text:
                      højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 29. oktober 2015
sag 201/2015
lip regnskab & consult ved lisbeth irene vedel pedersen,
advokat lisbeth pedersen aps
og
lipsen holding aps
(advokat lisbeth pedersen for alle)
mod
noe & kirkegaard registrerede revisorer a/s
(advokat leo jantzen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten på frederiksberg den 18. maj 2015 og af
østre landsrets 23. afdeling den 3. juli 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, poul dahl jensen og hanne
schmidt.
påstande
kærende, lip regnskab & consult ved lisbeth irene vedel pedersen, advokat lisbeth pe-
dersen aps og lipsen holding aps har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse ophæ-
ves, og at sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten, subsidiært at dommer tor-
kel hagemann skal vige sit sæde.
indkærede, noe & kirkegaard registrerede revisorer a/s, har påstået stadfæstelse.
                                             - 2 -
sagsfremstilling
retten på frederiksberg afsagde den 5. marts 2015 dom i en sag mellem noe & kirkegaard
registrerede revisorer a/s og advokat lisbeth pedersen aps. advokat allan sørensen re-
præsenterede noe & kirkegaard registrerede revisorer a/s, og advokat lisbeth pedersen
repræsenterede advokat lisbeth pedersen aps.
efter dommens afsigelse skrev advokat lisbeth pedersen til retspræsidenten for retten på
frederiksberg, at dommer torkel hagemann havde været inhabil i sagen, idet han umiddel-
bart inden hovedforhandlingen gav hånd til og/eller modtog noget fra advokat allan sørensen.
retspræsidenten indhentede en udtalelse fra torkel hagemann, der oplyste, at han én gang
forud for hovedforhandlingen havde talt i telefon med advokat allan sørensen i forbindelse
med, at advokat lisbeth pedersen meldte sig syg til en tidligere berammet hovedforhandling i
sagen. torkel hagemann gav ikke hånd til eller modtog noget fra advokat allan sørensen
forud for hovedforhandlingen.
advokat lisbeth pedersen fastholdt sin klage og gjorde desuden gældende, at torkel hage-
mann som følge af sin adfærd i den afgjorte sag var inhabil i tre verserende sager mellem noe
& kirkegaard registrerede revisorer a/s på den ene side og henholdsvis lip regnskab &
consult v/lisbeth irene vedel pedersen, lipsen holding aps og advokat lisbeth pedersen
aps på den anden side.
den 18. maj 2015 afsagde torkel hagemann kendelse om, at han ikke er inhabil i de tre ver-
serende sager
lip regnskab & consult v/lisbeth irene vedel pedersen, lipsen holding aps og advokat
lisbeth pedersen aps kærede kendelsen til østre landsret, som ved kendelse af 3. juli 2015
afviste kæremålet. med henvisning til forarbejderne til retsplejelovens § 389 a anførte lands-
retten bl.a.:
                                                - 3 -
       ”det følger således af retsplejelovens § 389 a og dens forarbejder, at der ikke længere er
       fri adgang til i medfør af retsplejelovens § 64, 2. pkt., at kære byretsdommerens ken-
       delse om ikke at vige sit sæde afsagt under sagens forberedelse.
       kære kan således alene ske med procesbevillingsnævnets tilladelse, jf. retsplejelovens §
       389 a, stk. 1, og da en sådan ikke foreligger, afvises kæremålet.”
anbringender
lip regnskab & consult v/lisbeth irene vedel pedersen, lipsen holding aps og advokat
lisbeth pedersen aps har navnlig anført, at kæremål vedrørende dommeres habilitet ikke er
omfattet af retsplejelovens § 389 a, idet hensynet bag retsplejelovens § 60, jf. § 64, skal ses i
lyset af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1. det vil være i strid
med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1, hvis et kæremål vedrø-
rende en dommers habilitet er omfattet af retsplejelovens § 389 a.
noe & kirkegaard registrerede revisorer a/s har ikke udtalt sig nærmere for højesteret.
retsgrundlag
retsplejelovens § 64 lyder således:
       ”§ 64. kendelser, hvorved en enkeltdommer erklærer at ville vige sit sæde, eller hvor-
       ved det pålægges en dommer i en kollegialret at vige sit sæde, er ikke genstand for anke
       eller kære. imod kendelser, hvorved indsigelser mod en dommers habilitet forkastes,
       kan kæremål rejses. når det straks forlanges, kan i denne anledning en kort udsættelse
       af sagen tilstås.”
efter retsplejelovens § 389 kan kendelser og beslutninger, der er afsagt af en byret, kæres til
den landsret, i hvis kreds byretten ligger, medmindre andet er bestemt i loven.
ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der indført en kærebegrænsningsregel i retsplejelovens §
389 a. bestemmelsen, der trådte i kraft den 1. juli 2014 og finder anvendelse på afgørelser
truffet efter denne dato, har følgende ordlyd:
       ”§ 389 a. kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhand-
       lingen eller under dennes forberedelse, kan ikke kæres. procesbevillingsnævnet kan dog
                                               - 4 -
      meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væ-
      sentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øv-
      rigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
         stk. 2. ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 skal indgives til procesbevillings-
      nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet.”
af forslaget til lov nr. 737 af 25. juni 2014, de almindelige bemærkninger, fremgår bl.a.:
      2.2.2.3. kære af afgørelser om sagens forberedelse
      …
      2.2.2.3.2. udvalgets overvejelser
      2.2.2.3.2.1. den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsre-
      formen, og hvorefter byretterne er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bety-
      det bl.a., at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes af-
      gørelser under sagernes forberedelse.
      udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
      bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
      forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
      kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
      virkning.
      når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
      retten, udsættes sagen således ofte med henblik på at afvente landsrettens afgørelse.
      der er en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten
      inden en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. lands-
      rettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål er i gennemsnit
      ca. 40-50 dage. disse kæremål kan således betyde en samlet forlængelse af sagsbehand-
      lingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder.
      en begrænsning i adgangen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde be-
      tyde, at sagsbehandlingen i byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden der-
      med bliver kortere.
