men mindre end 17 kilo” og ”yderligere 1
kilo”. der er ved den formulering risiko for, at t er dømt for mere end de 17 kilo amfetamin,
som fremgår af anklageskriftet.
3) manglende citering af 1. eller 2. punktum i relation til straffelovens § 191, stk. 1.
4) inhabilitet hos landsdommer frosell, der i ankestraffesager mod henholdsvis b og c tidli-
gere har vurderet vidnet vs troværdighed.
til støtte for den subsidiære påstand har t henvist til, at byretsdommer linderoth rasmussen
var inhabil, og der skal derfor finde en helt ny hovedforhandling sted ved byretten, jf. rets-
plejelovens § 61. byretsdommeren har forud for straffesagen mod t i en tilståelsessag dømt a
for køb af i alt 140 gram amfetamin fra t og t2.
den mere subsidiære påstand er begrundet i, at landsdommer frosell var inhabil af den grund,
der er nævnt ovenfor. sagen skal derfor behandles på ny som ankesag.
anklagemyndigheden har anført, at der ikke er grundlag for at anse hverken byretsdommeren
eller landsdommeren for inhabile. for så vidt angår byretsdommeren er der ikke grundlag for
at antage, at han under tilståelsessagen mod a har foretaget en specifik vurdering af bevi-
serne, som har betydning for vurderingen af ts skyld, ligesom t selv har erkendt at have solgt
eller videreoverdraget 90 gram amfetamin til a. for så vidt angår landsdommeren angik sa-
gerne mod b og c hash-delen af det samlede narkokompleks på bornholm, og der er ikke
under disse sager afgivet forklaring om t, ligesom landsdommeren alene har foretaget en
vurdering af vs troværdighed i forhold til bevistemaerne i hash-komplekset.
det burde i anklageskriftet have været anført, at der var rejst tiltale efter 2. punktum i § 191,
stk. 1. t kunne dog ikke være i tvivl om, at der var rejst tiltale efter 2. punktum, idet tiltalen
                                                 - 3 -
angår køb og videresalg af ikke under 17 kilo amfetamin. såvel landsrettens som byrettens
dom burde endvidere have angivet, at straffen er fastsat efter 2. punktum i § 191, stk. 1.
anklagemyndigheden er enig med forsvareren i, at hverken byrettens eller landsrettens dom
præcist angiver den mængde amfetamin, som t er fundet skyldig i at have solgt. der bør så
vidt muligt tages stilling til mængden af narkotika ved rettens afgørelse af skyldsspørgsmålet.
ved vurderingen af, om dommen skal ophæves, må det imidlertid indgå i vurderingen, at den
upræcise angivelse af narkotikamængden i byrettens bevisresultat ikke har haft betydning for
tilrettelæggelsen af ts mulighed for at udøve sine ankebeføjelser og udføre sit forsvar under
ankesagen. der er endvidere ikke grundlag for at antage, at landsretten har lagt en anden
mængde narkotika til grund end byretten ved sin strafudmåling.
for så vidt angår udbyttekonfiskationen bør konfiskationsbeløbet nedsættes til 762.500 kr., da
der ikke er grundlag for at bestemme, at t ud af det idømte konfiskationsbeløb på 850.000 kr.
skal hæfte solidarisk med t2 for de 175.000 kr., hvilket beløb bør deles mellem de to. høje-
steret anmodes i den forbindelse om at nedsætte konfiskationsbeløbet for t2 til 87.500 kr. i
medfør af retsplejelovens § 936, stk. 1, jf. § 927, stk. 2.
supplerende sagsfremstilling
af statsadvokatens ankemeddelelse til landsretten af 9. oktober 2012 vedrørende t og med-
tiltalte t2 fremgår bl.a.:
        ”tiltalte har den 28. september 2012 anket [byrettens dom] til frifindelse, subsidiært til
        formildelse af straffen.
        anklagemyndigheden anker hermed tillige dommen med påstand om domfældelse efter
        anklageskriftet og skærpelse.
        i henhold hertil tiltales t m.fl. ved østre landsret under medvirken af domsmænd til
        domfældelse efter anklageskriftet.
        i henhold hertil tiltales t m.fl. ved østre landsret under medvirken af domsmænd til
        domfældelse i samme omfang som i byretten.”
medtiltalte t2 frafaldt efterfølgende sin anke til landsretten, og anklagemyndigheden frafaldt
sin kontraanke over for ham.
