text:
r0012007 - mcj
                                          udskrift
                                                af
                        sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 6. januar 2004 blev af retten i sagen
r-12-01
anklagemyndigheden
mod
partrederiet for
m/s danica white oxmg2
v/skibsmæglerfirmaet h. folmer & co.
afsagt sålydende
                                             d o m:
under denne sag har anklagemyndigheden ved københavns politi ved anklageskrift
af 23. maj 2001 som rettet under domsforhandlingen rejst tiltale mod partrederiet for
m/s danica white oxmg2 for overtrædelse af
                                                 1.
søfartsstyrelsens tekniske forskrift a nr. 1 af 26. august 1996 om sikkerhedsarbejde i
skibe § 27, stk. 3, jf. stk. 1, jf. § 16, stk. 2, ved i perioden 22.02.2001 – 22.05.2001 at
have undladt at sørge for gennemførelse af arbejdsmiljøuddannelsen, således at der
altid kan være én, der har denne uddannelse om bord på motorskibet danica white.
                                            - 2 -
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om, at tiltalte idømmes en bøde på 20.000
kr.
tiltalte har nægtet sig skyldig og påstået frifindelse. subsidiært har tiltalte påstået, at
bøden bør bortfalde eller nedsættes.
sø- og handelsretten afsagde den 6. december 2002 frifindende domme i sagerne
mod partrederierne for m/s danica four ouje2, m/s hanne danica owcc2 og
m/s danica violet oxdn2. disse sager var udskilt som prøvesager.
denne sag er domsforhandlet sammen med tilsvarende sager mod partrederierne for
henholdsvis m/s danica brown, m/s danica green, m/s danica rainbow, m/s
danica sunrise, m/s danalith, m/s karina danica, m/s marianne danica, m/s
danica sunbeam og m/s danica red.
det tiltalte partrederi er et af 13 rederier, der driver coastere, for hvilke
skibsmæglerfirmaet h. folmer og co. er bestyrende reder. den 28. juli 1998 afholdt
søfartsstyrelsen kontrolsyn/arbejdsmiljøsyn i hamborg på en af de øvrige coastere,
m/s danica violet. ved synet blev der givet henstillinger og stillet 8 krav
vedrørende forholdene om bord. det af anklageskriftet omfattede forhold var blandt
de stillede krav. der blev givet fra 1-6 måneders frist til opfyldelse af de forskellige
krav. på et møde den 18. september 1998 mellem skibsmæglerfirmaet og
søfartsstyrelsen blev det aftalt, at 5 af kravene skulle søges afklaret som et led i et
”projekt coaster” i samarbejde med søfartens arbejdsmiljøråd. ved skrivelse den
28. juli 1999 bad søfartsstyrelsen h. folmer og co. blandt andet oplyse, om de 5
krav var opfyldt vedrørende danica violet, og hvilke tiltag der var gjort på rederiets
øvrige skibe. der blev givet en svarfrist til den 23. august 1999. den 4. august 1999
blev der afholdt et møde med deltagelse af bl.a. for partsrederiet jørgen folmer og
fra søfartsstyrelsen konsulent, overlæge ole lyngenbo, og seniorkonsulent poul
schmidt. under mødet gav jørgen folmer udtryk for, at § 16-uddannelsen ikke var
formålstjenlig, at han ikke ville sende flere skibsførere på kursus, og at der heller
ikke ville blive etableret sikkerhedsorganisation om bord på skibene. mødet sluttede
med, at ole lyngenbo oplyste, at søfartsstyrelsen forventede et skriftligt svar fra
jørgen folmer senest den 23. august 1999. den 25. august 1999 havde ole lyngenbo
                                          - 3 -
en telefonsamtale med jørgen folmer. samtalen mundede ud i, at samarbejdet blev
afbrudt. søfartsstyrelsen rettede ved skrivelse af 5. november 1999 henvendelse til
københavns politi med anmodning om tiltalerejsning vedrørende 4 forhold for så
vidt angår alle partrederierne. tre af disse forhold er frafaldet af
anklagemyndigheden efter afsigelsen af sø- og handelsrettens dom af 6. december
2002.
der har været afholdt syn den 15. oktober 1998 på danica sunrise, den 30. juni 1999
på danica red og den 20. august 1999 på danica sunbeam. under disse blev det
overfor danica sunrise og danica sunbeam påtalt, at der ikke om bord var en person
med § 16-kursus. der har tillige været afholdt syn den 7. august 1998 på danica
violet, den 23. oktober 2001 m/s hanne danica og den 15. oktober 2002 på m/s
danica four. sagerne mod disse tiltalte blev afgjort ved sø- og handelsrettens dom
af 6. december 2002.
anklagemyndigheden har som bevis for, at der ikke har været personer med et § 16-
kursus om bord på skibene fremlagt oversigter, udskrevet af søfartsstyrelsen, over
den enkeltes uddannelse, herunder § 16-kurset, samt kopi af rederiernes
hyrekontrakter for samtlige ansatte. registreringen af oplysninger om § 16-kurset
sker på grundlag af indberetninger fra de enkelte undervisere.
den i anklageskriftet anførte periode er valgt, fordi der ifølge søfartsstyrelsen ikke i
denne periode var personer med § 16-kursus om bord.
under domsforhandlingen er der afgivet forklaring af jørgen folmer, ole lyngenbo
og egil vestergaard.
anklagemyndigheden har til støtte for den nedlagte påstand anført, for så vidt angår
tiltaltes generelle anbringender om, at de i anklageskriftet nævnte bestemmelser ikke
har fornøden lovhjemmel, at ministeren ved lov nr. 594/96 om skibes sikkerhed er
tillagt kompetence til at udstede de foreliggende bekendtgørelser, og denne
kompetence blev uddelegeret til søfartsstyrelsen ved bekendtgørelse nr. 694/95 om
henlæggelse af visse beføjelser til søfartsstyrelsen, nu bekendtgørelse nr. 541/99.
søfartsstyrelsen har således haft den fornødne kompetence.
                                           - 4 -
vedrørende synspunktet om manglende hjemmel som følge af, at der er tale om en
bestemmelse af fiskal karakter, bemærkes, at hjemlen er i lovens § 5.
hjemmelsgrundlaget er klart og tydeligt, og betingelserne i straffelovens § 1 er
opfyldt.
for så vidt angår tiltaltes anbringende om, at reglerne lider af tilblivelsesmangler,
bemærkes, at § 22 i lovbekendtgørelse nr. 594/96 om nedsættelse af et
skibstilsynsråd ikke indeholder nogen bestemmelse om, at der skal ske forelæggelse
for ministeren, hvis der ikke kan opnås enighed i rådet om et spørgsmål. der ses
heller ikke i forarbejderne til bestemmelsen at være holdepunkter for en antagelse
herom. søfartsstyrelsen kan således fastsætte regler uafhængigt af uenighed i rådet
og uden forudgående forelæggelse for ministeren. det bemærkes endvidere
vedrørende indsigelserne om tilblivelsesmangler, at såfremt kravene til vands er
blevet strengere end til lands, er det ikke i strid med folketingsbeslutningen om, at
man skulle opnå samme niveau til vands som til lands, idet der ikke var noget krav
om ækvivalens. det grundlæggende formål var at få niveauet til vands op, da det
haltede bagefter.
med hensyn til spørgsmålet om ikrafttræden fremgår det klart af søfartsstyrelsens
meddelelser, at der til ikrafttræden af reglen var knyttet en overgangsregel, og tiltalte
har været bekendt med denne regel.
tiltalte har endvidere anført, at søfartsstyrelsen har begået sagsbehandlingsfejl. det
bemærkes hertil, at der ikke er pligt til at foretage de af forsvareren beskrevne
sagsbehandlingsskridt, når der konstateres en lovovertrædelse, og søfartsstyrelsen
har ikke lovliggjort de beskrevne forhold ved igangsættelsen af projekt coaster.
mens projekt coaster var i gang, foretog man ikke yderligere i anledning af
overtrædelserne, men da samarbejdet brød sammen, fastsattes på ny en frist, da
søfartsstyrelsen måtte henholde sig til lovgivningen, når projektet faldt bort. politiets
efterforskning har båret præg af, at man nærmest har opfattet jørgen folmers
tilkendegivelser under afhøringen som tilståelser.
vedrørende tiltaltes indsigelser om, at § 16 er uklart formuleret, bemærkes, at det af
omstændighederne omkring reglernes tilblivelse, hvor hvervets parter var involveret,
herunder jørgen folmer, klart fremgik, at det var et særligt kursus, man skulle på.
                                          - 5 -
bestemmelsen i § 16, stk. 4, er efter sin ordlyd ikke begrænset til at gælde store
skibe, men det fremgår klart af forarbejderne og af den af ole lyngenbo afgivne
forklaring, at reglen kun skal finde anvendelse for de store skibe, hvilket også har
været klart for tiltalte.
det påhviler rederne at sørge for, at der altid er en person om bord, som har en § 16-
uddannelse, hvilket jørgen folmer ikke har draget omsorg for. på baggrund af de af
anklagemyndigheden fremlagte udskrifter må det lægges til grund, at der for den
angivne periode ikke har været en person om bord på skibet, som har § 16-
uddannelsen.
såfremt man måtte komme frem til, at § 16, stk. 4, også gælder for små skibe, er det
helt usandsynligt, at der for den angivne periode skulle have været en person om
bord, som har gennemgået fjernundervisningsmaterialet i overensstemmelse med
bestemmelsens regler herom. desuden fordrer bestemmelsen, at der er en
sikkerhedsgruppe om bord. dette er utænkeligt, da jørgen folmer har modsat sig
reglerne om organiseret sikkerhedsorganisation. allerede af den grund må tanken om
sikkerhedsgruppe afvises. det er endvidere næppe sandsynligt, at en skipper vil
acceptere, at en blandt de ubefarne udpeges. hvis en skibsfører måtte have modtaget
en video, skal dette følges op af, at den pågældende sikkerhedsrepræsentant sendes
på kursus.
de fremlagte oversigter er trukket primo november 2003, og ingen af besætningen
har efter dette tidspunkt gennemgået § 16-kurset.
med hensyn til strafudmålingen må der idømmes en følelig bøde. højesteret har med
sagerne u 2000.293 og 2000.295 forhøjet bødeniveauet i almindelige
arbejdsmiljøsager fra 10.000 kr. til 20.000 kr. da bødeniveauet skal tilskynde til
størst sikkerhed, og der har været en lang årrække med alvorlige søulykker, bør dette
bødeniveau følges. det gøres gældende, at det ikke alene beror på
anklagemyndigheden, at sagsbehandlingen har trukket ud. sagsbehandlingstiden kan
derfor højst få omkostningsmæssig betydning.