      udvalget finder på den baggrund, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser un-
      der sagen, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehand-
      lingstiden ved byretten bør begrænses. udvalget finder imidlertid, at muligheden for at
      kære byrettens afgørelser ikke helt bør afskæres.
      udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
      endelige afgørelse ved byretten. det er derfor væsentligt, at en part ikke får den ople-
      velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
      landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
      handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil kunne være af så afgørende og væ-
                                         - 5 -
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part, som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
2.2.2.3.2.2. udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at ken-
delser og andre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes
forberedelse, ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for lands-
retten i forbindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse hos proces-
bevillingsnævnet til at kære kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse
eller hovedforhandlingen.
betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at afgørelsen har afgørende og
væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at der også i øvrigt er anled-
ning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans. det forudsættes således,
at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foretages en vurdering af selve
afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
kæreinstansen også kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
2.2.2.3.3. justitsministeriets overvejelser
justitsministeriet er enig i udvalgets overvejelser og forslag, og lovforslaget er udformet
i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
justitsministeriet har overvejet, om bestemmelsen bør udformes således, at den indehol-
der en opregning af, hvilke kendelser og beslutninger der fremover skal være mulighed
for at kære uden tilladelse. justitsministeriet finder imidlertid ligesom udvalget, at det
ikke vil være muligt at foretage en udtømmende opregning heraf. justitsministeriet er
derfor enig i udvalgets forslag om, at kendelser og beslutninger, der afsiges under ho-
vedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke skal kunne kæres til landsretten
uden procesbevillingsnævnets tilladelse.”
                                               - 6 -
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 389 a fremgår bl.a.:
      ”det foreslås, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen begrænses.
      kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under en hovedforhandling eller
      under dennes forberedelse, vil således – uanset den gældende bestemmelse i § 389, stk.
      1, som ikke foreslås ændret – fremover ikke kunne kæres frit til landsretten. der er dog
      mulighed for at få procesbevillingsnævnets tilladelse til at indbringe visse kendelser og
      beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen for landsretten.
      betingelserne for at få kæretilladelse er efter forslaget, at afgørelsen angår spørgsmål af
      væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten.
      omfattet heraf vil eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
      gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
      det vil imidlertid bero på en konkret vurdering i det enkelte tilfælde, om en afgørelse
      har en sådan karakter og betydning, at der er grund til, at kæresagen skal kunne afgøres
      af landsretten som 2. instans, og der derfor skal meddeles kæretilladelse.
      det er desuden en betingelse, at der er anledning til at lade afgørelsen prøve af lands-
      retten som 2. instans. det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens
      karakter også foretages en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
      forslaget tilsigter ingen ændringer af, hvilke afgørelser som er omfattet af § 253 om
      delafgørelser.
      bestemmelsen omfatter således ikke afgørelser om spørgsmål, der er afgørende for hele
      sagens behandling som f.eks. lovvalg, rettens kompetence og søgsmålsfrister og søgs-
      målskompetence, da der i overensstemmelse med gældende ret vil være tale om delaf-
      gørelser, der er omfattet af § 253, hvorfor tilladelse til at kære afgørelsen ligesom i dag
      vil skulle meddeles efter denne bestemmelse (som ændret ved lovforslagets § 1, nr. 28).
      …”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 389 a, stk. 1, hvorefter kendelser
og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhandlingen eller under dennes
forberedelse, ikke kan kæres uden procesbevillingsnævnets tilladelse. nævnet kan efter be-
stemmelsen tillade kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væsentlig be-
tydning for sagens forløb eller er af afgørende betydning for parten, og der i øvrigt er anled-
ning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
                                               - 7 -
det afviste kæremål vedrører en byretsdommers afgørelse om ikke at vige sit sæde i en civil
sag, idet han ikke anser sig for inhabil.
det følger af retsplejelovens § 64, 2. pkt., at kendelser, hvorved indsigelser mod en dommers
habilitet forkastes, kan kæres, mens en afgørelse om, at en dommer viger sædet på grund af
inhabilitet, ikke er genstand for anke eller kære, jf. § 64, 1. pkt. retsplejelovens § 64 fastsæt-
ter således, i hvilke tilfælde der er mulighed for at kære en afgørelse om en dommers habilitet,
men tager ikke stilling til, om en sådan kære forudsætter tilladelse fra procesbevillingsnævnet.
som fastslået i højesterets kendelse af 23. april 2015 (ufr 2015.2540) skal bestemmelsen i
retsplejelovens § 389 a som udgangspunkt afgrænses ud fra et tidsmæssigt kriterium, således
at den som udgangspunkt afskærer fri kære af kendelser og beslutninger, der træffes under
hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse, også selv om afgørelsen ikke kan siges
at vedrøre sagsforberedelsen eller hovedforhandlingen som sådan. det afviste kæremål er
truffet under forberedelsen af en civil sag og kan således som udgangspunkt ikke kæres frit.
der foreligger ikke holdepunkter for at fravige dette udgangspunkt. det bemærkes herved, at
det af forarbejderne til § 389 a fremgår, at kæremål vedrørende kendelser, hvorved indsigelser
mod en dommers habilitet er forkastet, ikke kan kæres uden tilladelse fra procesbevillings-
nævnet.
på denne baggrund, og da der ikke foreligger tilladelse til kære fra procesbevillingsnævnet,
tiltræder højesteret, at landsretten har afvist kæremålet. det anførte om den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 6 kan ikke føre til andet resultat.
højesteret stadfæster derfor kendelsen.
da der er tale om kære af et principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for
en ny lovbestemmelse, finder højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. rets-
plejelovens § 312, stk. 3.
                                            - 8 -
                                   thi bestemmes:
landsrettens kendelse st adfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part.