                                                - 4 -
af retsbogen fra hovedforhandlingen i landsretten den 26. august 2013 fremgår, at ts forsva-
rer under henvisning til ordlyden af ankemeddelelsen protesterede mod anklagemyndighedens
påstand, nedlagt ved hovedforhandlingen start, om domfældelse i overensstemmelse med an-
klageskriftet, og at landsretten efter votering bestemte, at anklagemyndighedens anke alene
behandledes som en anke til domfældelse i overensstemmelse med byrettens bevisresultat
samt til skærpelse.
retsgrundlag om inhabilitet
retsplejelovens § 61 om inhabilitet fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 403 af 13. juni 1990.
af bemærkningerne til lovforslaget fremgår bl.a. (jf. folketingstidende 1989-90, tillæg a, l
150, sp. 3842-3844 og 3865-3866):
      ”almindelige bemærkninger
      …
      2. dommeres inhabilitet
      …
      2.4. andre afgørelser, der kan medføre inhabilitet
      …
      c. også i situationer, hvor en dommer har medvirket ved domfældelsen af en eller flere
      personer og efterfølgende deltager i domsforhandlingen mod andre tiltalte i samme sag,
      kan der i nogle tilfælde rejses tvivl om, hvorvidt dommeren fremtræder som upartisk.
      som eksempel kan nævnes, at en dommer har afgjort en række sager mod narkotika-
      handlere, herunder som tilståelsessager, og efterfølgende deltager i domsforhandlingen i
      en ikke-tilståelsessag mod en person, som er tiltalt for at have leveret narkotika til de
      allerede domfældte.
      en sådan situation forelå i en sag, som blev afgjort ved højesterets dom af 21. december
      1989 [ufr 1990 s.181]. i denne sag havde dommeren i byretten inden domsforhandlin-
      gen vedrørende bl.a. handel med amfetamin i to tidligere domme mod andre tiltalte lagt
      til grund, at de pågældende havde købt amfetamin af den nu tiltalte.
      i dommen anførte højesteret, at dette ikke hidtil er blevet anset for en omstændighed,
      der kunne være egnet til at vække tvivl om den pågældende dommers fuldstændige
      upartiskhed, jf. retsplejelovens § 62.
      højesteret udtalte herefter, at det i lyset af menneskerettighedsdomstolens afgørelse i
      hauschildt-sagen må stille sig tvivlsomt, om denne praksis er i overensstemmelse med
      artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention. højesteret fandt imidlertid,
      at det under hensyn til de meget vidtrækkende konsekvenser for domstolsorganisatio-
      nen, som en sådan fortolkning ville medføre, navnlig for så vidt angår enedommerem-
      beder, bør overlades til lovgivningsmagten at tage stilling til dette spørgsmål.
                                            - 5 -
højesteret bemærkede herved, at der ikke ses at foreligge nogen afgørelse fra menne-
skerettighedskommissionen eller -domstolen, som tager stilling til habilitetsspørgsmålet
i en sag som den foreliggende, og at den tvivl, som var rejst, i hvert fald ikke kunne
medføre en ophævelse af dommene under de foreliggende omstændigheder, hvor der i
landsretten havde fundet en fuldstændig ny domsforhandling sted under medvirken af
dommere, mod hvis upartiskhed der ikke var rejst indvendinger.
efter hidtidig retspraksis angående retsplejelovens § 62, stk. 1, antages der således ikke
at foreligge inhabilitet i situationer, hvor dommeren ved behandlingen af de tidligere
sager har vurderet, om en forklaring, f.eks. om at narkotika er modtaget fra en bestemt
person, er troværdig, og ved accepten af forklaringen dermed har lagt omstændigheder
til grund som bevist, som (også) skal gøres til genstand for bevisførelse under den se-
nere sag mod leverandøren.
efter justitsministeriets opfattelse vil der på den anførte baggrund i sådanne tilfælde
kunne være grundlag for en berettiget tvivl om, hvorvidt dommeren fremstår som upar-
tisk.
det må imidlertid bero på en konkret vurdering, om dommerens deltagelse i domfæl-
delse af en eller flere tiltalte i et sagskompleks bør medføre, at dommeren viger sit sæde
under en efterfølgende domsforhandling mod andre tiltalte i sagen. tvivl om domme-
rens upartiskhed vil bl.a. kunne opstå i sager om hæleri, narkotikaforbrydelser og anden
kriminalitet, som begås gennem flere led i en afsætningskæde, og hvor beviset for leve-
randørens skyld er baseret på aftagerens vidneforklaring. men også i sager, hvor flere
sigtede afgiver indbyrdes modstridende forklaringer om f.eks. deres deltagelse i en
voldsforbrydelse, vil det kunne forekomme, at dommerens afgørelser i forhold til en-
kelte af de tiltalte i de først pådømte sager medfører, at dommeren ikke fremtræder som
upartisk i forhold til senere tiltalte i sagen.
det foreslås derfor, at dommeren i sådanne situationer efter omstændighederne skal
vige sit sæde.
det er næppe muligt at formulere en generel regel, som klart angiver kriterier for, i
hvilket omfang der i sådanne situationer kan rejses tvivl om, hvorvidt dommeren frem-
træder som upartisk. der vil således altid i det enkelte tilfælde skulle foretages en vur-
dering af sagens konkrete omstændigheder.
det foreslås på den baggrund, at inhabilitet i disse tilfælde reguleres ved en regel sva-
rende til den gældende § 62, stk. 1, om andre omstændigheder, som er egnede til at
vække tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
afgørende for, om der foreligger inhabilitet efter den ændrede affattelse af retsplejelo-
vens § 62, stk. 1 (lovforslagets § 61), er således, om dommeren har deltaget i pådøm-
melsen af en tidligere sag, hvor der er lagt omstændigheder til grund som bevist, som på
ny skal gøres til genstand for bevisførelse under den nu foreliggende sag, som ikke kan
afgøres på grundlag af tiltaltes tilståelse.