                                            - 6 -
tiltalte har til støtte for frifindelsespåstanden anført, at dette sagskompleks begyndte
med et uanmeldt syn på danica violet den 28. juni 1998, hvor der blev rejst 8 krav,
hvoraf søfartsstyrelsen senere måtte frafalde 4. der blev efter aftale med
anklagemyndigheden af procesbesparende grunde udvalgt 3 prøvesager. på trods af
frifindelse i de tre sager fastholdt anklagemyndigheden tiltale overfor de resterende
10 rederier. efter dommen af 6. december 2002 frafaldt anklagemyndigheden tiltale i
3 af de 4 forhold. anklagemyndigheden har fremført, at disse sager er principielle,
men har alligevel valgt alene som bevis at fremlægge bemandingslisterne. dette er
ikke tilstrækkeligt grundlag for domfældelse.
§ 16 i teknisk forskrift a af 1996 indeholder i stk. 1 en generel bestemmelse for alle
skibe, mens stk. 2 og 3 er en særbestemmelse for henholdsvis små skibe og store
skibe. stk. 4 gælder efter sin ordlyd både små og store skibe og er en generel
formuleret overgangsbestemmelse. af ole lyngenbos forklaring fremgik, at der om
bord på alle skibe findes en video og pjece, men at der ikke blev ført register over,
hvem der havde set videoen og læst pjecen, og hvem der er udpeget som
sikkerhedsrepræsentant. der var endvidere ingen mening med at udsende materialet
til de små skibe, såfremt § 16, stk. 4, ikke skulle gælde for disse. uagtet at stk. 4 kun
var tænkt at skulle gælde for store skibe, må den for tiltalte gunstigste fortolkning
lægges til grund, da der ikke kan straffes for overtrædelse af hensigten med
bestemmelsen. dernæst har anklagemyndigheden ikke bevist, at der ikke er udpeget
sikkerhedsorganisation, og at videoen ikke er blevet gennemgået. ved afhøringen
under den tidligere domsforhandling blev det oplyst, at der på et af skibene var en
sikkerhedsorganisation, og jørgen folmers udtalelser er ikke bevis for manglende
sikkerhedsorganisation.
efter straffelovens § 1 kræves der klar hjemmel for at idømme straf. i denne sag har
selv den regeludstedende myndighed vanskeligheder med fortolkningen, hvilket også
må føre til frifindelse.
teknisk forskrift a 1 af 1996, som der rejses tiltale efter, har status som en
bekendtgørelse. § 16 er strafsanktioneret fra forskriftens ikrafttræden, selvom det var
umuligt at opfylde kravet, hvilket søfartsstyrelsen først regnede med kunne ske fra
den 1. januar 1998. søfartsstyrelsen undlod blot at håndhæve bestemmelsen, men
offentliggjorde ikke, hvornår man ville håndhæve. det eneste, der er henvist til, er et
                                          - 7 -
mødereferat fra 1995. at man overfor jørgen folmer har meddelt tidspunktet, er ikke
tilstrækkeligt. også dette forhold bør føre til frifindelse.
den tekniske forskrift skal både for så vidt angår straffebestemmelsen og den
økonomiske udgift have hjemmel i lov. såfremt der pålægges borgeren mere
vidtgående følger, må der kræves klar hjemmel. hjemmelsbestemmelsen i § 5 i
lovbekendtgørelse nr. 594/96 om skibes sikkerhed er en generelt udformet
hjemmelsbestemmelse, der intet siger om økonomi og straf. søfartsstyrelsen har
gennemført § 16 i strid med den sædvane, der var på området, og pålagt
rederierhvervet økonomiske byrder. reglen blev til på trods af en
folketingsbeslutning om, at reglerne skulle være de samme som på land.
søfartsstyrelsen valgte i stedet at skærpe reglerne til søs, og man troede, at man
lavede en forskelsbehandling mellem store og små skibe. dette har næppe været
folketingets hensigt. § 16 i den tekniske forskrift har derfor ikke tilstrækkelig
hjemmel i loven.
søfartsstyrelsen har tilsidesat sædvanen om, at sagen ved uenighed i regeludvalget
skal behandles på et møde i skibstilsynsrådet. skibstilsynsrådet er et rådgivende
organ for ministeren, og sagen burde være forlagt denne. det bekræftes af direktør
bagges notat af 23. december 1994, at dette også var søfartsstyrelsens opfattelse.
forelæggelsen for ministeren ville have gjort en forskel, da sagen var meget politisk.
at søfartsstyrelsen tolker en generel hjemmel i strid med en folketingsbeslutning, må
medføre, at bestemmelsen lider af en tilblivelsesmangel.
det påhviler anklageyndigheden at søge sagen oplyst. søfartsstyrelsen havde kun
været om bord i 4 skibe, inden der blev foretaget enslydende politianmeldelser.
anklagemyndigheden gjorde intet for at oplyse sagen, før der blev rejst tiltale. der
foreligger således en ugyldig forvaltningsakt, hvorfor der ikke kan straffes.
anklagemyndigheden måtte ved domsforhandlingens begyndelse korrigere 10
oplysninger i det fremlagte materiale. det materiale, der er fremlagt, er ensidigt
indhentet fra søfartsstyrelsen. der er væsentlige fejlmuligheder ved tilvejebringelsen
af de indhentede oplysninger. der foreligger ikke et formaliseret
indberetningssystem, og systemet beror på den enkelte undervisers omhyggelighed.
dernæst er de fremlagte oversigter et indiciebevis, hvor man i stedet kunne have
                                           - 8 -
foretaget en besigtigelse af de faktiske forhold. den manglende førelse af et direkte
bevis må komme anklagemyndigheden til skade.
anklagemyndigheden har ikke ført bevis for, at gerningsindholdet er realiseret.
til støtte for påstanden om strafbortfald eller nedsættelse gøres det gældende, at der
henset til reglernes tilblivelsesproces samt den hidtidige manglende håndhævelse har
været en sådan usikkerhed omkring reglerne, at straffelovens § 84, stk. 2, jf. stk. 1,
nr. 3, bør finde anvendelse. hertil kommer, at sagens behandling har været meget
langsommelig af grunde, som ikke kan lægges tiltalte til last.
retten skal udtale:
hverken efter ordlyden i bekendtgørelse 883 af 3. oktober 1996 af
forretningsordenen for skibstilsynsrådet eller af cirkulære om forretningsordenen for
skibstilsynsrådet ses der at være krav om, at spørgsmål, hvorom der er uenighed i
rådet, skal forelægges ministeren, ligesom der ikke ses at foreligge en retssædvane
om forelæggelse for ministeren, der kan tilsidesætte eller supplere bestemmelserne
om tilblivelse af love og bekendtgørelser.
retten finder i øvrigt af de af anklagemyndigheden anførte grunde, at
søfartsstyrelsen har haft hjemmel til at udstede teknisk forskrift a nr. 1 af 26. august
1996 om sikkerhedsarbejde i skibe, således som det er sket. det forhold, at der
foreligger en folketingsbeslutning om arbejdsmiljø til søs, findes ikke retligt at ændre
herpå.
hverken søfartsstyrelsen eller anklagemyndigheden foretog specifikke undersøgelser
vedrørende hvert enkelt skib, før der blev rejst tiltale, men grundede tiltale på jørgen
folmers tilkendegivelser om ikke at ville opfylde kravet om § 16-uddannnelse. dette
forhold findes ikke at kunne bevirke, at tiltalerejsningen må anses for en ugyldig
forvaltningsakt, hvorfor tiltale ikke af den grund kan frifindes.
bestemmelsen i § 16, stk. 4, er efter sin ordlyd ikke begrænset til at omfatte store
skibe, og retten finder ikke, at der i øvrigt foreligger tilstrækkeligt grundlag for at
antage, at bestemmelsen skal fortolkes således, at kun store skibe omfattes. at jørgen
                                             - 9 -
folmer kunne have haft den opfattelse, at små skibe alene var omfattet af § 16, stk. 2,
ændrer ikke herved.
der er enighed om, at der ikke har været foretaget syn af de faktiske forhold om bord
på skibet vedrørende den periode, for hvilken der er rejst tiltale, og at der ikke føres
lister over personer, som efter § 16, stk. 4, umiddelbart efter valget eller udpegningen
har gennemgået fjernundervisningsprogrammet.
når der samtidig henses til, at de af søfartsstyrelsen udarbejdede udskrifter
vedrørende personer, som har gennemgået § 16-uddannelsen, beror på indberetninger
fra kursusudbydere i såvel danmark som udlandet, og da det under sagen er oplyst,
at søfartsstyrelsen i enkelte tilfælde har måttet afbryde samarbejdet med
kursusudbydere, finder retten ikke, at det med den fornødne sikkerhed er godtgjort, at
tiltalte er skyldig i den rejste tiltale, hvorfor tiltalte frifindes.
                                      thi kendes for ret:
tiltalte, partrederiet for m/s danica white oxmg2, frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger.
                                       mette christensen
mogens buch                                                           niels schott christensen
                                             (sign.)
                                          ___ ___ ___
                             udskriftens rigtighed bekræftes
                             p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                       afsagt tirsdag den 4. september 2018
sag 145/2017
(2. afdeling)
danmarks lærerforening som mandatar for a
(advokat søren kjær jensen)
mod
erstatningsnævnet
(advokat sanne h. christensen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i holstebro den 8. juni 2016 og af vestre lands-
rets 16. afdeling den 7. april 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard
pedersen, henrik waaben, jens kruse mikkelsen og anne louise bormann.
påstande
appellanten, danmarks lærerforening som mandatar for a, har nedlagt påstand om, at
indstævnte, erstatningsnævnet, skal anerkende, at der er grundlag for at dispensere fra
betingelsen i offererstatningslovens § 10 om politianmeldelse i anledning af as tilskadekomst
den 3. marts 2014.
erstatningsnævnet har påstået stadfæstelse.
anbringender
danmarks lærerforening som mandatar for a har gentaget sine anbringender om, at
erstatningsnævnets praksisændring var uden hjemmel, og har supplerende anført navnlig, at
a kan støtte ret på erstatningsnævnets tidligere praksis for at meddele dispensation fra kravet
                                                - 2 -
om politianmeldelse. denne praksis var kendt og offentliggjort på skadestidspunktet den 3.
marts 2014. den lempeligere praksis var i overensstemmelse med offererstatningsloven og
forarbejderne, og erstatningsnævnet kunne derfor ikke uden særlig anledning ændre praksis i
det skete omfang.
det skal ikke indgå ved erstatningsnævnets vurdering af, om der skal meddeles dispensation,
at a selv kunne anmelde forholdet til politiet, idet det under alle omstændigheder er et
grundvilkår, at et voldsoffer har ret til at anmelde vold til politiet. hensynet til skadevolder
bør heller ikke indgå i vurderingen af, om der skal meddeles dispensation, men først ved
nævnets efterfølgende vurderinger, herunder ved vurderingen af, om der er begået en straffe-
lovsovertrædelse.