text:
dom
afsagt den 30. december 2015 i sag nr. bs 7-655/2015:
e
…
4400 kalundborg
mod
erstatningsnævnet
adelgade 13
1304 københavn k
sagens baggrund og parternes påstande
denne sag, som er anlagt den 2. juli 2015, vedrører spørgsmålet om, hvorvidt e er berettiget
til erstatning og godtgørelse efter offererstatningsloven i anledning af en personskade, som
hun den 25. maj 2010 som ansat pædagog på et bosted for unge med psykiske diagnoser blev
påført af en beboer.
sagsøgeren, e, har endeligt nedlagt påstand om, at sagsøgte, erstatningsnævnet, skal aner-
kende, at den hændelse, der overgik sagsøgeren på sit arbejde den 25. maj 2010, er omfattet af
offererstatningsloven.
sagsøgte, erstatningsnævnet, har påstået frifindelse, subsidiært hjemvisning til fornyet be-
handling.
parterne har under sagens hovedforhandling erklæret sig enige om, at handlingen havde en
sådan kvalificeret karakter, at den er omfattet af straffeloven, og sagen vedrører derfor kun
spørgsmålene om, hvorvidt handlingen udgjorde et forsætligt legemsangreb, og hvorvidt es
krav måtte være bortfaldet som følge af passivitet eller forældelse.
denne dom indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling.
forklaringer
e har forklaret at hun arbejdede på et bosted med beboere med infantil autisme. det vil sige,
at de ikke har noget egentligt sprog. hendes arbejde bestod både i pleje og pædagogik. hun
skulle sørge for deres daglige fornødenheder. hun er uddannet massør og har taget flere
kurser om autister, herunder om tegn til tale. hun havde forinden arbejdet med autistiske børn
i nogle år.
den pågældende dag mødte hun på arbejde kl. 15. en af beboerne på bostedet, a, var meget
knyttet til at have tre laminerede fotobilleder og et spejl, som altid skulle være ved hende. en
anden ansat fortalte, at a ved en fejl havde fået et spejl for meget. da hun ikke kunne håndte-
re at have to spejle, havde de fjernet det ene igen. det er ikke nemt at tage genstande fra per-
soner, som lider af autisme. e vidste derfor, at hun skulle være opmærksom på at forsøge at
tale a til ro. a kom hen til hende for at prøve at gøre sig forståelig. når a var påvirket, ryste-
de hun med hænderne. e talte til a om, hvad der var galt. e sagde, at spejlet var væk, og at
hun desværre ikke kunne hjælpe hende. hun spurgte, om a så gerne ville have skiftet bille-
derne. det ville a gerne.
                                                - 2 -
a gik ind og hentede sine tre billeder, og e hentede en mappe med nogle andre billeder. de
satte sig ved siden af hinanden. a holdt op med at ryste med hænderne og virkede som om,
hun var på vej til at falde ned. e tog billederne ud af mappen og lagde dem ned, så a kunne
vælge. mens e kiggede ned på billederne, blev hun ramt af et hårdt slag bag venstre øre. hun
røg forover, da hun blev ramt. hun var ikke i tvivl om, at a havde slået hende, men hun så
ikke, om slaget var med flad eller knyttet hånd. slaget ramte med stor kraft. e kiggede op og
rakte armene frem mod a for at afværge yderligere slag. a rejste sig imens fra stolen, og e
kunne se, at a ville slå hende igen. a slog derefter igen flere gange ud efter vidnet. det næste
slag var også hårdt, men ramte es arme. a slog to gange til, men med lidt mindre kraft. e lag-
de ikke mærke til, om a havde knyttet sine hænder imens. de efterfølgende slag var også
rettet mod es hoved, men ramte hendes arme. det var es indtryk, at det også gjorde ondt på
a, når hun slog, og at det var med til at stoppe slagene. e fik stoppet episoden ved at skælde
ud og vende a om. hun fik a ind på værelset og sagde, at hun kunne blive der, til hun opførte
sig ordentligt.
a havde ikke tidligere reageret så voldsomt og havde ikke tidligere slået. e mener, at årsagen
til volden var, at a var dybt frustreret, og hun ikke kunne udtrykke sig på anden måde. as
handicap gjorde, at hendes frustration kunne rettes mod hvem som helst, der var i nærheden.
vidnet var meget glad for beboerne og overvejede ikke politianmeldelse. hendes arbejdsgiver
talte heller ikke om det.
parternes synspunkter
sagsøgeren, e, har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument,
hvoraf fremgår:
      "tvisten:
      efter voldsofferloven dækkes personskade tilføjet ved en hændelse/gerning, der er omfat-
      tet af straffeloven.
      det fremgår af voldsofferloven, at det ikke ændrer ved dækningsadgangen, at skadevol-
      der er utilregnelig eller af anden grund er straffri.
      tvisten under denne sag er således ikke, om hvorvidt skadevolder kunne straffes eller er
      straffri efter straffelovens § 16, men alene om der er realiseret et gerningsindhold, der
      kunne være straffet efter straffeloven.
      de relevante bestemmelser er straffelovens § 119, eventuelt § 120, henholdsvis § 244.
      herom bemærkes følgende:
      det fremgår konsistent af sagens akter, at sagsøger blev tilført et slag af beboeren og
      efter-følgende fik afværget yderligere et slag ved at parere med armen.
      det fremgår videre, at der op til denne hændelse var et forløb, hvor beboeren fik frataget
      eller på anden måde nægtet et spejl m.v., som denne havde stor forkærlighed til.
      det fremgår, at sagsøger umiddelbart fik talt beboeren til rette, men det var tydeligt at se,
      at der var indestængt vrede, som blev større og større op til hændelsen.