…
bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…
                                          - 6 -
til nr. 4 [retsplejelovens § 61]
…
bestemmelsen i lovforslaget indeholder samme kriterium for inhabilitet som den gæl-
dende § 62, stk. 1, idet der kun er foretaget rent sproglige ændringer. på trods heraf til-
sigter reglen i lovudkastet en udvidelse af området for inhabilitet i forhold til den gæl-
dende regel, idet bestemmelsen ud over at omfatte de omstændigheder, som i dag med-
fører inhabilitet efter § 62, stk. 1 (bortset fra inhabilitet som følge af tidligere afgørelser
om retshåndhævelsesarrest), også skal omfatte en række særlige situationer, der kan fo-
religge i straffesager, og som i hidtidig retspraksis ikke har medført inhabilitet.
denne omskrivning og omfortolkning af den gældende § 62, stk. 1, medfører således, at
bestemmelsens anvendelsesområde udvides i straffesager.
lovforslaget indebærer ikke ændringer for så vidt angår borgerlige sager.
bemærkningerne i det følgende angår kun afgrænsningen af det område, hvor der efter
fortolkningen af den gældende regel i § 62, stk. 1, ikke hidtil er statueret inhabilitet, dvs.
det område, hvormed bestemmelsen udvides.
det udvidede område for bestemmelsen omfatter kun tilfælde, hvor dommeren tidligere
ved dom har truffet afgørelse i sager mod andre i samme sagskompleks. endvidere om-
fatter bestemmelsen enkelte tilfælde, hvor dommeren ved dom tidligere har truffet afgø-
relse i den nu foreliggende sag.
bestemmelsen omfatter derimod ikke tilfælde, hvor dommerens tidligere afgørelser
vedrørende skyldspørgsmålet i det pågældende forhold er af foreløbig karakter.
endvidere foreligger der ikke inhabilitet, hvis dommeren tidligere har afsagt domme i
andre sager mod den tiltalte, heller ikke hvis der under bevisførelsen i den foreliggende
sag henvises til den tidligere sag, f.eks. hvor fremgangsmåden ved et røveri i den fore-
liggende sag ligner fremgangsmåden i et tilsvarende forhold i den tidligere sag.
inhabilitet vil derimod foreligge som følge af dommerens deltagelse i fældende afgørel-
ser i sager mod medgerningsmænd, såfremt det ved afgørelsen er lagt til grund som be-
vist, at den tiltalte i den nu foreliggende sag har begået det forhold, han tiltales for. som
eksempler kan nævnes tilfælde, hvor beviset mod en narkotikahandler føres ved vidne-
forklaringer fra hans aftagere, som af den samme dommer er dømt for køb af narkotika
hos den nu tiltalte, eller hvor dommeren tidligere har deltaget i pådømmelsen af sager
mod personer, der er dømt for (medvirken til) drab, og den foreliggende sag angår bevi-
set for en medgerningsmands skyld, som agtes ført ved vidneforklaringer fra de tidligere
dømte.
…
inhabilitet foreligger kun ved domsforhandlingen, og hvis sagen for så vidt angår det
pågældende forhold ikke kan afgøres på grundlag af tilståelse. at dommeren ved straf-
udmålingen i sager mod personer, der har samvirket om lovovertrædelser, vil lægge
vægt på, hvilken straf han har udmålt i de tidligere sager, medfører ikke inhabilitet.
                                               - 7 -
     om denne del af lovforslaget henvises i øvrigt til de almindelige bemærkninger pkt.
     2.4.c.”
af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 10. august 2006 i sagen schwarzen-
berger mod tyskland (nr. 75737/01) fremgår bl.a.:
     ”40... when it is being decided whether in a given case there is a legitimate reason to
     fear that a particular body lacks impartiality, the standpoint of those claiming that it is
     not impartial is important but not decisive. what is decisive is whether the fear can be
     held to be objectively justified (see kyprianou, cited above, § 118; ferrantelli and san-
     tangelo v. italy, judgment of 7 august 1996, reports 1996-iii, pp. 951-52, § 58, and
     wettstein v. switzerland, no. 33958/96, § 44, cedh 2000-xii).
     41. in the instant case, the concerns regarding the two judges’ impartiality stemmed
     from the fact that they had given a judgment against d., which contained d.’s state-
     ments on the applicant’s character and role in the offence.