en ændring af praksis uden ydre anledning skulle i hvert fald have været varslet og offentlig-
gjort, så a og hendes arbejdsgiver kunne have indrettet sig herpå. det er fast antaget i praksis
og teori, at en ny, skærpet praksis efter almindelige forvaltningsretlige grundsætninger i visse
tilfælde skal varsles og offentliggøres, og at den ikke uden iagttagelse af disse
forvaltningsretlige og sikkerhedsmæssige forskrifter kan påbegyndes eller lægges til grund for
sagsbehandlingen. det afgørende herfor er, om den pågældende praksis har været mangeårig,
om ændringen har karakter af en skærpelse, om ændringen kan have stor/indgribende betyd-
ning for de berørte, om der er god/saglig begrundelse for at undlade varslet, og om det drejer
sig om retsområder, som man kan forvente, at de berørte har kendskab til, viden om eller i
øvrigt må forvente/tåle ændret uden varsel.
de færreste har anledning til at indrette sig efter reglerne om erstatning for vold. det medfører
derfor usaglig forskelsbehandling, når erstatningsnævnet alene vil behandle sager efter den
tidligere, lempelige dispensationspraksis, hvis den tilskadekomne sandsynliggør, at manglen-
de politianmeldelse var begrundet i erstatningsnævnets tidligere praksis. det har formodnin-
gen for sig, at en offentliggørelse af ændret praksis ville have haft betydning, og det må være
erstatningsnævnet, der skal sandsynliggøre, at det ikke ville have haft betydning.
hvis der var sket offentliggørelse af den ændrede praksis, ville a ikke nødvendigvis have
anmeldt forholdet til politiet, da det fortsat ville stride klart imod skolens pædagogik. a ville
                                                - 3 -
imidlertid have redegjort for, hvilke konkrete forhold vedrørende den skadevoldende elev,
som førte til, at der ikke blev foretaget politianmeldelse.
erstatningsnævnet havde pligt til at oplyse sagen og vejlede a, og nævnet skulle som et
udslag heraf have anmodet a og hendes arbejdsgiver om at oplyse, hvorvidt der var konkrete
forhold vedrørende den skadevoldende elev, der kunne begrunde manglende politianmeldelse.
det må derfor tillægges betydning, at der i forhold til den skadevoldende elev var sådanne
grunde til at undlade anmeldelse.
a har under alle omstændigheder angivet en særdeles rimelig begrundelse for ikke at foretage
politianmeldelse, da hun i givet fald skulle handle i direkte modstrid med skolens
pædagogiske principper og værdigrundlag.
erstatningsnævnet har supplerende anført navnlig, at praksisjusteringen har fornøden hjemmel
i offererstatningslovens § 10, ligesom praksisjusteringen var sagligt begrundet.
det bestrides, at a alene med henvisning til erstatningsnævnets tidligere praksis skulle have
ret til at opnå dispensation. den tidligere praksis indebar således ikke, at nævnet altid
dispenserede i sager inden for det pædagogiske område, men at nævnet efter en konkret
vurdering som udgangspunkt dispenserede. erstatningsnævnets tidligere praksis afskar ikke
nævnet fra i det enkelte tilfælde at efterprøve, om en manglende politianmeldelse konkret var
begrundet i pædagogiske eller behandlingsmæssige hensyn samt i benægtende fald at afslå
dispensation.
erstatningsnævnet har i forbindelse med praksisjusteringen anerkendt, at den tidligere praksis
skal tillægges betydning, hvis denne praksis faktisk har skabt berettigede forventninger hos
borgeren og dermed har været årsagen til, at der ikke skete rettidig politianmeldelse. en ansø-
ger, der vil påberåbe sig den tidligere praksis som grundlag for at opnå dispensation, må som
minimum fremføre dette over for erstatningsnævnet, hvilket hverken a eller hendes
arbejdssted gjorde. erstatningsnævnet havde derfor ikke anledning til at påse, om der var
grundlag for at dispensere som følge af den manglende varsling kombineret med en berettiget
forventning hos a.
                                                 - 4 -
der er ikke støtte for, at den manglende politianmeldelse var begrundet i en forventning om,
at politianmeldelse ikke var påkrævet i henhold til erstatningsnævnets praksis. der er heller
ikke støtte for, at arbejdsstedets retningslinjer var udarbejdet under hensyntagen til de krav,
der stilles i offererstatningsloven, eller at arbejdsstedets procedurer i forbindelse med voldstil-
fælde var indrettet ud fra en forventning til erstatningsnævnets praksis. erstatningsnævnets
tidligere praksis er dermed uden konkret betydning og kan ikke føre til, at erstatningsnævnet
burde have dispenseret i as tilfælde.
a har ikke dokumenteret, at erstatningsnævnet skulle have behandlet hendes sag anderledes
end andre lignende sager, og der er dermed ikke støtte for hendes synspunkt om, at
lighedsprincippet skulle være tilsidesat.
det bestrides, at erstatningsnævnet skulle have forsømt sin oplysningspligt.
det bestrides, at en politianmeldelse skulle være imod arbejdsstedets politik, idet arbejdsste-
dets personalepolitik netop gjorde det klart, at det påhvilede a selv at anmelde episoden til
politiet, såfremt hun fandt, at der forelå en straffelovsovertrædelse.
supplerende sagsfremstilling
af erstatningsnævnets årsberetning for 2013, som blev offentliggjort i juni 2014, fremgår af
punkt 7.2.2 bl.a.:
       ”7.2.2 særligt om plejepersonales mv. tilskadekomst i arbejdstiden
       plejepersonale, pædagoger, skolelærere og andre personalegrupper med særlige om-
       sorgsfunktioner mv., der kommer til skade, fordi en patient, en elev o. lign. opfører sig
       voldsomt eller decideret voldeligt, udgør en særlig tilfældegruppe.
       i den forbindelse har nævnet bidraget til justitsministerens besvarelse af den 15-02-2013
       af spørgsmål nr. 507 fra folketingets retsudvalg om nævnets praksis ved ansøgninger
       fra ansatte i pleje- og undervisningssektoren. bidraget gengives her i uddrag:
       ”efter offererstatningslovens § 1 yder staten erstatning og godtgørelse for personskade,
       der forvoldes ved overtrædelse af straffeloven, hvis overtrædelsen er begået i den dan-
       ske stat.
       såfremt der foreligger politianmeldelse i en sag, hvor en offentligt ansat i pleje- og un-
       dervisningssektoren angiver sig udsat for vold på jobbet, danner politiets efterforskning
       og eventuelle afgørelse om påtaleundladelse, tiltalefrafald eller tiltale grundlaget for
       nævnets afgørelse om, hvorvidt der har været tale om en straffelovsovertrædelse. i de
                                               - 5 -
     tilfælde, hvor der er rejst tiltale ved domstolene, følger nævnet naturligvis rettens afgø-
     relse om, hvorvidt der har været tale om en straffelovsovertrædelse, ligesom nævnet ef-
     ter offererstatningslovens § 11 a følger rettens eventuelle afgørelse om erstatning.
     i disse sager foretages der imidlertid sjældent politianmeldelse af skadelidte eller af in-
     stitutionen.
     erstatningsnævnet dispenserer som regel fra kravet i offererstatningslovens § 10, om at
     episoden skal være politianmeldt inden 72 timer (for handlinger begået før 01-07-2011:
     ”uden unødigt ophold”, dvs. inden 24 timer). nævnet følger hermed en henstilling fra
     folketingets retsudvalg i ft 1984-85, tillæg b, sp. 1355, i forbindelse med lovændrin-
     gen i 1985, hvorved der indførtes retskrav på erstatning efter offererstatningsloven. det
     hedder i henstillingen: ”[retsudvalget] finder, at erstatningsnævnet i forbindelse med
     nævnets samlede vurdering af, om kravet om politianmeldelse i § 10 bør fraviges i de
     konkrete sager, som måtte blev forelagt for nævnet til afgørelse, bør være opmærksom
     på, at pædagogiske og behandlingsmæssige hensyn kan tale imod en politianmeldelse.”
     har ansøgeren, efter at være blevet opfordret til at indgive politianmeldelse, modsat sig
     dette eller i øvrigt ikke villet medvirke til sagens oplysning, vil der dog fortsat kunne
     meddeles ansøgeren afslag i henhold til offererstatningslovens § 10 eller dennes analo-
     gi.”
af erstatningsnævnets årsberetning for 2014, som blev offentliggjort den 30. juni 2015,
fremgår af punkt 7.2.2 bl.a.:
     ”7.2.2 særligt om plejepersonales mv. tilskadekomst i arbejdstiden
     …
     7.2.2.1. vedrørende kravet om politianmeldelse kan erstatningsnævnet oplyse, at næv-
     net tidligere har haft en forholdsvis lempelig praksis i relation til dispensation fra an-
     meldelseskravet i sager, hvor plejepersonale mv. kommer til skade i arbejdstiden. for en
     nærmere beskrivelse af denne praksis kan nævnet blandt andet henvise til nævnets års-
     beretning for 2013, pkt. 7.2.2, hvor et uddrag af nævnets bidrag til brug for justitsmini-
     sterens besvarelse af 15-02-2013 af spørgsmål nr. 507 fra folketingets retsudvalg
     (alm. del, 2012-13) er gengivet.
     nævnet har imidlertid i 2014 revideret sin praksis, således at nævnets praksis nu er i
     bedre overensstemmelse med både ordlyden af offererstatningslovens § 10, stk. 1, om
     (rettidig) politianmeldelse og med en henstilling fra folketingets retsudvalg i en be-
     tænkning afgivet i forbindelse med ændringen af offererstatningsloven i 1985. det hed-
     der i henstillingen: ”[retsudvalget] finder, at erstatningsnævnet i forbindelse med næv-
     nets samlede vurdering af, om kravet om politianmeldelse i § 10 bør fraviges i de kon-
     krete sager, som måtte blive forelagt for nævnet til afgørelse, bør være opmærksom på,
     at pædagogiske og behandlingsmæssige hensyn kan tale imod en politianmeldelse.”
     praksisændringen indebærer, at nævnet i dag dispenserer fra anmeldelseskravet, hvis
     forholdene konkret taler for det – enten i lyset af konkrete, individuelle pædagogiske
     og/eller behandlingsmæssige hensyn, eller i lyset af den praksis, som også gælder i
                                                 - 6 -
      nævnets øvrige sager, jf. f.eks. årsberetningens pkt. 7.5.1. det kunne eksempelvis være,
      hvis offeret på grund af den begåede forbrydelse har været i en tilstand, der kan minde
      om chok, besvimelse eller koma, eller det grundet hospitalsindlæggelse ikke har været
      muligt, herunder telefonisk, at anmelde forholdet rettidigt til politiet.