                                            - 3 -
dette fremhæves, idet der er et tydeligt ”motiv” til den senere vold eller voldslignende
handling.
forhistorien til handlingen afkræfter derfor muligheden for, at hændelsen var udtryk for
en utilsigtet fysisk påvirkning.
det fremgår således af sagens akter helt fra sagens begyndelse, at der var en optakt til
selve hændelsen, hvor den psykisk handicappede beboer slog sagsøger på et tidspunkt,
hvor sag-søger var uopmærksom/havde ryggen til hende, og beboeren forsøgte at slå
igen, som sag-søger dog fik afværget.
det forhold, at forstanderen efterfølgende har oplyst, at sagen ikke er anmeldt til politiet,
fordi man ikke har ment, at beboeren havde ”fortsæt” skal ikke forstås på den måde, at
be-boeren ikke havde tilsigtet slaget, men at handlingen var udtryk for beboerens psy-
kiske li-delse, og som sådan ikke var af decideret ond vilje, men et udslag af den mentale
reduktion.
en straffesag ville ikke bidrag til beboerens situation.
gerningsindholdet i straffelovens § 119, henholdsvis § 120 og § 244:
det fremgår af straffelovens § 119, jfr. § 244, at alle integritetskrænkelser, også af mere
bagatelagtig karakter, er omfatter af gerningsindholdet.
ingen person skal tåle at nogen andre krænker den fysiske integritet.
således foreligger der talrige domme, f.eks. om at spyt udgør en overtrædelse af § 119,
hvor det overgår en tjenestemand, eller § 244 hvor det overgår andre.
der henvises blandt andet til u1995.83/2 og u2006.2687h.
det er også anset som en overtrædelse af straffelovens § 119, at hælde øl på en togbe-
tjent, jfr. u1993.753h.
i dom fra retten i hillerød af 29. marts 2011 er en mental retarderet dømt for overtræ-
delse af straffelovens § 119 ved blandt andet at tildele et slag og skub. ...
efter sagsøgers opfattelse foreligger der i denne sag utvivlsomt en overtrædelse af
straffelo-vens § 119, subsidiært § 120, eller § 244, ved at tilføre et slag mod sagsøger og
forsøg på slag, jfr. straffelovens § 21.
at der var tilregnelse/fortsæt til at slå sagsøger, og at der ikke var udtryk for et uheld, un-
derbygges af omstændighederne op til slaget, hvor beboeren blev tiltagende ophidset
efter tidligere at være blevet frataget et spejl m.v., og at beboeren, efter at have slået sag-
søger en gang, forsøgte at slå igen.
der må sondres mellem tilregnelse og tilregnelighed.
beboeren har klart ikke været tilregnelig og er som sådan givetvis straffri efter straffelo-
vens § 16, men der har været tilregnelse, og som sådan er forholdet objektivt omfattet af
straffe-loven og dermed voldsofferloven.
                                               - 4 -
     det fratager som indledningsvis nævnt ikke krav på dækning, at skadevolder ikke har
     haft den fornødne tilregnelighed.
     erstatningsnævnets tilsyneladende praksis om at stille skærpet krav for at yde dækning til
     plejepersonale m.v. eller andre som led i deres arbejde udsættes for vold er uden hjem-
     mel.
     voldsofferloven sondrer ikke mellem ”sædvanlige” voldssager og vold der overgår
     plejeper-sonale eller andre der, i kraft af deres arbejde, kommer til skade i forbindelse
     med pleje af typisk demente eller på andre måder mentalt handicappede personer.
     dette plejepersonale m.v. har krav på samme beskyttelse som alle andre. 4.
     det samme resultat er retten i horsens i dom af 6. november 2014 og retten i århus i
     dom af 25. november 2013 kommet til."
sagsøgte, erstatningsnævnet, har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit på-
standsdokument, hvoraf fremgår:
     "der er ikke grundlag for at tilsidesætte sagsøgtes afgørelser af 20. september 2011 (bilag
     14), 3. april 2012 (bilag 16) eller 21. maj 2014 (bilag 18) om, at det ikke med tilstrække-
     lig sikkerhed kan lægges til grund, at sagsøgeren den 25. maj 2010 blev udsat for en
     straffelovsovertrædelse.
     sagsøgte skal imidlertid frifindes, allerede fordi der fra sagsøgtes første afgørelse af
     20.~september 2011 gik mere end 3 år og 9 måneder før stævning blev udtaget, uden at
     dette var begrundet i en nærmere afklaring af de faktiske forhold; men tilsyneladende kun
     fordi sagsøgeren ikke var bekendt retspraksis i form af eksempelvis fed2003.1121ø.
     sagsøgeren har udvist retsfortabende passivitet
     sagsøgeren var udsat for episoden på arbejdet den 25. maj 2010, og sagsøgte traf første
     gang afgørelse den 20. september 2011.
     sagsøger havde allerede efter sagsøgtes første afgørelse anledning til at få sagen prøvet
     ved domstolene. denne anledning blev yderligere bestyrket efter sagsøgerens advokat
     havde fremført sine argumenter for, hvorfor der alligevel skulle ske anerkendelse (bilag
     15), og sagsøgte den 3. april 2012 (bilag 16) igen afviste dette.
     sagsøgeren burde – hvis hun ville forfølge kravet om anerkendelse – på dette tidspunkt
     have taget retslige skridt. det gjorde hun ikke.
     i stedet kom der mere end 1½ år senere endnu en anmodning om genvurdering. denne
     anmodning var – tilsyneladende – begrundet i retten i aarhus' dom af 25. november
     2013, som sagsøgeren mente og mener tilsidesatte sagsøgtes praksis.
     sagsøgeren kunne selvsagt ikke forud for afgørelserne af 20. september 2011 og 3. april
     2012 være bekendt med retten i aarhus dom af 25. november 2013.
     retten i aarhus' dom af 25. november 2013 indebar imidlertid intet nyt. østre landsret
     havde således allerede i 2003 blåstemplet sagsøgtes praksis, hvorefter en handling skal
                                           - 5 -
være af en vis kvalificeret art, samt retsstridig og forsætlig, for at erstatning efter offerer-
statningsloven kan ydes, jf. fed2003.1121ø.
i 2006 afsagde østre landsret endnu en dom om ”vold” udøvet mod personale. denne
dom var frifindende og blev også trykt, jf. fed2006.230ø. igen blev sagsøgtes praksis
blåstemplet.
det fritager ikke sagsøgeren – som var repræsenteret ved advokat – for at have udvist
passivitet, at hun ikke var bekendt med retspraksis i form af fed2003.1121ø og
fed2006.230ø.