     42. the court accepts that that situation could raise doubts in the applicant’s mind about
     the impartiality of the criminal court. however, it has to decide whether these doubts
     were objectively justified. in that connection, the court notes that the answer to that
     question depends on the circumstances of the specific case. the mere fact that a trial
     judge has made previous decisions concerning the same offence cannot be held as in it-
     self justifying fears as to his impartiality (see hauschildt, cited above, § 50, and romero
     martin v. spain (dec.), no. 32045/03, 12 june 2006 concerning pre-trial decisions; rin-
     geisen v. austria, judgment of 16 july 1971, series a no. 13, p. 40, § 97 and diennet v.
     france, judgment of 26 september 1995, series a no. 325-a, p. 17, § 38 concerning the
     situation of judges to whom a case was remitted after a decision had been set aside or
     quashed by a higher court; thomann v. switzerland, judgment of 10 june 1996, reports
     1996-iii, pp. 815-816, §§ 35-36 concerning the retrial of an accused convicted in ab-
     sentia; and craxi iii v. italy (dec.), no. 63226/00, 14 june 2001, ferrantelli and santan-
     gelo and rojas morales, cited above, § 59 and 33, respectively, concerning the situation
     of judges having participated in proceedings against co-offenders).
     43. turning to the present case, the court notes that the heilbronn regional court, in its
     judgment of 8 april 1997, which contained the relevant passages on the applicant, ex-
     pressly stated that the established facts were essentially based on d.’s own submissions
     (see paragraphs 8 and 10 above), and thus did not constitute the regional court’s as-
     sessment of the applicant’s guilt. the regional court further took note of the fact that
     the applicant was unavailable to the court, as he was at the time in detention in spain. it
     follows that the deciding judges had been aware of the fact that they had not yet ex-
     amined the case from the applicant’s point of view. this is further confirmed by the
     judges’ official statements (see paragraph 14 above), in which they emphasised that
     they had been aware of the fact that their sources of knowledge had been limited and
     that an assessment of the applicant’s possible involvement had to be left to the main
     proceedings against the applicant. indeed, the assessment of facts in the judgment given
     against the applicant clearly differs from that in the judgment against d. and does not
                                                - 8 -
     contain any references to that judgment, showing that the judges undertook a fresh con-
     sideration of the applicant’s case.
     44. with regard to the context of the relevant statements, the court notes that the heil-
     bronn regional court, when giving its judgment on d., essentially followed d.’s own
     submissions. according to these, the lethal blows against the victim had been dealt not
     by d. himself, but by the applicant. in order to establish d.’s criminal liability for mur-
     der, the regional court had to assess the applicant’s actions and intentions and had to
     prove that the accused d. knew and approved of these. it follows that the impugned
     statements had been relevant to d.’s conviction.
     45. in these respects, the present case can be distinguished from the cases of ferrantelli
     and santangelo and of rojas morales (both cited above, §§ 59 and 33, respectively).”
af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 24. marts 2009 i sagen poppe mod
nederlandene (nr. 32271/04) fremgår bl.a.:
     ” 26. the mere fact that a judge has already ruled on similar but unrelated criminal
     charges or that he or she has already tried a co-accused in separate criminal proceedings
     is not, in itself, sufficient to cast doubt on that judge’s impartiality in a subsequent case.
     it is, however, a different matter if the earlier judgments contain findings that actually
     prejudge the question of the guilt of an accused in such subsequent proceedings. fol-
     lowing the same approach as in martelli v. italy (dec.), no. 20402/03, 12 april 2007 the
     court will, therefore, examine the judgments handed down by the regional court to the
     applicant’s co-accused c3 and c4.
     27. the regional court’s judgment in the case of c3 describes one d as the “linchpin”
     of the criminal organisation and c3 as its financier. the applicant is named as a “confi-
     dant” who carried out unspecified “work”. the judgment against c4 describes d and c4
     together as the “linchpin”; the applicant again appears as a “confidant” who provided
     “facilities and/or services” used by d but described in no further detail.
     28. in both judgments the names of the applicant and others are mentioned in passing,
     merely to illustrate and clarify the leading role played in the criminal organisation by
     the persons convicted, that is to say c3 and c4 respectively. whether the applicant’s in-
     volvement with c3 and d fulfilled all the relevant criteria necessary to constitute a
     criminal offence and, if so, whether the applicant was guilty, beyond reasonable doubt,
     of having committed such an offence was not addressed, determined or assessed by the
     trial judges whose impartiality the applicant now wishes to challenge. there is no spe-
     cific qualification of the involvement of the applicant or of acts committed by him,
     criminal or otherwise. in this the facts of the applicant’s case differ from those of fer-
     rantelli and santangelo and rojas morales. it cannot therefore be said that any fears of
     bias on the part of the regional court which the applicant might have had are objec-
     tively justified.”