      det er dermed ikke (længere) i sig selv tilstrækkeligt til at dispensere, at ansøgeren er en
      sygeplejerske, pædagog, skolelærer eller anden ansat med særlig omsorgsfunktion mv.,
      der er kommet til skade i arbejdstiden, ved at f.eks. en patient eller en elev har opført sig
      voldsomt, truende eller decideret voldeligt.
      hvis en ansat inden for pleje-, behandlings- eller undervisningssektoren mener sig udsat
      for en straffelovsovertrædelse begået af f.eks. en patient eller en elev, har den ansatte
      adgang – og anledning – til selv at indgive politianmeldelse. har den skadelidte ansøger
      ikke ønsket at indgive politianmeldelse, direkte modsat sig politianmeldelse eller i øv-
      rigt ikke villet medvirke til sagens oplysning, vil der dog fortsat kunne meddeles ansø-
      geren afslag i henhold til offererstatningslovens § 10. tilsvarende gælder, hvis der ikke
      foreligger pædagogiske eller behandlingsmæssige grunde til at undlade politianmeldel-
      se.
      det er ikke en selvstændig dispensationsgrund, at den manglende eller sene anmeldelse
      skyldes, at ansøgeren eller institutionen ikke fandt det sandsynligt, at en anmeldelse
      ville føre til en strafferetlig sanktion, hvad enten denne vurdering skyldes, at skadevol-
      der allerede er undergivet en strafferetlig foranstaltning, eller at skadevolder ikke ville
      kunne straffes som følge af alder, mental udvikling el.lign. det er heller ikke tilstrække-
      ligt, at der ikke er kutyme for politianmeldelse på institutionen.”
erstatningsnævnet oplyste den 1. september 2015 følgende på nævnets hjemmeside:
      ”nævnets praksis vedrørende politianmeldelse i sager om plejepersonales mv. tilskade-
      komst i arbejdstiden
      plejepersonale, pædagoger, skolelærere og andre personalegrupper med særlige om-
      sorgsfunktioner mv., der kommer til skade i arbejdstiden, fordi f.eks. en patient eller en
      elev opfører sig voldsomt, truende eller decideret voldeligt, udgør en særlig gruppe
      blandt erstatningsnævnets ansøgere.
      efter afgivelsen af erstatningsnævnets årsberetning for 2014 har der været en vis debat
      om erstatningsnævnets praksis vedrørende politianmeldelse i disse sager. nævnet finder
      på den baggrund anledning til at bemærke følgende om nævnets praksis vedrørende po-
      litianmeldelse i sager om plejepersonales mv. tilskadekomst i arbejdstiden:
      retsgrundlaget
      …
      i forbindelse med behandlingen af et lovforslag om ændring af offererstatningsloven i
      1985 drøftede folketingets retsudvalg blandt andet anmeldelseskravet i lovens § 10 (på
      det tidspunkt skulle anmeldelse ske ”uden unødigt ophold”, dvs. inden 24 timer). folke-
      tingets retsudvalg afgav i den forbindelse i en betænkning følgende henstilling (afgivet
      den 09-05-1985, folketingstidende 1984-85, tillæg b, sp. 1355): ”[retsudvalget] fin-
                                                 - 7 -
       der, at erstatningsnævnet i forbindelse med nævnets samlede vurdering af, om kravet
       om politianmeldelse i § 10 bør fraviges i de konkrete sager, som måtte blive forelagt for
       nævnet til afgørelse, bør være opmærksom på, at pædagogiske og behandlingsmæssige
       hensyn kan tale imod en politianmeldelse.”
       nævnets praksis
       nævnet har siden da fulgt – og følger fortsat – henstillingen fra folketingets retsudvalg
       ved behandling af sager om plejepersonales mv. tilskadekomst i arbejdstiden. nævnet
       inddrager således også i dag i sagsbehandlingen, om der i forbindelse med manglende
       (rettidig) politianmeldelse er pædagogiske og/eller behandlingsmæssige hensyn, der ta-
       ler herfor.
       nævnet er imidlertid med tiden blevet opmærksom på, at den manglende politianmel-
       delse i sager om plejepersonales mv. tilskadekomst i arbejdstiden i en del tilfælde ikke
       skyldes pædagogiske og/eller behandlingsmæssige hensyn. baggrunden for den mang-
       lende (rettidige) politianmeldelse kan i stedet f.eks. være, at den ansatte ikke ønskede
       forholdet anmeldt, at den ansatte eller arbejdspladsen kun anså tilskadekomsten for en
       arbejdsskade eller ikke betragtede det som sandsynligt, at den pågældende beboer, elev
       mv. ville blive straffet. i nogle tilfælde er der blot ikke kutyme for anmeldelse på ar-
       bejdspladsen.
       med henblik på til stadighed at træffe afgørelser i så nær overensstemmelse som muligt
       med lovgivningsmagtens intentioner, som disse er kommet til udtryk i udformningen af
       offererstatningslovens § 10, stk. 1, om (rettidig) politianmeldelse og henstillingen fra
       folketingets retsudvalg, søger erstatningsnævnet imidlertid nu som anført i nævnets
       årsberetning for 2014 i de enkelte sager oplyst, om der rent faktisk – som forudsat af
       folketingets retsudvalg – konkret har gjort sig pædagogiske og/eller behandlingsmæs-
       sige hensyn gældende, der taler imod (rettidig) politianmeldelse.
       hvor det konkret er tilfældet, dispenserer nævnet – som hidtil – fra anmeldelseskravet.
       hvor det ikke er tilfældet, finder nævnet derimod ikke grundlag for – eller hjemmel til –
       at dispensere fra anmeldelseskravet i § 10, stk. 1. nævnet anser det således ikke (længe-
       re) i sig selv som tilstrækkelig dokumentation for, at de af retsudvalget omtalte hensyn
       gør sig gældende, at ansøgeren er f.eks. en pædagog, der er kommet til skade i arbejds-
       tiden.
       det bemærkes i øvrigt for god ordens skyld, at nævnet fortsat påtænker at dispensere fra
       anmeldelseskravet i sager, hvor tilskadekomsten ligger forud for offentliggørelsen af
       erstatningsnævnets årsberetning for 2014 (den 30-06-2015), hvis det godtgøres, at næv-
       nets hidtidige praksis i disse sager er årsagen til en sen eller manglende politianmeldelse
       i den konkrete sag.”
supplerende retsgrundlag
forud for folketingets retsudvalgs betænkning af 9. maj 1985, som er gengivet ovenfor i
citatet fra erstatningsnævnets hjemmeside, havde socialpædagogernes landsforbund i et brev
til retsudvalget af 17. december 1984 anført bl.a.:
                                                 - 8 -
       ”socialpædagogernes landsforbund henvender sig til folketingets retsudvalg i forbin-
       delse med udvalgets behandling af l 75 (retskrav på erstatning).
       baggrunden er, det forhold, at mange af forbundets medlemmer i deres arbejde med
       børn og unge samt personer med vidtgående fysiske og psykiske handicap udsættes for
       skadevoldende handlinger, som er omfattet af straffelovens § 244, altså forbrydelser.
       samtidig opnår socialpædagoger, der udsættes for sådanne skadevoldende handlinger,
       ikke erstatning efter lov om erstatning til ofre for forbrydelser, idet lovens § 10, hvoref-
       ter det kræves politianmeldelse, kun yderst sjældent opfyldes. baggrunden herfor er
       primært den, at inddragelse af politi i sådanne episoder vil vanskeliggøre et fortsat pæ-
       dagogisk behandlingsarbejde.
       vanskelighederne vil kunne opstå såvel i relationerne med skadevolder som skadevol-
       ders familie, ligesom institutionens troværdighed i forhold til de unge beboere vil kunne
       sættes over styr.”
lovforslag (l 143) om ændring af bl.a. lov om erstatning fra staten til ofre for forbrydelser
(offererstatningsloven), som blev fremsat den 10. januar 2001, byggede på betænkning nr.
1383/2000 om revision af erstatningsansvarsloven mv. af betænkningen s. 301 fremgår af en
udtalelse fra erstatningsnævnet bl.a.:
       ”det kan endelig nævnes, at nævnet i en bestemt type af sager som udgangspunkt ser
       bort fra manglende politianmeldelse, nemlig i de såkaldte ”pædagogsager”. ansatte på
       sociale institutioner udsættes til tider for vold fra klienternes side. i sådanne tilfælde,
       hvor der dog ikke er tale om vold, der medfører alvorligere skader, undlader man ofte at
       indgive politianmeldelse af pædagogiske og behandlingsmæssige grunde.”
ved lov nr. 412 af 9. maj 2011 om ændring af retsplejeloven og lov om erstatning fra sta-
ten til ofre for forbrydelser (underretning ved udgang og løsladelse m.v. og udvidelse af
fristen for politianmeldelse ved erstatning fra staten til ofre for forbrydelser) blev fristen for
politianmeldelse i offererstatningslovens § 10, stk. 1, udvidet til 72 timer.
højesterets begrundelse og resultat
den 16. september 2014 rejste danmarks lærerforening på vegne af a over for
erstatningsnævnet krav om erstatning. kravet var begrundet i, at hun som skoleleder på insti-
tutionen x den 3. marts 2014 havde været udsat for en episode med en 14-årig elev, som
ifølge hendes og en kollegas forklaring bl.a. havde taget halsgreb på hende. episoden blev
ikke anmeldt til politiet. efterfølgende oplyste lederen af x over for erstatningsnævnet, at
dette skyldtes, at de på x havde den holdning, at der skulle være tale om grov vold eller
                                              - 9 -
direkte trussel på livet, før de som opholdssted anmeldte en ung. lederen oplyste endvidere,
at denne holdning skyldtes, at det ofte var den slags problematikker, de unge havde, og at det
netop kunne være en af grundene til, at de unge var visiteret til en anbringelse uden for
hjemmet.
erstatningsnævnet afslog herefter ansøgningen, fordi forholdet ikke var anmeldt til politiet
inden for 72 timer, jf. offererstatningslovens § 10, stk. 1, og idet der ikke var oplyst om kon-
krete, individuelle pædagogiske eller behandlingsmæssige hensyn vedrørende skadevolder
eller episoden, som skulle tale imod politianmeldelse.
efter den begrundelse, som lederen af x gav til erstatningsnævnet for ikke at anmelde
episoden den 3. marts 2014 til politiet, beskrivelsen i xs personalehåndbog af institutionens
pædagogik og principper for håndtering af voldsepisoder samt lederens og as forklaringer i
byret og landsret lægger højesteret til grund, at undladelsen af at indgive politianmeldelse var
begrundet i institutionens generelle pædagogiske principper, som byggede på pædagogiske og
behandlingsmæssige hensyn til de anbragte unge på x.
spørgsmålet i sagen er, om erstatningsnævnet under disse omstændigheder har pligt til at
dispensere fra kravet om politianmeldelse, jf. offererstatningslovens § 10, stk. 2 (nu stk. 3),
hvorefter nævnet kan fravige betingelsen om politianmeldelse, hvis forholdene taler for det.
i folketingets retsudvalgs betænkning afgivet den 9. maj 1985 over et forslag til ændring af
offererstatningsloven er det forudsat, at nævnet ved vurderingen af, om kravet om politian-
meldelse bør fraviges, bør være opmærksom på, at pædagogiske og behandlingsmæssige hen-
syn kan tale imod en politianmeldelse. denne forudsætning blev indsat i retsudvalgets be-
tænkning, efter at socialpædagogernes landsforbund havde rettet henvendelse til udvalget.
af forbundets henvendelse fremgår bl.a., at der kun yderst sjældent sker politianmeldelse, når
socialpædagoger udsættes for vold på deres arbejde, og at baggrunden herfor primært er, at
inddragelse af politi i sådanne episoder vil vanskeliggøre et fortsat pædagogisk behandlings-
arbejde. det anføres endvidere, at vanskelighederne vil kunne opstå såvel i relationerne med
skadevolder som skadevolders familie, ligesom institutionens troværdighed i forhold til de
unge beboere vil kunne sættes over styr.