sagsøger har da også selv i sit påstandsdokument af 20. oktober 2015 understreget, at de
faktiske oplysninger retssagen er begrundet i, konsistent har været til stede siden sagens
begyndelse i maj 2010.
selv hvis man måtte mene, at det var velbegrundet, at sagsøgeren i 2013 på trods af den
eksisterende godt 10 år gamle landsretspraksis igen bad om en genvurdering i stedet for
at anlægge sag, gik der efter sagsøgtes afgørelse af 21. maj 2014 yderligere godt 13 må-
neder, før sagsøgeren udtog stævning.
sagsøgeren har i hvert fald under de omstændigheder udvist retsfortabende passivitet.
retten bør herved også hense til, at sagsøgerens eventuelle krav på tabt arbejdsfortjene-
ste, godtgørelse for svie og smerte samt helbredelsesudgifter og andet tab med sandsyn-
lighed for længst er forældet. kravene forældes nemlig tre år fra skadens indtræden, jf.
forældelseslovens § 2, stk. 1, jf. stk. 4 og § 3, stk. 1 samt om tabt arbejdsfortjeneste
u2013.1823h.
hvad der er sket i sagsøgerens sag om erstatning for et erhvervsevnetab ved vi ikke andet
end, at arbejdsskadestyrelsen i afgørelse af 13. november 2013 (bilag 11) skrev, at man
ville tage sagen op igen 1. februar 2014.
selvom retten måtte mene, at der ikke er udvist retsfortabende passivitet, er der heller ik-
ke i øvrigt noget grundlag for at tage sagsøgerens påstand til følge, jf. straks nedenfor.
der er ikke godtgjort en straffelovsovertrædelse
det følger af offererstatningslovens § 1, at staten yder erstatning og godtgørelse for per-
sonskade, der forvoldes ved overtrædelse af borgerlig straffelov.
efter offererstatningslovens § 6, stk. 1, nr. 3, kan erstatning ydes, selvom skadevolderen
ikke kan straffes på grund af utilregnelighed. sagsøgte må da selvstændigt vurdere, om
gerningsindholdet i en straffebestemmelse objektivt set er blevet realiseret, og om øvrige
strafbarhedsbetingelser er opfyldt.
betingelsen om, at ansøgeren skal have været udsat for en overtrædelse af straffeloven
inkluderer krav om en vis kvalificeret, retsstridig samt forsætlig handling. der skal såle-
des være tale om en bevidst skadegørende handling fra skadevolderens side.
                                               - 6 -
      det følger af østre landsrets dom i fed2003.1121ø og forudsætningsvis af dommen i
      fed2006.230ø, at der ved vurderingen af, om betingelserne er opfyldt skal lægges vægt
      på episodens karakter og varighed.
      i fed2003.1121ø var betingelserne opfyldt, idet episoden havde stået på cirka 20 minut-
      ter i hvilken periode, skadevolderen havde tildelt skadelidte adskillige spark, herunder
      spark i hovedet og på benet, som var begyndt at bløde.
      i fed2006.230ø var betingelserne ikke opfyldt, idet der var tale om et skub i brystet, der
      lige så vel kunne være udtryk for, at skadevolderen ikke ønskede skadelidtes hjælp.
      efter de foreliggende oplysninger om hændelsesforløbet fra sagsøger og fra hendes ar-
      bejdsgiver har sagsøgeren ikke ført bevis for, at hun den 25. maj 2010 var udsat for en
      forsætlig straffelovsovertrædelse.
      det kan således lægges til grund, at episoden opstod ganske hurtigt; at beboeren efter ar-
      bejdsgiverens beskrivelse havde en tilknytning til genstande og et reaktionsmønster, der
      kunne få hende til at slå ud efter personer uforsætlig; at sagsøgeren blev ramt med flad
      hånd i nakken, uden at sagsøgeren observerede beboeren medens det skete, da det var i
      ”et uopmærksomt øjeblik”; og at episoden var slut, lige så hurtigt som den var opstået.
      om optakten til selve episoden har sagsøgeren i øvrigt selv i forbindelse med neuropsy-
      kologisk undersøgelse i 2011 (bilag 3) oplyst, at der ikke havde været uoverensstemmel-
      ser forud for slaget.
      sagen adskiller sig herved væsentligt fra de faktiske omstændigheder ikke kun i
      fed2003.1121ø, men også de faktiske omstændigheder i retten i aarhus' dom af 25.
      november 2013 og minder mest om fed2006.230ø.
      oplysningerne i stævningen og påstandsdokumentet om, at det var tale om et knytnæve-
      slag i hovedet og om, at der var tale om gentagne forsøg på slag kan ikke lægges til
      grund. oplysningerne strider mod sagsøgerens og arbejdsgiverens beskrivelser i en tids-
      mæssig sammenhæng med hændelsen og kan ikke indeholdes deri.
      det må herved tillægges bevismæssig betydning, at sagsøgeren ikke foretog politianmel-
      delse, der måske kunne have ført til en bedre belysning af faktum. ligesom den lange tid,
      der er gået, siden hændelsen fandt sted, også må tillægges bevismæssig betydning.
      hvis retten finder et andet hændelsesforløb, end det som er lagt til grund i sagsøgtes af-
      gørelser, bevist, må sagen hjemvises til sagsøgte med henblik på, at sagsøgte kan forhol-
      de sig til betydningen heraf. sagsøgte henviser til retten i horsens' dom af 6. november
      2014, hvor det netop blev resultatet.
rettens begrundelse og afgørelse
efter offererstatningslovens § 1 yder staten erstatning og godtgørelse for personskade, der
forvoldes ved overtrædelse af borgerlig straffelov. parterne er i denne sag enige om, at den
handling, som a udsatte sagsøgeren for, havde en sådan kvalificeret karakter, at den er omfat-
tet af straffelovens § 244 eller § 119. denne sag vedrører derfor alene spørgsmålet om, hvor-
vidt handlingen udgjorde et forsætligt legemsangreb efter straffeloven.