                                                 - 9 -
højesterets begrundelse og resultat
1. inhabilitet
ts indsigelser
forud for straffesagen mod t dømte byretsdommeren i en tilståelsessag a for at have købt i
alt 140 gram amfetamin af t og den tidligere medtiltalte, t2. det er ts opfattelse, at byrets-
dommeren som følge heraf var inhabil til at virke som dommer under hans straffesag, jf. rets-
plejelovens § 61. såvel landsrettens dom som byrettens dom skal derfor ophæves, og sagen
skal hjemvises til fornyet behandling ved byretten.
en af de medvirkende landsdommere i ts straffesag har tidligere medvirket i straffesager mod
b og c, hvor det blev lagt til grund, at forklaringer afgivet af vidnet v, som også afgav forkla-
ring i straffesagen mod t, var troværdige. det er ts opfattelse, at den pågældende landsdom-
mer som følge heraf var inhabil til at virke som dommer i straffesagen mod ham, jf. retspleje-
lovens § 61, og at landsrettens dom derfor skal ophæves, og sagen hjemvises til fornyet be-
handling ved landsretten.
generelt om inhabilitet efter retsplejelovens § 61
det følger af retsplejelovens § 61, at ingen må handle som dommer i en sag, når der i øvrigt –
dvs. uden for de tilfælde, der er nævnt i § 60 – foreligger omstændigheder, som er egnet til at
rejse tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
som anført i højesterets kendelse af 8. september 2011 (gengivet i ufr 2011 s. 3374) og i
højesterets dom af 5. september 2012 (gengivet i ufr 2012 s. 3522) har bestemmelsen i § 61
et dobbelt formål, nemlig dels at undgå en reel risiko for, at afgørelsen i den konkrete sag på-
virkes af uvedkommende hensyn, dels at undgå, at der hos parterne eller omverdenen opstår
mistillid til upartiskheden hos de dommere, der skal medvirke i sagen. det sidstnævnte inde-
bærer bl.a., at en dommer er inhabil, hvis der på grund af dommerens tilknytning til sagen kan
rejses tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed. for at føre til inhabilitet skal tvivlen
være rimeligt begrundet i objektive omstændigheder. § 61 skal i øvrigt efter forarbejderne for-
tolkes i lyset af artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvorefter
enhver har ret til rettergang for en uafhængig og upartisk domstol, og den hertil relaterede
praksis fra menneskerettighedsdomstolen.
                                               - 10 -
det fremgår af forarbejderne til § 61, at der i tilfælde, hvor en dommer har medvirket ved
domfældelsen af en eller flere personer og efterfølgende deltager i hovedforhandlingen mod
andre tiltalte i samme sag, efter omstændighederne kan rejses tvivl om, hvorvidt dommeren
fremtræder som upartisk. som eksempel nævnes bl.a. den situation, hvor en dommer har af-
gjort en række sager mod narkotikahandlere, herunder som tilståelsessager, og efterfølgende
deltager i hovedforhandlingen i en ikke-tilståelsessag mod en person, som er tiltalt for at have
leveret narkotika til de allerede domfældte.
det anførte eksempel skal efter højesterets opfattelse ikke forstås således, at en dommer, der
tidligere har dømt i en tilståelsessag, altid er inhabil til efterfølgende at deltage i hovedfor-
handlingen i en ikke-tilståelsessag af den nævnte karakter. det fremgår således af forarbej-
derne, at det må bero på en konkret vurdering, om dommerens deltagelse i domfældelse af en
eller flere tiltalte i et sagskompleks bør medføre, at dommeren skal vige sit sæde under en
efterfølgende hovedforhandling mod andre tiltalte i sagen. afgørende for, om der foreligger
inhabilitet, er efter forarbejderne, om dommeren har deltaget i pådømmelsen af en tidligere
sag, ”hvor der er lagt omstændigheder til grund som bevist, som på ny skal gøres til genstand
for bevisførelse under den nu foreliggende sag, som ikke kan afgøres på grundlag af tiltaltes
tilståelse”.
det anførte må anses for at være i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i den europæiske
menneskerettighedskonvention. det fremgår således af praksis fra menneskerettighedsdom-
stolen, at det forhold, at en dommer i en tidligere sag har truffet afgørelse vedrørende en an-
den tiltalt i samme sagskompleks, ikke i sig selv rejser nogen objektivt begrundet tvivl om
dommerens upartiskhed i den efterfølgende sag, så længe pådømmelsen af den tidligere sag
ikke har indebåret nogen stillingtagen til den nu tiltaltes skyld, jf. den europæiske menneske-
rettighedsdomstols dom af 24. marts 2009 i sag 32271/04 (poppe), præmis 26, og dom af 10.
august 2006 i sag 75737/01 (schwarzenberger), præmis 42.