                                                - 10 -
højesteret finder, at forarbejderne til offererstatningslovens § 10, stk. 2, må forstås således, at
der i den konkrete sag skal kunne ses bort fra betingelsen om politianmeldelse ikke kun i til-
fælde, hvor den manglende anmeldelse er begrundet i en individuel vurdering af hensynet til
den konkrete skadevolder, men også hvor begrundelsen er generelle pædagogiske eller be-
handlingsmæssige hensyn til den persongruppe, der er tilknyttet den institution mv., hvor en
beboer eller elev har begået vold mod en ansat.
efter beskrivelserne af erstatningsnævnets praksis i nævnets årsberetninger og i betænkning
nr. 1383/2000 om revision af erstatningsansvarsloven mv. lægger højesteret til grund, at
nævnet på baggrund af forarbejderne fra 1985 frem til 2014 så bort fra kravet om politianmel-
delse i sager, hvor ansatte på institutioner mv. blev udsat for vold fra personer, som var an-
bragt på institutionen, i hvert fald i tilfælde som det foreliggende, hvor den manglende politi-
anmeldelse var begrundet i generelle pædagogiske eller behandlingsmæssige hensyn til bebo-
erne på den pågældende institution.
i perioden fra 1985 til 2014 er offererstatningslovens § 10 ændret i 2001 og i 2011. ændrin-
gerne angår ikke specifikt pædagoger mv., som har været udsat for vold på deres arbejde, men
begge ændringer går ud på at udvide adgangen til at få erstatning i tilfælde, hvor der ikke
uden ugrundet ophold er sket anmeldelse til politiet. der er således ikke grundlag for at anta-
ge, at der fra lovgivers side har været tilsigtet en skærpelse af praksis med hensyn til dispen-
sation fra kravet om politianmeldelse i forhold til, hvad der var forudsat i forarbejderne fra
1985.
højesteret finder på den anførte baggrund, at nævnets praksisændring i 2014, hvorefter der
kun ses bort fra kravet om politianmeldelse, hvis konkrete, individuelle pædagogiske eller
behandlingsmæssige hensyn vedrørende den pågældende skadevolder taler imod politianmel-
delse, var uden hjemmel i loven. højesteret finder derfor, at nævnet er forpligtet til som efter
den tidligere praksis at dispensere også i tilfælde, hvor den manglende politianmeldelse som i
den foreliggende sag er begrundet i generelle pædagogiske eller behandlingsmæssige hensyn
på den pågældende institution mv.
højesteret tager derfor as påstand til følge.
                                             - 11 -
højesteret bemærker i øvrigt, at erstatningsnævnet ikke ville have været berettiget til at ændre
praksis uden varsel og med virkning for voldsepisoder, der som episoden vedrørende a havde
fundet sted forud for praksisændringen. højesteret har herved navnlig lagt vægt på, at der var
tale om en mangeårig fast praksis, at praksisændringen havde indgribende betydning for de
skadelidte, at en varsling over for de relevante faglige organisationer og institutioner ville
have gjort det muligt for institutioner og medarbejdere at indrette deres procedurer for
håndtering af voldstilfælde efter den nye praksis, og at der ikke var tungtvejende grunde, som
tilsagde, at praksisændringen skete hurtigt.
sagsomkostninger er fastsat til dækning af advokatudgift med 180.000 kr. og af retsafgift med
14.000 kr., i alt 194.000 kr.
                                     thi kendes for ret:
erstatningsnævnet skal anerkende, at der er grundlag for at dispensere fra betingelsen i offer-
erstatningslovens § 10 om politianmeldelse i anledning af as tilskadekomst den 3. marts
2014.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal erstatningsnævnet betale 194.000 kr.
til danmarks lærerforening som mandatar for a. sagsomkostningsbeløbet forrentes efter
rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                        lukkede døre
                             højesterets dom
                         afsagt fredag den 22. oktober 2010
sag 181/2010
(1. afdeling)
m
(advokat karen marie jespersen)
mod
f
(advokat kirsten lindahl)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborgs 1. afdeling den 22. januar 2010 og af
vestre landsrets 4. afdeling den 29. april 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, jytte scharling, marianne højgaard
pedersen, michael rekling og hanne schmidt.
påstande
appellanten, m, har påstået byrettens dom stadfæstet, således at a og b skal have bopæl hos
hende.
indstævnte, f, har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
anbringender
m har anført, at det vil være bedst for børnene, hvis de får bopæl hos hende, da hun har været
og fortsat er den primære omsorgsperson for begge børn. børnene, der er 4 og 6 år, har til-
bragt størstedelen af deres liv sammen med hende, og deres vante omgivelser er derfor hos
hende. de har ingen særlig tilknytning til faderens nuværende bopæl eller særlig social kon-
takt til kammerater, skole eller børnehave.
                                                - 2 -
f har anført, at det vil være bedst for børnene at kunne forblive i de vante omgivelser, herun-
der deres nuværende institutioner. børnene er tæt knyttet til ham, hans nye samlever og den-
nes børn.
supplerende sagsfremstilling
den 26. juli 2010 har statsforvaltningen midtjylland efter anmodning fra m truffet en ny af-
gørelse om samværet. det hedder i statsforvaltningens brev af 26. juli 2010 bl.a.:
      ”du har søgt om samvær med b og a. du har søgt om fortsættelse af den midlertidige
      7/7-deleordning, medens bopælssagen behandles i højesteret.
      …
      begrundelse
      vi har lagt vægt på, at børnene ifølge landsrettens dom af 29. april 2010 skal have bo-
      pæl hos faderen, og at a skal begynde i skolen efter sommerferien.
      det er den børnesagkyndiges oplysning og vurdering, at overgangen fra børnehave til
      skole er en kritisk forandringsproces for et barn, og det er afgørende vigtigt, at barnet
      får gode betingelser for at falde til og blive velintegreret i den nye sociale sammenhæng.
      kontakter til klassekammerater og klasselærer skal etableres i løbet af de første uger, og
      siden hen løbende udbygges, således at barnet hurtigst muligt oplever trygheden ved at
      høre til i et socialt netværk, hvor børnene gensidigt anerkender og respekterer hinanden.
      et sådant mål er ikke foreneligt med, at barnet starter op i to forskellige børnehaveklas-
      ser. barnet vil med stor sandsynlighed ikke have kapacitet til samtidig at integrere sig i
      to forskellige sociale miljøer. samtidig må man også forvente, at klassekammeraterne
      vil møde barnet med et forbehold, fordi barnet blot opleves som ”en gæst” i klassen. ri-
      sikoen vil være stor for, at barnet ikke vil ”føle sig hjemme” i nogen af klasserne, og
      dermed vil barnets trivsel og udvikling blive bragt i fare.
      vi finder, at dette hensyn er så tungtvejende, at det ikke kan tilsidesættes under hensyn
      til afklaring af bopælsspørgsmålet i højesteret, som vil finde sted efter a’ skolestart.
      vi finder endvidere, at det er bedst for børnene, at de følges ad på samvær.
      vi mener derfor, at det vil være bedst for a og b, at en 7/7-deleordning ikke fortsættes.
      samværsordningen er fastsat i overensstemmelse med forældrenes enighed herom i det
      tilfælde, at en deleordning ikke bestemmes. dog har statsforvaltningen som følge af
      forældrenes uenighed herom truffet afgørelse om hyppigheden af weekendsamværet.
      statsforvaltningen finder, at det er bedst for børnene indtil videre at have weekendsam-
      vær med mor 2 ud af 3 weekender.
      vi har herved lagt vægt på omfanget af det hidtidige samvær samt børnenes alder.”
                                                - 3 -
forklaringer
m og f har til brug for højesteret afgivet supplerende forklaringer den 4. oktober 2010.
m har supplerende forklaret, at hun er startet som kundemedarbejder i x bank i y. arbejds-
pladsen ligger 20 km fra h-by. hun er ansat på fuld tid. hendes arbejdstid er fra kvart i ni til
lidt over fire. hun arbejder dog til kvart over seks om torsdagen. hun har ingen karrierepla-
ner. hun bor stadig sammen med d. de har et hus på 180 kvadratmeter. der er fire børnevæ-
relser og et soveværelse. børnene har derfor hver deres værelse. de har stadig ds børn, h på
15 år og g på 11 år, på samvær. h har en 7/7 ordning, og g er på samvær hver anden week-
end. de går begge på z-skolen, som ligger 200 meter fra hendes bopæl. det er her, a og b
skal gå i skole, hvis hun får bopælsretten. a og b har det godt sammen med d, h og g. for-
holdet mellem dem bliver bedre og bedre. a og b ser op til h. h tager sig af drengene og
hjælper til derhjemme. g er god til at lege med drengene. de er bl.a. fælles om deres kaniner.
b og a har også et godt forhold til es børn, k og l.
oprindeligt havde hun og f en 8/6 ordning, men den blev ændret til en 7/7 ordning, da hun
flyttede til h-by. hun hentede på det tidspunkt børnene i børnehaven ved to-tiden, mens f
hentede børnene i h-by den efterfølgende fredag omkring klokken seks. 7/7 ordningen stop-
pede den 9. august 2010. hun havde på det tidspunkt orlov. hun var derfor rigtig meget sam-
men med børnene. hun kom i den lokale børnehave sammen med børnene en gang ugentligt,
og de legede i skoven. hun har nu a og b på samvær to ud af tre weekender. hun henter dem
om fredagen ved firetiden, og f henter dem igen ved syv tiden om søndagen. hun har indtil
videre haft drengene på samvær seks ud af ni weekender. hun havde drengene på sommerfe-
rie i uge 26, 28 og 30. de var bl.a. i sommerhus på falster. a har sagt, at han savner hende, og
at han ikke kan forstå, at han ikke skal være noget mere sammen med hende. b har sagt, at
han hellere vil være i børnehaven i h-by eller i den gamle børnehave frem for den nye børne-
have. det har han sagt til hende, hver gang han har været på samvær. både a og b har et godt
netværk i h-by. det har de fået gennem den lokale børnehave. a har en god ven, der også
hedder ”b”, som bor i nærheden af hende og d. a har også gået til fodbold. hun og d ser
desuden ds familie en gang om ugen.