                                                - 7 -
offererstatningsloven indeholder ingen undtagelser i forhold til handlinger begået af personer,
som er omfattet af straffelovens § 16. dette indebærer, at handlinger, som er begået af en per-
son, som var utilregnelig i gerningsøjeblikket, erstattes, såfremt de kan tilregnes gernings-
manden som forsætlige. der er hverken i offererstatningslovens § 1 eller dennes forarbejder
holdepunkter for, at der i bestemmelsen kan indfortolkes begrænsninger i dækningen, som
ikke følger af straffeloven.
e har i retten forklaret, at den autistiske beboer på døgninstitutionen pludseligt angreb e med
flere slag. det første af disse slag ramte hende med stor kraft i venstre side af nakken. de ef-
terfølgende slag var også rettet mod hendes hoved, men blev pareret og ramte derfor hendes
arme. es forklaring understøttes af sagens øvrige akter og findes troværdig. der er intet i sa-
gen, der kan understøtte en antagelse af, at der var tale om en utilsigtet eller hændelig hand-
ling. retten finder det derfor bevist, at e var udsat for en forsætlig handling, som er omfattet
af straffelovens § 244 eller § 119.
det er uden betydning for denne vurdering, om beboeren på grund af sit mentale handicap
savnede evnen til at overskue konsekvenserne af sine handlinger. det er også uden betydning
for rettens vurdering, om es arbejdsgiver efterfølgende måtte være af den opfattelse, at ”be-
boeren [kan] reagere ved at kaste genstanden, eller slå ud efter personen, men ikke forsætligt
for at skade […] andre, men i forvirring over at aflevere sin genstand.” retten bemærker, at
arbejdsgiveren ikke overværede episoden, og at arbejdsgiverens opfattelse af forsætsbegrebet
ikke bør indgå i erstatningsnævnets afgørelse.
den skade, der overgik e den 25. maj 2010, er derfor omfattet af offererstatningsloven.
det følger af offererstatningslovens § 10, at det normalt er en betingelse for erstatning, at lov-
overtrædelsen er anmeldt inden 72 timer. nævnet har mulighed for at dispensere fra kravet
om anmeldelse, hvilket nævnet har gjort i denne sag. efter § 13 kan nævnet normalt ikke be-
handle en ansøgning, som er indgivet over 2 år efter, at lovovertrædelsen er begået. i denne
sag fandt hændelsen sted den 25. maj 2010, men ansøgningen er indgivet ved brev af 24.
marts 2011.
offererstatningsloven indeholder ud over disse bestemmelser ingen særlige forældelsesregler
eller frister for sagens anlæg, og dansk ret indeholder heller ikke i øvrigt bestemmelser, som
indebærer forældelse af retten til efter grundlovens § 63 at få prøvet en afgørelse, som er truf-
fet af erstatningsnævnet.
retten kan ikke tiltræde sagsøgtes synspunkt, hvorefter det forhold, at selve fordringen ville
være forældet over for gerningsmanden, skulle indebære, at sagsøgerens krav er bortfaldet på
grund af passivitet. den forurettedes krav efter offererstatningsloven er ikke afhængigt af, om
kravet kan søges gennemført mod gerningsmanden, men er afledt direkte af offererstatnings-
lovens § 1. det har derfor ikke betydning for sagsøgerens krav efter offererstatningsloven, om
statens regreskrav efter offererstatningslovens § 17 måtte være forældet efter forældelseslo-
ven. om karakteren af den forurettedes krav fremgår følgende af bemærkningerne til offerer-
statningsloven (lovforslag nr. 144 af 15. januar 1976):
     ”…
                                                - 8 -
    formålet med forslaget er i første række at hjælpe ofrene for forbrydelser. som anført af
    udvalget er den beskyttelse, som de gældende erstatningsregler yder ofret, i almindelig-
    hed uden reel værdi, idet gerningsmanden i de fleste tilfælde ikke er i stand til at betale
    erstatning, og hans erstatningsansvar er normalt ikke - og kan næppe heller i fremtiden
    forventes at blive - dækket af en ansvarsforsikring. en statslig erstatningsordning vil mu-
    ligvis også bevirke en øget forståelse hos befolkningen for en moderne kriminalpolitik.
    …
    udvalget har indgående drøftet, hvorvidt der bør skabes et egentligt retskrav for skadelid-
    te på erstatning fra staten, eller om der alene bør indføres en ordning, hvorefter erstatning
    kan ydes efter en rimelighedsvurdering, jfr. betænkningen side 16 ff. udvalget har fundet
    at måtte foretrække en ordning, hvorefter der alene ydes en billighedserstatning, dog så-
    ledes at udgangspunktet for udmålingen af erstatning bør være almindelige erstatningsret-
    lige principper.
    …”
lovforslaget bygger på betænkning nr. 751 fra 1975. af denne betænkning fremgår:
    ”…
    (s. 16) som tidligere nævnt har skadelidte imidlertid også ret til erstatning fra skadevol-
    deren efter almindelige erstatningsretlige regler. denne ret har imidlertid ikke nogen
    værdi i sig selv, idet værdien helt afhænger af skadevolderens evne til at betale. i de fleste
    tilfælde kan gerningsmanden ikke betale erstatning, og hans erstatningsansvar dækkes
    heller ikke - og kan af forsikringsmæssige grunde næppe blive dækket - af nogen ansvars-
    forsikring. den beskyttelse, som den gældende erstatningsret giver ofret, er således i al-
    mindelighed uden reel værdi. …
    den særstilling, som ofrene for strafbare handlinger således indtager, er betænkelig, dels
    fordi der i nogle tilfælde er tale om alvorlige skader, dels fordi skadelidte i forvejen kan
    sidde i dårlige økonomiske kår, således at ofrets evne til at bære de ekstra udgifter og det
    tab, skaden påfører ham, er stærkt begrænset.
    i kriminalpolitisk henseende vil en statslig erstatningsordning muligvis bevirke en øget
    forståelse hos befolkningen for en moderne kriminalpolitik, derved at offentligheden sna-
    rere accepterer en human kriminalpolitik, herunder kortere frihedsstraffe og øget anven-
    delse af kriminalforsorg i frihed, når ofret i alle tilfælde er sikret erstatning.
    på baggrund af de ovenfor anførte betragtninger går udvalget ind for, at der indføres en
    statslig erstatningsordning.