bedømmelsen af troværdigheden af et vidnes forklaring foretages i almindelighed i lyset af
den konkrete straffesags faktiske omstændigheder, herunder om forklaringen er i overens-
stemmelse med de øvrige oplysninger i den konkrete sag. det forhold, at en dommer har vur-
deret et vidnes forklaring i en straffesag som troværdig eller utroværdig, indebærer derfor
efter højesterets opfattelse ikke i sig selv, at dommeren er inhabil til at virke i en anden straf-
                                               - 11 -
fesag, hvor vidnet skal afgive forklaring. dommeren kan dog efter omstændighederne være
inhabil, hvis dommeren i den tidligere straffesag direkte eller indirekte har taget stilling til
skyldsspørgsmålet i den senere straffesag, jf. herved højesterets kendelse af 21. september
2006 (gengivet i ufr 2007 s. 857).
byretsdommerens inhabilitet
a er dømt efter sin egen forklaring, og der er i begrundelsen for dommen vedrørende ham
ikke omtalt forhold, som indebærer, at byretsdommeren har taget stilling til ts skyld. hertil
kommer, at byretsdommen i sagen mod t ikke bygger på vurderinger foretaget i sagen mod
a.
højesteret finder herefter og i lyset af det, som er anført foran, at der ikke er oplyst omstæn-
digheder, som giver grundlag for at fastslå, at ts frygt for manglende upartiskhed hos byrets-
dommeren er objektivt begrundet. byretsdommeren var derfor ikke inhabil til at virke i sagen
mod t.
inhabilitet for en landsdommer
bs og cs straffesager angik handel med hash på bornholm og berørte ikke ts handel med
amfetamin samme sted eller bevistemaer, som har betydning for denne sag. den omstændig-
hed, at vidnet vs forklaring i de nævnte sager blev anset for troværdig, indebærer således
ikke, at den medvirkende landsdommer herved direkte eller indirekte har taget stilling til ts
skyld i den foreliggende sag.
højesteret finder herefter og i lyset af det, som er anført foran, at der ikke foreligger omstæn-
digheder, som giver grundlag for at fastslå, at ts frygt for manglende upartiskhed hos lands-
dommeren er objektivt begrundet. den medvirkende landsdommer var derfor ikke inhabil.
2. anklageskriftet
t har gjort gældende, at det er en rettergangsfejl, at anklageskriftet ikke henviser til 2. punk-
tum i straffelovens § 191, stk. 1.
højesteret finder, at det ikke kan antages at have haft betydning for ts mulighed for at tilret-
telægge sit forsvar, at anklageskriftet ikke udtrykkeligt henviser til 2. punktum i straffelovens
§ 191, stk. 1. den manglende henvisning kan således ikke føre til ophævelse af dommene.
                                                - 12 -
3. rettergangsfejl og hjemvisning
efter retsplejelovens § 884, stk. 1, nr. 1, skal retten, hvis tiltalte domfældes, i begrundelsen for
dommen angive de omstændigheder, som anses for bevist og lægges til grund for domfældel-
sen.
byretten har fundet det bevist, at t indtog en helt central og overordnet rolle i forhold til or-
ganisering og salg af blandt andet amfetamin på bornholm, og at en af de personer, der kon-
kret varetog salg af meget store mængder amfetamin, var medtiltalte t2. byretten har også
fundet det bevist, at det salg af amfetamin, der blev foretaget af t2, skete i forening med t.
i forhold til mængden af amfetamin har byretten i sin begrundelse i forhold til t2 anført, at
”det ikke med tilstrækkelig sikkerhed [er] godtgjort, at der er sket salg af den i anklageskriftet
anførte mængde på 17 kilo amfetamin, men finder det bevist, at der var tale om en mængde
betydelig større end den erkendte mængde på 1.750 gram”. om t er det anført, at han har
erkendt på egen hånd at have solgt eller videreoverdraget 1 kilo amfetamin, og at der efter
oplysningerne om de tiltaltes indbyrdes forhold ikke er grundlag for at antage, at dette salg er
sket i forening med t2. byretten konkluderer herefter, at t ”på dette grundlag findes … skyl-
dig i salg af yderligere 1 kilo amfetamin på egen hånd”.
højesteret finder, at det er en fejl, at byretten i angivelsen af sit bevisresultat ikke mere nøj-
agtigt har anført, hvilken mængde amfetamin t har solgt, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1, nr.