a er seks år. han kan godt lidt at spille fodbold, og i skolen bytter han fodboldklistermærker.
a kan godt lide at drille sin lillebror. b er glad for musik og dans. hun har meldt ham til mu-
                                               - 4 -
sik. han er stædig og vil gerne have sin vilje. både a og b kan lide at lege i skoven og lege
med deres kaniner. de er begge gode til at passe kaninerne og tage ansvar for dem. de har et
godt forhold til hinanden og er gode til at lege sammen. de slås engang imellem. drengene er
alderssvarende, velfungerende og trives. hun mener dog, at de er påvirket og mærket af situ-
ationen mellem hende og f. hun kan mærke, at drengene er mere tryghedssøgende, efter de
har stoppet 7/7 ordningen. de bruger begge ble om natten. a begyndte at tisse i sengen, efter
de blev skilt. de skal sove med ble hos f. hun prøver at få a til at sove uden ble, men der
sker stadig uheld. hun tror, det skyldes, at det har været kaotisk for a at starte i 0-klasse, da
han har haft en svær skolestart. han var ked af at gå i skole, og han havde det svært med de
nye omgivelser. han kendte ingen på skolen, og det var meget nyt for ham både i forhold til
kammeraterne og lærerne. hun havde taget fri fra arbejde for at hjælpe ham med skolestarten.
a var inden skolestarten interesseret i at gå i skole og klar til det i forhold til sin alder. som
forberedelse lavede de opgaver sammen, som a var god til. hun har ugentlig kontakt med
skolerne og børnehaven. det går bedre med drengene i deres skole og børnehave.
b er startet i ny børnehave. hun var ikke med til opstarten, da f ikke havde orienteret hende
om, hvilken børnehave b skulle skifte til. hun havde forinden haft telefonisk kontakt med f,
der havde smidt røret på. hun havde derefter kontaktet fs mor, der ikke kunne oplyse hvilken
børnehave b skulle starte i. hun kontaktede derfor den gamle børnehave, hvor en pædagog
oplyste, at b muligvis skulle starte i y børnehave. y børnehaven havde henvist hende til
pladsanvisningen, der igen havde henvist hende til f. hun havde efterfølgende sendt f en
sms, og han havde svaret, at hun godt vidste, hvor b skulle starte, nu hvor hun havde truet y
børnehave med ”bål og brand”. hun fik efterfølgende oplyst af en pædagog ved y, at de ikke
havde den opfattelse, at hun havde truet dem med bål og brand. det blev aftalt, at hun skulle
mødes med pædagogen og lederen af børnehaven. det var et godt møde, og de blev enige om
at samarbejde. b vidste heller ikke, at han skulle starte i ny børnehave efter sommerferien.
han havde derfor ikke tid til at forberede sig på skiftet, og han fik en svær start i børnehaven.
han kendte ingen af de øvrige børn. han fik heller ikke en ordentlig afslutning i sin gamle
børnehave. det var planen, at der skulle ske en opsplitning på alder i den gamle børnehave,
men det ville ikke få betydning for b, da han skulle være sammen med de samme børn og
pædagoger. det er derfor hendes opfattelse, at b er taget ud af den gamle børnehave for, at f
kunne få ham tættere på sin bopæl. hun har fået oplyst, at b har bidt en i børnehaven.
                                               - 5 -
der blev holdt møde på statsforvaltningen den 26. juli, hvor hun foreslog, at de fortsatte 7/7
ordningen, indtil sagen var afgjort. a kunne i overgangsperioden være tilknyttet to skoler.
hun synes ikke, at det er optimalt, at a og b skal skifte skole/børnehave igen, men hun tror,
at hun kan give dem begge en god og blid start. b kender børnehaven i h-by, og a har sin
gode ven ”b”. de vil derfor ikke få et knæk. både a og b har nemt ved at få venner og nye
legekammerater, da de begge er udadvendte. hendes arbejdsgiver har lovet hende, at hun kan
få fri den første uge og efterfølgende få fri efter behov, så hun kan give børnene en god start.
f og hun kan godt samarbejde. de kan godt være i samme lokale og tale pænt til hinanden.
hun er sikker på, at deres samarbejde vil blive endnu bedre, når der er en afklaring på bo-
pælsspørgsmålet. hun tror ikke, at de vil ende i statsforvaltningen, når først rammerne er på
plads. deres nye partnere, e og d, er ligeledes indforstået med at samarbejde. hvis børnene
får bopæl hos hende, synes hun, at f skal have børnene på samvær to ud af tre weekender.
hun vil være meget fleksibel. hun mener, at a og b er mest knyttet til hende, hvorfor dren-
gene skal have bopæl hos hende. hun har haft barselsorlov og har haft et års orlov sammen
med børnene. hun har overskud og tid til at tage sig af børnene, da hun kun har de to at tage
sig af. hun har boet i h-by i femten måneder, og børnene har ikke større tilknytning til s-by,
da de i dag bor fem km fra deres tidligere bopæl og er i nye omgivelser med nye venner og
pædagoger. det er stadig hende, der har den tætteste kontakt til børnene. det har ikke ændret
sig på to måneder.
f har supplerende forklaret, at han arbejder som filialchef i banken i j. han kan tilrettelægge
sit arbejde, som det passer ham. han arbejder som regel fra kvart i ni til fire. e er gruppeleder
i banken i s-by. de er begge fuldtidsansatte.
a var ikke forberedt på at starte i skolen, da han ikke kunne komme med en klar udmelding til
a før i slutningen af juli, hvor de modtog afgørelsen fra statsforvaltningen. a var derfor ufor-
beredt på skiftet, og han fik en hård opstart i skolen. den første halvanden uge var a meget
ked af det, når han blev afleveret i skolen, men det gik stille fremad. han startede også i sfo.
han går til fodbold hver tirsdag. han har indtil videre været af sted tre gange. skolen ligger
700 meter fra deres bopæl. de har boet der siden oktober 2008. det var her børnene boede,
mens de havde deleordningen. a har haft to forskellige hverdage. hjemme hos ham skulle
han op og af sted om morgenen og hjem igen om eftermiddagen, mens han gik derhjemme,
når han var hos m.
                                               - 6 -
han boede sammen med m i den nordlige del af byen, hvor b også tidligere gik i børnehave.
b skiftede efter sommerferien børnehave. det var en beslutning, som han traf for at afbøde for
fremtidens slag sammenholdt med de omstruktureringer, der var på vej i den gamle børne-
have. han drøftede også skift af børnehave med en af bs tidligere pædagoger, da der skulle
ske strukturændringer i den gamle børnehave. hun anbefalede, at b skiftede børnehave, da
der alligevel skulle ske et skift, når han skulle starte i skolen. bs skift skete samtidigt med a’
skolestart, hvilket virkede naturligt. skolen, hvor a går på, ligger i forlængelse af børnehaven.
han mente desuden, at det er nemmere at skifte som fireårig end som seksårig. beslutningen
omkring bs børnehaveskift blev ikke drøftet med m, da han ville undgå en konflikt. han vid-
ste, at uanset hvad han sagde, så ville det blive skudt ned af m, da han kendte ms svar på for-
hånd. han kan ikke genkende ms historie omkring skiftet, da han ikke smed telefonrøret på.
det havde han ikke noget incitament til at gøre. han videregiver informationer omkring bør-
nene, når de taler sammen. han ville selv tage beslutningen. han så to år ud i fremtiden, og
han valgte, hvad han mente, var bedst for b. han har ikke fortrudt beslutningen, efter han har
set hvordan a har håndteret skoleskiftet. b er glad for at gå i børnehaven. b vil gerne besøge
den gamle børnehave, hvor han har en kæreste. de har derfor planlagt en ”farveltur” til den
gamle børnehave. han kan godt forstå, hvis b gerne vil i børnehave i h-by, da det altid sker
sammen med m - prøvelsen ligger jo i at være i børnehave alene. b og a er begge glade for at
gå i henholdsvis børnehave og skole.
der blev afholdt møde i statsforvaltningen den 26. juli, hvor m foreslog, at a skulle gå i to
skoler. statsforvaltningen oplyste, at det ville være skadeligt for a, da det er vigtigt, at børn
får etableret gode venskaber i 0-klasse. statsforvaltningen valgte herefter at fastsætte samvær
i to ud af tre weekender.
a og b er meget forskellige. a er meget følsom. han har brug for bekræftelse og at blive
mindet om, at han kan noget. han har nogle barrierer og er usikker. det er derfor, han har haft
det svært ved skoleskiftet. han er god til at give den gas på fodboldbanen. b har et tempera-
ment, der minder om sin fars. han er en glad dreng, der danser og synger. de hører ofte ras-
mus seebach om aftenen, men b går også for sig selv for at nyde musikken. b er engang
imellem med til fodbold. de cykler en del for at forbedre bs fysik. han skal dog skubbe lidt
til ham for at få ham i gang med at cykle. de bruger begge ble om natten. a vil ikke altid
                                               - 7 -
have en ble på, og han sov uden ble på i sidste uge, hvor han ikke tissede i sengen. b vil som
regel gerne have ble på, men han forsøger dog at få ham til at sove uden. han havde ingen ble
på i sidste uge, og han tissede ikke i sengen. begge drenge omtaler huset i s-by som deres
hjem. det kan mærkes, at de er kommet et år mere i s-by end i h-by. det er ikke kun i for-
hold til de fysiske rammer, men også fordi de har fælles fodslag. både a og b er knyttet til es
børn, k på fire år og l på syv år. de ser sig selv som en samlet søskendeflok. de driller hin-
anden og griner sammen. der er ingen jalousi eller komplikationer, som der kan være med en
teenager. de er meget selvhjulpne. de startede den 1. september med en større ombygning af
huset. de bor derfor i øjeblikket i en campingvogn i haven. de forventer at være færdige den
1. november. der bliver efter ombygningen børneværelser til alle fire børn.