    …
    (s. 31) til § 1
    stk. 1 fastslår, at staten kan yde erstatning og godtgørelse for personskader, der forvoldes
    ved en straffelovsovertrædelse. erstatningen tænkes ydet som en billighedserstatning,
    hvor udgangspunktet for opgørelsen af skadelidtes tab er almindelige erstatningsretlige
    regler.
                                                 - 9 -
     …
     (s. 40) til § 17
     efter forslaget indtræder staten i det omfang, der er betalt erstatning, i skadelidtes krav
     mod skadevolderen. spørgsmålet om, hvorvidt regres skal gøres gældende, afgøres af
     justitsministeriet, så vidt muligt efter indstilling fra nævnet, jfr. § 11 i udkast til forret-
     ningsorden.
     bestemmelsen vil formentlig kun sjældent få praktisk betydning.
     …”
den forurettedes krav på erstatning fra staten er således udtryk for en social sikringsordning,
som ikke er afhængig af, om et krav kan gennemføres mod skadevolderen. der er således
hverken i loven eller lovens forarbejder holdepunkter for at antage, at den forurettedes krav på
erstatning bortfalder som følge af, at et regreskrav mod skadevolderen måtte være forældet.
statens mulighed for at søge regres er i øvrigt generelt værnet ved anmeldelsesfristen i offer-
erstatningslovens § 13.
es krav er derfor ikke bortfaldet ved forældelse eller passivitet.
af disse grunde tager retten es påstand til følge.
sagens omkostninger er fastsat på baggrund af sagens resultat, karakter og værdi, som er an-
givet til 800.000 kr., samt arbejdets omfang. de 4.000 kr. vedrører retsafgift, og de 40.000 kr.
vedrører udgifter til advokatbistand.
thi kendes for ret:
sagsøgte, erstatningsnævnet, skal anerkende, at den hændelse, der overgik sagsøgeren på sit
arbejde den 25. maj 2010, er omfattet af offererstatningsloven.
sagsøgte, erstatningsnævnet, skal betale 44.000 kr. i sagsomkostninger til statskassen.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                             dom
afsagt den 15. maj 2014 af vestre landsrets 7. afdeling (dommerne olav d. larsen, nikolaj
aarø-hansen og tine børsen smedegaard (kst.)) i ankesag
v.l. b–3101–13
viggo larsen
(advokat poul bostrup, hillerød)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokaterne steffen sværke og clara trolle, københavn)
retten i kolding har den 13. december 2013 afsagt dom i 1. instans (bs 9-489/2013).
påstande
for landsretten har appellanten, viggo larsen, gentaget sin frifindelsespåstand for byretten.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået dommen stadfæstet.
forklaringer
viggo larsen, christian gommesen-byrjalsen og anne bache har afgivet supplerende forkla-
ring for landsretten.
viggo larsen har supplerende forklaret, at advokat baruah sagde, at det var en hypotetisk
risiko, at rafn & søn skulle gå konkurs, og at det var ham selv, der skulle betale i sidste ende.
han går ud fra, at advokat baruah undersøgte det på en eller anden måde. i yderste konse-
kvens ville han dog hæfte, men han blev beroliget. han blev overvældet over regningerne i
anledning af den materielle sag, og det var derfor, han tog fat i advokat baruah. han husker
                                                - 2 -
ikke, hvornår han overvejede at kalde sagen tilbage, således som han forklarede om i byretten.
forevist brevet af 1. juli 2008 har han forklaret, at det nok var i den forbindelse, men det var
først efter, at han havde fået nogle regninger. han kan ikke sige, om det først var på tids-
punktet for erklæringen, han talte med baruah, således som han forklarede i byretten.
han fik en masse breve, som han kiggede igennem, men han gik ikke så meget op i det, da
han havde hyret nogle til at tage sig af sagen. han går ud fra, at han kunne have instrueret
advokaten, og at han kunne have afsluttet klagesagen.
i 2006 blev han orienteret skriftligt af rafn & søn om skats afgørelse. han tog ikke selv
stilling til, om han ville klage til landsskatteretten.
han stolede på rafn & søns vurdering af, at det var en fordel, at adduco førte sagen. han
blev ikke orienteret om størrelsen af det forventede salær til adduco. han talte ikke om stør-
relsen af salæret med baruah. efter landsskatterettens kendelse i den materielle sag drøftede
han ikke med rafn & søn, om sagen skulle indbringes for domstolene. sagen var jo overdra-
get til dem, så han foretog sig ikke noget. han undrede sig ikke over adducos regninger, da
han jo ville få godtgjort beløbet. han gik ud fra, at regningerne skulle bruges til godtgørelsen.
han har ikke betalt noget til adduco. han har vist nok betalt rafn & søn et engangsbeløb på
omkring 8.000 kr.
vedrørende sin erklæring af 16. februar 2012 har han forklaret, at han ikke selv har formuleret
denne, men han godkendte indholdet. det må være adduco, der har stået for at udforme udka-
stet til erklæringen til brug for sagen i landsskatteretten. han mener, at beløbet til rafn &
søn var betalt, da han underskrev erklæringen, så han skulle ikke skulle betale rafn & søn
yderligere.
han regner ikke med selv at få noget ud af denne sag.
christian gommesen-byrjalsen har supplerende forklaret, at der var forskellige grunde til, at
nogle klienter ikke ønskede at videreføre sagen hos adduco, således som han forklarede i by-
retten. nogle syntes, at sagen allerede havde varet for længe, mens andre ikke ønskede at på-
tage sig den økonomiske risiko ved at stifte et direkte forhold til advokatfirmaet, selvom rafn
                                              - 3 -
& søn havde lovet at betale advokatens regning. han har aldrig hørt, at en grundejer skulle
have gjort gældende, at den pågældende ikke hæftede for betalingen.