1. landsretten har fundet t skyldig i det omfang, som byretten har anført. landsrettens dom
indeholder derfor samme fejl.
ved valget mellem hjemvisning og realitetsprøvelse for højesteret er det afgørende, om høje-
steret trods fejlen har fornødent grundlag for at prøve rigtigheden af strafudmålingen.
herefter udtaler fire dommere – marianne højgaard pedersen, vibeke rønne, oliver talevski
og jens kruse mikkelsen – følgende:
det fremgår med sikkerhed af byrettens angivelse af bevisresultatet, at t er fundet skyldig i
på egen hånd at have solgt 1 kilo amfetamin. herudover er han i forening med t2 med sik-
kerhed fundet skyldig i salg af yderligere 1,75 kilo amfetamin. byretten har i tilknytning til
                                               - 13 -
den sidstnævnte mængdeangivelse endvidere fundet det bevist, at der var sket salg af en bety-
delig større mængde amfetamin end den mængde på 1,75 kilo, som t2 erkendte.
vi finder herefter, at der i angivelsen af byrettens bevisresultat og begrundelsen herfor, som
landsretten har tiltrådt, er et sikkert grundlag for at fastslå, at byretten har fundet t skyldig i,
til dels i forening med t2, at have solgt i hvert fald 3,5 kilo amfetamin.
på den baggrund finder vi, at der ikke er grundlag for at ophæve dommene og hjemvise sagen
til fornyet behandling.
vi stemmer derfor for at realitetsbehandle sagen.
dommer michael rekling udtaler:
ved udmålingen af straffen for overtrædelse af straffelovens § 191, stk. 1, lægges der vægt på
mængden af det overdragne euforiserende stof. efter byrettens præmisser er t fundet skyldig i
salg af amfetamin i en mængde på mellem i alt 2,75 kilo og 17 kilo. jeg finder, at angivelsen
af et interval på mellem 2,75 kilo og 17 kilo indebærer, at der er en væsentlig uklarhed vedrø-
rende grundlaget for domfældelsen i byretten.
ved landsrettens beslutning af 26. august 2013 blev det på grund af ordlyden af anklagemyn-
dighedens ankemeddelelse bestemt, at anklagemyndighedens anke alene skulle behandles som
en anke til domfældelse i overensstemmelse med byrettens bevisresultat samt til skærpelse.
omfanget af landsrettens prøvelse var således begrænset af byrettens bevisresultat, som efter
min opfattelse som nævnt er behæftet med en væsentlig uklarhed. ifølge landsrettens dom har
landsretten også efter bevisførelsen for landsretten fundet t skyldig i det af byretten anførte
omfang.
på denne baggrund finder jeg, at byrettens og landsrettens dom ikke indeholder en sådan an-
givelse af, hvad der er anset bevist vedrørende mængden af solgt amfetamin, at højesteret har
fornødent grundlag for at pådømme sagen, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1, nr.1.
jeg stemmer derfor for at ophæve byrettens og landsrettens dom og hjemvise sagen til fornyet
behandling ved byretten.
                                                     - 14 -
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
4. strafudmåling
byretten har vedrørende forhold 1 navnlig lagt vægt på forholdets grovhed og karakter af sy-
stematisk og organiseret handel med en meget stor mængde amfetamin. byretten har endvi-
dere lagt vægt på, at t tidligere gentagne gange er straffet for omfattende handel med bl.a.
amfetamin, og at forholdet til dels er begået i prøvetiden for prøveløsladelse fra afsoning af en
dom for ligeartet kriminalitet.
højesteret finder herefter og under hensyn til våbenlovsovertrædelsen i forhold 6, at straffen
passende kan fastsættes til fængsel i 7 år, jf. straffelovens § 191, stk. 1, 2. pkt., lov om eufori-
serende stoffer § 3, stk. 1, jf. bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, jf. § 3, jf. liste b
nr. 95, lov om forbud mod dopingmidler § 4, jf. § 3, stk. 1, samt våbenlovens § 10, stk. 1, jf. §
2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1, nr. 1-3, jf. til dels straffelovens § 89.
5. konfiskation
både byretten og landsretten har lagt til grund, at ts fortjeneste var på ca. 100 kr. pr solgt
gram amfetamin.
der er ikke grundlag for at bestemme, at t og t2 skal hæfte solidarisk for konfiskationsbelø-
bet, jf. straffelovens § 76, stk. 1.
efter det ovenfor fastslåede om bevisresultatet ændres landsrettens bestemmelse om konfiska-
tion således, at der hos t konfiskeres et beløb på 225.000 kr.
i medfør af retsplejelovens § 936, stk. 1, jf. § 927, stk. 2, tillægges afgørelsen om konfiskation
også virkning for t2, således at der hos ham alene konfiskeres 87.500 kr.
6. frihedsberøvelse under anken
højesteret bestemte ved kendelse af 17. marts 2014, at fuldbyrdelsen af østre landsrets dom
standses, og at t varetægtsfængsles, indtil højesteret har afsagt dom i sagen.
                                            - 15 -
                                  thi kendes for ret:
landsrettens dom ændres således, at tiltalte t straffes med fængsel i 7 år, og således at der
hos ham konfiskeres 225.000 kr.
i øvrigt stadfæstes dommen.
hos t2 nedsættes udbyttekonfiskationen til 87.500 kr.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten og højesteret.