både a og b har været på samvær med k og ls far. de har et godt samarbejde med es eks-
mand. de har desuden et godt netværk. es forældre bor i nærområdet, og de har en ung pige
på 19 år til at hente børnene. typisk hver anden torsdag. til at starte med hentede han bør-
nene sammen med hende. drengene kan rigtig godt lide hende. de fik kontakt til hende gen-
nem es forældre. hun går på gymnasiet. hans egen familie bor i randers, og de hjælper også
gerne til. det vil være katastrofalt for drengene, hvis der skal ske endnu et skifte. især nu hvor
det går rigtig godt. det vil ikke være i børnenes tarv. især ikke for a. på nuværende tidspunkt
er kammeratskaberne dannet. han mener endvidere, at m ikke længere er den primære om-
sorgsperson for drengene. det er længe siden, at m gik på barsel med børnene.
højesterets begrundelse og resultat
tre dommere – peter blok, jytte scharling og hanne schmidt – udtaler:
det må som anført af byretten lægges til grund, at begge forældre har deltaget i pasningen,
opdragelsen og omsorgen for børnene, dog således at m har været den primære person i rela-
tion til disse opgaver. i overensstemmelse hermed blev der i perioden fra samlivsophævelsen i
efteråret 2008, indtil m den 1. september 2009 flyttede til h-by, etableret en ordning, hvor
børnene boede 8 ud af 14 dage hos m. på denne baggrund og efter sagens oplysninger i øvrigt
finder vi, at begge børn må antages at have en stærkere tilknytning til m end til f.
når henses til, at børnene kun er 6 og 4 år, kan der efter vores opfattelse ikke heroverfor læg-
ges afgørende vægt på børnenes tilknytning til familiens oprindelige lokalområde i s-by og til
                                                - 8 -
daginstitutionerne i dette område, og der er ikke grundlag for at antage, at børnene har en væ-
sentligt stærkere tilknytning til det lokalområde i s-by, hvor f nu bor, end til det lokalområde
i h-by, hvortil m er flyttet. vi finder, at der heller ikke kan lægges afgørende vægt på, at a i
august 2010 er begyndt i skole i s-by, og at b på samme tidspunkt er flyttet til en ny børne-
have i s-by.
efter en samlet vurdering finder vi herefter, at det må anses for bedst for børnene, at de får
bopæl hos m, jf. forældreansvarslovens § 17, stk. 1, sammenholdt med § 4.
vi stemmer derfor for at stadfæste byrettens dom.
dommerne marianne højgaard pedersen og michael rekling udtaler:
efter forældrenes samlivsophævelse i september 2008 har begge forældre bevaret en tæt til-
knytning til børnene i kraft af samværsordningen. det var ms beslutning om et år senere at
flytte fra s-by til sin nye samlever i h-by, der medførte, at denne ordning ikke kunne opret-
holdes i samme omfang.
vi finder, at der ikke foreligger oplysninger, der giver grundlag for at bedømme, hvem af
forældrene børnene er mest knyttet til. det forhold, at m har været børnenes primære om-
sorgsperson, er efter vores opfattelse ikke ensbetydende med, at børnene på nu 6 og 4 år har
den tætteste følelsesmæssige tilknytning til hende.
vi finder herefter ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens bedømmelse af, at det er bedst
for børnene, at de bevarer tilknytningen til de vante omgivelser i s-by, hvor de har boet, siden
de blev født.
efter en samlet bedømmelse af oplysningerne i sagen stemmer vi for at stadfæste landsrettens
dom.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
                                       thi kendes for ret:
                                            - 9 -
byrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for byret, landsret eller højesteret til den an-
den part eller til statskassen.


text:
v016300b - kta
                                      udskrift
                                          af
                      sø- & handelsrettens dombog
                                     ____________
den 15. august 2003 blev af retten i sagen
v-163-02
kiba rainwear aps
(advokat jesper ørskov nielsen)
  mod
lyngsøe rainwear aps
(advokat jakob fastrup)
afsagt sålydende
                                        d o m:
denne sag vedrører spørgsmålet, om sagsøgte, lyngsøe rainwear aps´, salg af
regnjakker er i strid med sagsøger, kiba rainwear aps´, evt. rettigheder.
påstande
sagsøger, kiba rainwear aps, har nedlagt følgende påstande:
    1. sagsøgte tilpligtes at betale 30.000 kr. med procesrente fra den 17. december
        2002.
                                         - 2 -
    2. sagsøgte tilpligtes at anerkende, at denne er uberettiget til at videresælge de
        4-farvede produkter, som denne har modtaget retur fra bilka indkøb a/s, og
        som udgør en krænkelse af det af sagsøger producerede regntøj.
sagsøgte, lyngsøe rainwear aps, har nedlagt påstand om frifindelse.
sagen er domsforhandlet den 24. juni 2003.
sagsfremstilling
sagsøger, kiba rainwear aps (herefter kiba), er en virksomhed, der sælger regntøj.
selskabets direktør er jesper mogensen. sagsøger får sit regntøj produceret hos hou
ming plastic products factory ltd. sagsøgers største kunde er jako-o, der sælger
produkterne i tyskland
sagsøgte, lyngsøe rainwear aps (herefter lyngsøe), er ligeledes en virksomhed,
der sælger regntøj. selskabets direktør og eneanpartshaver, bo lyngsøe, var ansat i
sine forældres virksomhed kiba wear aps i 10 år indtil den 1. april 1999. lyngsøes
produkt er ligeledes produceret af hou ming plastic products factory ltd.
der er enighed mellem parterne om, at sagsøgers og sagsøgtes regnjakke, som denne
sag vedrører, er ens. tilsvarende er labels med specifikationer og vaskeanvisninger,
som sidder i kibas regnjakke og i lyngsøes regnbukser, ens. kibas regnjakke er
gengivet nedenfor.
de omtvistede regnjakker er forevist under domsforhandlingen.
                                           - 3 -
jesper mogensen købte den 1. januar 2001 sammen med morten wiberg kiba wear
aps af bo lyngsøes mor. kort efter overtagelsen blev køberne opmærksomme på, at
føtex markedsførte et regnsæt, som svarede til det regnsæt, som kiba wear aps
solgte. føtex havde købt regntøjet af lyngsøe. efter korrespondance mellem parter-
nes advokater meddelte lyngsøes daværende advokat til kiba wear aps´ advokat
ved skrivelse af 23. februar 2001, at der efter hans opfattelse forelå en sådan lighed
mellem parternes produkter, at lyngsøe ville være uberettiget til at producere og
markedsføre sine produkter, hvorfor lyngsøe var tilrådet at ophøre med at producere
produktet, og at lyngsøe havde indstillet markedsføringen.
kiba wear aps gik konkurs den 13. august 2002, og der verserer en retssag ved ve-
stre landsret anlagt af køberne mod sælger. kiba wear aps ændrede inden konkur-
sen navn til anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002. ved købekontrakt mellem an-
partsselskabet jesmor af 6/8-2002, nu under konkurs, og jesper giørtz mogensen
eller ordre blev overdraget blandt andet:
”…
 ii.     det overdragne.
                               § 2.
overdragelsen omfatter alle aktiviteterne i den af sælger hidtil drevne virksomhed
med fabrikation og handel indenfor tekstilbranchen, herunder eksport og import.
overdragelsen omfatter alle aktiver, rettigheder og forpligtelser, der ikke er særskilt
undtaget i nærværende kontrakts § 3.
overdragelsen omfatter således det sælger tilhørende anlægsinventar, driftsinventar,
løsøre og varelager, uanset hvor dette må befinde sig.
overdragelsen omfatter desuden alt materiale vedrørende driften, kartoteker, forteg-
nelser, papirvarer, emballage og andet til brug for forretningens drift.
enhver form for immaterielle rettigheder, herunder varemærker, øko-tex certifika-
ter, en 471 certifikater samt retten til navnet kiba wear aps og eventuelle binavne,
samt retten til telefonnumre, medfølger ligeledes under overdragelsen.
…”
kiba indtrådte i aftalen i henhold til ordre.
                                          - 4 -
i oktober 2002 blev kiba opmærksom på, at bilka markedsførte regnjakker, som
svarede til deres. ved skrivelse af 10. oktober 2002 rejste kibas advokat indsigelse
overfor bilka, der oplyste at have købt 3000 sæt regntøj (3000 bukser og 3000 jak-
ker) og at have returneret 2400 dele. dette meddelte sagsøgers advokat lyngsøe i
skrivelse af 17. oktober 2002 og gjorde gældende, at der forelå en krænkelse – i
lighed med tidligere – af kibas rettigheder. lyngsøe svarede ved skrivelse af 22.
oktober 2002 og oplyste, at der var solgt 6000 sæt regntøj, hvoraf 3000 stk. ensfar-
vede bukser, 1400 stk. ensfarvede jakker og 1600 stk. mixfarvede jakker, og at man
ikke havde fået optalt, hvor mange mixfarvede jakker bilka havde returneret. endvi-
dere udbad lyngsøe sig dokumentation for kibas eneret/mønsterbeskyttelse.
det endelig tal på, hvor mange regnjakker bilka har solgt, og hvor mange der blev
returneret, er ikke optalt. sagsøgte har som dokumentation for det solgte antal frem-
lagt faktura af 4. september 2002 og kreditnotaer af 30. september og 1. november
2002 fra lyngsøe til bilka. heraf fremgår, at leverancen udgjorde 8.544 stk., heraf
3.270 stk. mixfarvede jakker, og at der er returneret 7.679 stk.
til dokumentation for sin aktuelle markedsføring har kiba fremlagt en brochure in-
deholdende de markedsførte produkter.
til dokumentation for lyngsøes anbringende om, at regnjakkerne er standardvarer,
har lyngsøe fremlagt de nedenfor nævnte ordrebekræftelser.
i ordrebekræftelse af 1. april 1999 til kiba wear aps har hou ming plastic products
factory ltd. beskrevet regnjakken således:
”…
children’s jacket
4-tone color. attached hood with drawstring
long reglan sleeves with elasticated cuffs, 2 sides
patch pockets with flaps, with elastic on both
side-seams at hem, plain black with
reflective tapes on sleeves: 1.5 cmx33cmx7 pcs.
reflective tapes on front at hem: 1.5cmx15cmx7 pcs.
reflective tapes on back at hem: 1.5 cmx36cmx1 pc.
accessories: drawstrings, bell-ends, snaps in green
colorcombination: front/back/sleeves/.hood/red/
                              yellow/ marine/green.
size scale: 92/98, 104/110 & 115/122...”
                                           - 5 -
i ordrebekræftelse af 20. august 1999 til lyngsøe er regnjakken angivet som dess.