foreholdt brevet af 1. juli 2008 har han forklaret, at der var tale om et standardbrev, der blev
sendt til selskabets kunder. de 9 sager, han omtalte i byretten, angår også omkostningsgodt-
gørelse.
i selskabets nye standardformularer er der blandt andet taget højde for præmisserne i den ind-
ankede dom fra retten i kolding, således at grundejerne udtrykkeligt gøres opmærksom på
den risiko, de påtager sig – men dette er ikke udtryk for en materiel ændring i forholdet til
klienterne.
bemærkningen i brevet af 10. juni 2008, hvorved sagen blev oversendt til aducco, om, at
rafn & søn gik ud fra, at adducos honorarafregning fulgte selskabets standardtimesats, var
udtryk for, at de varetog deres kunders interesse. rafn & søn har i dag flere tusinde sager hos
adduco. det havde de ikke den 1. juli 2008.
han er næsten sikker på, at grunden til, at adduco ikke er nævnt i fuldmagten af 2. august
2008, er, at rafn & søn ikke ønskede at indhente en yderligere fuldmagt, hvis sagen skulle
behandles af en anden advokat. i juni 2008 havde de ikke andre advokater, men det havde de
senere i 2008, i hvert fald advokat poul bostrup. de ønskede også fuldmagt til at kunne tilba-
gekalde procesfuldmagten, hvis arbejdet ikke blev ikke blev udført godt nok. i nogle tilfælde
har de f.eks. fået en ny advokat i landsretten.
fakturaen af 30. september 2009 til adduco på 1 mio. kr. angår hans arbejde og svarer til det
arbejde, han har ydet. han ved ikke, hvad adduco har faktureret for det arbejde, han har lavet
for adduco.
aftalen med viggo larsen var udformet som en standardaftale, der igennem tiden er blevet
revideret flere gange. om beskrivelsen i aftalens afsnit om ”omfang”, pkt. 3, b, vedrørende
”evt. anke sag til højere instans” har han forklaret, at rafn & søn på den baggrund vurderer,
om sagen skal ”ankes” til en administrativ klageinstans eller eventuelt indbringes via en ad-
vokat for domstolene. hvis der er tale om en begunstigende afgørelse, og der ikke er nævne-
                                               - 4 -
værdige risici for grundejeren, klager rafn & søn uden at forelægge spørgsmålet for grund-
ejeren, hvis selskabet ikke er tilfreds. hvis grundejeren siger, at sagen skal standses, så ac-
cepterer de som udgangspunkt at standse sagen. det har de prøvet mange gange. han har
endnu ikke prøvet at ”køre et krav” over for en grundejer, der ønsker at opsige den uopsige-
lige aftale. han ved ikke, om han ville have et sådant krav.
advokat elgaard var i juni 2008 efter hans opfattelse ikke ekspert på vurderingsområdet, så-
ledes som de var hos rafn & søn – men det er der ikke mange, der er. elgaard havde, så vidt
han ved, på det tidspunkt et enkeltmandsadvokatfirma. rafn & søn var med til at uddanne
elgaards personale, der blev ansat fra 2008. i juni 2008 sendte de de verserende nok omkring
120-150 sager, der lå i landsskatteretten, til videre foranstaltning til adduco, hvis grund-
ejerne accepterede det.
anne bache har supplerende forklaret, at adducos sager ved landsskatteretten angår ejen-
domsbeskatning, herunder sager om grundværdien. hun vil tro, at de har omkring et par tu-
sinde vurderingssager fra rafn & søn, hvorfra langt størstedelen af deres sager stammer. hun
har selv været på kursus hos rafn & søn. hun kender ikke noget til priserne for et sådant kur-
sus. der vil i adducos sager typisk ikke være behov for at forelægge spørgsmål om sagens
førelse for grundejeren. hun kan ikke forestille sig, at en klient ville give hende instruktion
om sagens førelse, og det har hun aldrig været ude for – men klienten kan naturligvis stoppe
sagen. de vil altid drøfte med deres klient, om sagen skal indbringes for domstolene. hun har
aldrig været ude for, at en grundejer har nægtet at betale en regning fra adduco. da der som
regel er et løfte om tilskud i aduccos – relativt få – forbrugersager, er udgangspunktet også
her, at de ikke oplyser om det forventede salær. hvis rafn & søn ikke kan betale det lovede
tilskud, vil klienterne hæfte for betalingen. de fremsender fakturaen sammen med en trans-
porterklæring til brug for ansøgning om godtgørelse.
hun har skrevet en anmodning om omkostningsdækning, hvor der er taget højde for retten i
koldings dom, men der er ingen forskel på realiteten i forholdet til klienten.
procedure
parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten.
                                                - 5 -
landsrettens begrundelse og resultat
der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem rafn & søn aps
og viggo larsen. aftalegrundlaget, som adduco kendte, indebar bl.a., at adducos varetagelse
af viggo larsens skattesag aldrig ville medføre, at viggo larsen kom til at betale mere end
fastsat i den oprindelige kontrakt. det har også betydning, at inddragelsen af adduco skete på
foranledning af rafn & søn aps og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde
mellem rafn & søn aps og adduco.
på denne baggrund har viggo larsen – uanset forklaringerne om retsforholdet mellem ad-
duco og viggo larsen afgivet med henblik på spørgsmålet om omkostningsgodtgørelse – ikke
været forpligtet til at betale de tre salærnotaer udstedt af adduco. betingelsen i skatteforvalt-
ningslovens § 52 om, at der skal være tale om udgifter, som en person omfattet af § 53, her
viggo larsen, ifølge regning skal betale eller har betalt, er således ikke opfyldt.
herefter, og da viggo larsens anbringende vedrørende en administrativ praksis ikke kan føre
til et andet resultat, stadfæster landsretten dommen.
viggo larsen skal betale sagsomkostninger for landsretten til skatteministeriet med 20.000
kr. beløbet angår advokatudgifter (inkl. moms).
                                    t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
viggo larsen skal betale sagens omkostninger for landsretten til skatteministeriet med 20.000
kr.
det idømte skal betales inden 14 dage.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.