text:
                      højesterets kendelse
                           afsagt fredag den 16. april 2010
sag 12/2010
h
(advokat nina nielsen)
mod
m
(selv)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i holbæk den 28. august 2009 og af
østre landsrets 7. afdeling den 15. oktober 2009.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: per sørensen, poul søgaard, jytte scharling, poul
dahl jensen og jens peter christensen.
påstande
kærende, h, har nedlagt påstand om, at fogedrettens kendelse stadfæstes, således at indkære-
de, m, udsættes af, og hun selv indsættes i ejendommen beliggende x-vej 25, 4440 mørkøv.
m har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
sagsfremstilling
h har oplyst, at hun den 11. juni 2007 sammen med parrets datter fraflyttede det fælles hjem,
ejendommen x-vej 25 i mørkøv, som hører til hendes bodel. den 20. december 2007 blev
parterne separeret.
                                               - 2 -
parterne har siden separationen forhandlet om, hvem der skulle overtage ejendommen. den
blev i november 2008 vurderet af danbolig til 1.995.000 kr., og h har tilbudt m at overtage
ejendommen for 1.600.000 kr.
på et møde i skifteretten den 17. februar 2009 aftalte parterne at sætte ejendommen til salg
gennem ejendomsmægler. det blev samtidig aftalt, at m skulle betale terminsydelser, ejen-
domsskatter mv. på ejendommen. han erklærede i den forbindelse, at han senest 14 dage før
forfaldsdagen ville give meddelelse til h, såfremt en terminsydelse eller ejendomsskatterate
ikke ville blive betalt. boet blev ikke taget under offentligt skifte, men sagen blev i stedet
udsat på salgsbestræbelser.
siden mødet i skifteretten den 17. februar 2009 har m ikke betalt terminsydelser. ved brev af
28. marts 2009 har han oplyst, at han ikke har til hensigt at betale terminsopkrævninger, så-
fremt der ikke opnås enighed om salg af ejendommen til ham til en pris på 1.500.000 kr.
ved fogedrekvisition af 13. maj 2009 anmodede h fogedretten om, at m blev udsat af og hun
indsat i ejendommen.
fogedretten tog ved kendelse af 28. august 2009 anmodningen til følge.
kendelsen blev indbragt for landsretten, der den 15. oktober 2009 ophævede fogedrettens
kendelse og nægtede fogedforretningen fremmet.
anbringender
h har anført, at ejendommen tilhører hende alene, og at parternes formuefællesskab er ophørt
ved separationen den 20. december 2007.
m har ikke ønsket at bruge sin krydsende udtagelsesret, idet han ikke har ønsket at overtage
ejendommen til hverken handelsværdien eller et væsentligt mindre beløb. han har endvidere
ikke dokumenteret, at han kan overtage restgælden i ejendommen som enedebitor ved at ind-
hente kreditgodkendelse eller lignende.
                                               - 3 -
m blokerer for salg af ejendommen, idet han vanskeliggør mæglerens arbejde med henblik på
salg og præsentation af ejendommen. hans fortsatte ophold i ejendommen medfører, at hun
fastholdes i en urimeligt tyngende økonomisk situation, og at hun udsættes for velfærdstab,
idet hendes gæld vokser kraftigt, og hun ikke selv har økonomisk mulighed for at udtage
ejendommen.
der er ikke beskyttelseshensyn eller sociale hensyn, som taler imod, at hendes anmodning om
rådighed over ejendommen efterkommes.
m har i sit kæreskrift for landsretten anført, at han ikke kan pålægges at fraflytte ejendommen,
så længe den ikke er solgt. han hæfter fortsat for pantegælden i ejendommen, hvilket gør, at
han ikke har mulighed for at erhverve anden ejendom.
højesterets begrundelse og resultat
h og m er separeret, og ejendommen tilhører hs bodel. fællesboet er ikke delt eller taget
under offentligt skifte. i en sådan situation vil en udsættelsesforretning i medfør af retspleje-
lovens § 596 sammenholdt med § 528 kun kunne finde sted under særlige omstændigheder,
idet en udsættelse vil kunne foregribe en afgørelse om udtagelsesret, jf. herved skiftelovens §
70 a, stk. 2.
h fraflyttede ejendommen i juni 2007, og parret blev separeret i december 2007. m bor fortsat
i ejendommen. som anført af fogedretten må det lægges til grund, at m ikke har ønsket at
gøre brug af den krydsende udtagelsesret, og at han uden anerkendelsesværdig grund modvir-
ker salg af ejendommen. højesteret finder endvidere, at det må lægges til grund, at ms fort-
satte ophold i ejendommen medfører en væsentlig økonomisk belastning for h. der foreligger
herefter sådanne særlige omstændigheder, at fogedforretningen kan fremmes, og højesteret
stadfæster derfor fogedrettens kendelse.
                                        thi bestemmes:
fogedrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part for fogedret og landsret.
                                               - 4 -
i sagsomkostninger for højesteret skal m til h inden 14 dage efter afsigelsen af denne ken-
delse betale 10.000 kr., der forrentes efter rentelovens § 8 a.
kæreafgiften for højesteret tilbagebetales til h.