841 og beskrivelsen er identisk, bortset fra at ”drawstring” i første linie er erstatttet
med ”elastic”, og der efter ”accessories” alene er anført ”snaps in green”.
forklaringer
direktør jesper mogensen har forklaret, at han er uddannet tekstilingeniør. kiba
ejes af et handelsselskab, der er ejet af hans brødre.
sammen med morten wiberg købte han kiba wear aps af birgit lyngsøe den 1.
januar 2001. ved deres køb af selskabet fik de at vide, at der var stridigheder i lyng-
søe familien, og at familien ikke vidste, hvad bo lyngsøe var beskæftiget med. de
første plagiater af selskabets produkter blev han opmærksom på i uge 4 i 2001, hvil-
ket var umiddelbart efter over-tagelsen af selskabet. efter at bo lyngsøes advokat
ved skrivelse af 23. februar 2001 havde meddelt, at markedsføringen var indstillet,
ville kiba wear aps ikke bruge flere ressourcer på den sag, da det drejede sig om et
mindre parti. plagiatproduktet var identisk med det under denne sag omtvistede. kiba
blev stiftet den 13. august 2002, hvor selskabet indtrådte i rettighederne i henhold til
kontrakten mellem ham og anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002, nu under kon-
kurs. kiba overtog alle rettigheder, som anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002, nu
under konkurs, havde. under et besøg i az (bilka) i oktober 2002 så hans kone, at
der solgtes plagiater af kibas regnjakke. han købte dagen efter et eksemplar og
overlod sagen til sin advokat. det plagierede produkt har hele tiden været med i ki-
bas kollektion og med i de produkter, der vises til kunder. den fremlagte brochure
for kibas produkter er fra februar 2003, og billederne i brochuren blev taget i oktober
2002. den omtvistede regnjakke er blevet fremstillet til kiba wear aps og efterføl-
gende kiba siden 1999.
kibas største kunde er jako-o. købet af kiba wear aps var fra købers side blandt
andet betinget af, at jako-o ikke blev generet af konkurrerende produkter. i forhold
til jako-o sørger kiba blandt andet for indkøb af råvarer til producenten, afskib-
ning, fortoldning etc. samarbejdet mellem hou ming plastic products factory ltd.
og kiba har, så vidt han kan se af kibas papirer, varet siden 1997. jako-o var med
i udviklingsarbejdet ved fremstillingen af den omtvistede regnjakke, og designet er
privat label for jako-o. det er den tidligere ejer, birgit lyngsøe, som har fortalt
                                            - 6 -
ham, hvordan de omtvistede regnjakker blev udviklet, og det svarer til, hvordan nye
produkter udvikles i dag. når jako-o har udviklet et produkt, har jako-o eneret
til det i to år, og derefter har kiba lov til at forhandle det. herudover kan kiba få lov
til at forhandle produkter inden for to års fristen efter aftale. kiba kunne således godt
have solgt produktet til bilka og havde tidligere solgt andre produkter til bilka, som
man var i dialog med, da denne sag dukkede op. sagen har skadet kiba, idet bilka
har tilkendegivet, at denne sag skal være afgjort, inden samhandlen kan genoptages.
kibas regnjakke og lyngsøes regnjakke er ens i farvesammensætningen, snittet, re-
flekserne, snøren, knapperne og i svejsningen. endvidere er vaskemærket ens. dette
mærke har råvareleverandøren stillet til rådighed. der er angivet fordelingen 53 % og
47 % om de to materialer, som tøjet består af. normalt ville man angive det som
50/50 %. tøjet må derfor være fremstillet af samme producent, og der reelt er tale
om identiske produkter. ham bekendt kan det ikke udledes af angivelsen ”dess. 841”
ud for regnjakker i ordrebekræftelsen af 20. august 1999 fra hou ming plastic pro-
ducts factory ltd. til lyngsøe, at der er tale om et standardprodukt. på ordrebekræf-
telserne til kiba angiver producenten ”dess. 941” ud for regnjakkerne.
i forbindelse med et kundebesøg fra island den 11. juni 2003 præsenterede kiba den
omtvistede regnjakke for den islandske kunde, som oplyste, at den allerede sælges på
island. han bad kunden om at købe et eksemplar til kiba, men kunden er endnu ikke
vendt tilbage. han videregav oplysningen til sin advokat fredag den 20. juni 2003.
direktør bo lyngsøe har forklaret, at han er eneanpartshaver i lyngsøe. det var
hans mor, der ejede kiba wear aps, som blev solgt til jesper mogensen og morten
wiberg. han var ikke involveret i handlen, som han først hørte om, efter at han var
begyndt for sig selv. han var ansat i selskabet i 10 år, indtil han ophørte i april 1999.
han var herefter lønmodtager et par måneder, hvorefter han begyndte som selvstæn-
dig i regntøjsbranchen. han havde ikke påtaget sig en konkurrenceklausul overfor
kiba wear aps. han begyndte som selvstændig ca. 1 år, før hans mor solgte kiba
wear aps. han blev på et tidspunkt uvenner med sine forældre, og familien er først
lige begyndt at tale sammen igen. han ved ikke, om hans forældre var klar over, at
han købte regntøj hos hou ming plastic products factory ltd., og han ved ikke,
hvornår de blev klar over, at han var gået ind i branchen.
                                           - 7 -
han blev kontaktet af kiba wear aps´ advokat efter, at han havde solgt regntøj til
føtex. tøjet var indkøbt fra hou ming plastic products factory ltd. i henhold til
ordrebekræftelsen af 20. august 1999. hans egen advokat sagde, at der ikke var
grund til at gøre det store ud af sagen. produkterne til føtex adskilte sig fra de under
denne sag omhandlede ved, at de var af et andet materiale, og ved, at reflekser og
snører sad anderledes. han oplyste ikke sin daværende advokat om, at der var tale
om standardvarer fra hou ming plastic products factory ltd.
ordrebekræftelsen fra hou ming plastic products factory ltd. af 1. april 1999 til
kiba wear aps var sendt attention til ham, idet han havde kontakten til producenten.
han fik den under sagen fremlagte kopi tilsendt fra hou ming plastic products fac-
tory ltd. i slutningen af sidste år. formålet var at få dokumentation for, at regnjak-
kerne er et standardprodukt. når man bestiller regnjakker af denne type hos hou
ming plastic products factory ltd., er det i princippet tilstrækkeligt at angive, at man
ønsker nr. 841. i 1997 kom kiba wear aps i kontakt med den tyske børnetøjskæde
jako-o. kiba wear aps kontaktede herefter hou ming plastic products factory
ltd., som sendte fire forskellige standardmodeller af regnsæt, og jako-o valgte den
under denne sag omtvistede model, idet der dog blev sat reflekser og snører på stan-
dardmodellen. han besøgte hou ming plastic products factory ltd. ca. 1 gang årligt.
han kender ikke noget til den af jesper mogensen beskrevne aftale om en to års frist,
inden kiba wear aps kunne sælge produkter, som leveres til jako-o, til andre
aftagere.
siden august 1999 har lyngsøe fået to leverancer fra hou ming plastic products
factory ltd. den sidste leverance, herunder de 3.270 mixfarvede regnjakker, blev
solgt til bilka og udgjorde lyngsøes restlager af børnetøj, idet han havde besluttet, at
selskabet skulle ophøre med salg af børnetøj. lyngsøe tjente ikke noget ved salget til
bilka, som gav 35 kr. pr. regnjakke. det var faktisk en underskudsforretning, men
lyngsøe skulle af med restlageret. det er en skrivefejl i hans skrivelse af 22. oktober
2002 til kibas advokat, hvor han angiver, at der var tale om 6.000 sæt. der var tale
om 3.000 sæt og dermed 6.000 dele, da hvert sæt består af jakke og bukser. angivel-
sen i skrivelsen af, at der var solgt 1.600 mix-jakker til bilka, var baseret på oplys-
ningerne fra kiba selv. han undersøgte ikke tallet nærmere på dette tidspunkt, idet
han ikke kunne tage kiba seriøst, da kiba allerede havde rejst tre sager mod lyng-
søe. kreditnotaerne af 30. september 2002 og 1. november 2002 til bilka blev ud-
                                          - 8 -
stedt, da bilka ringede til ham og forklarede om henvendelsen fra kiba. han kan
ikke forklare, hvorfor den ene kreditnota er dateret, før end kiba rettede henvendelse
til bilka. han gav blot sin bogholder besked om at udfærdige en kreditnota. der er to
notaer, idet der blev udfærdiget en endelig nota, da lyngsøe havde fået varerne talt
op. den første kreditnota var baseret på oplysningerne fra bilka. han husker ikke,
om der i forbindelse med optællingen kom et tal på, hvor mange mix-jakker der var
blevet solgt, da optællingen var besværliggjort af, at bilkas forretninger returnerede
varer, som var lagt løst ned i kasser, og derefter returneredes varer fra bilkas fjernla-
ger. der gik lang tid, inden lyngsøe fik varerne sorteret.
for et par år siden solgte lyngsøe omkring 100 mix-jakker samt nogle ensfarvede
jakker til et islandsk firma.
procedure
sagsøger anmodede indledningsvis om ret til at forhøje påstand 1 til 50.000 kr. i
lyset af oplysningerne om lyngsøes handel med et islandsk firma. retsplejelovens
bestemmelser er ikke til hinder herfor, idet lyngsøe har mulighed for at varetage sine
interesser, da de nye oplysninger hele tiden har været lyngsøe bekendt, og de ændrer
ikke ved sagens kerne. da erstatningsudmålingen beror på rettens skøn baseret på
den skete bevisførelse, er det af underordnet betydning, hvorvidt påstanden er 30.000
kr. eller 50.000 kr.
der er enighed om, at de regnjakker, som lyngsøe har solgt til bilka, er identiske
med kibas. bo lyngsøes forklaring om, at regnjakkerne er et standardprodukt, som
kan bestilles med angivelse af et varenummer hos hou ming plastic products facto-
ry ltd., må tilsidesættes, idet den udførlige beskrivelse af regnjakkerne i ordrebe-
kræftelsen af 20. august 1999 ellers ikke giver mening. det er først under domsfor-
handlingen, at det er oplyst, at det er lyngsøes opfattelse, at der er tale om en stan-
dardvare. hvis det var rigtigt, havde det været naturligt at fremføre dette som den
allerførste reaktion på kibas henvendelse og efterfølgende stævning. endvidere er
forklaringen i strid med jesper mogensens forklaring, som må lægges til grund ved-
rørende rettighederne. lyngsøes salg til bilka udgør således en krænkelse af mar-
kedsføringslovens § 1, hvorved det bemærkes, at bo lyngsøe var i ond tro, idet han
havde været ansat i kiba wear aps, hvorfra kibas rettigheder hidrører. den tidligere
                                            - 9 -
føtex sag medfører også, at bo lyngsøe måtte være klar over, at salget indebar en
overtrædelse af markedsføringsloven. føtexsagen vedrørte endda en jakke, som var
ændret på nogle få punkter i forhold til kibas. hvis lyngsøe ikke mente, at produktet
omfattet af føtexsagen indebar en krænkelse af kibas rettigheder, giver det ikke me-
ning, at lyngsøe indstillede markedsføringen heraf.
kibas brochure fra 2003, hvor billederne er optaget i oktober 2002, viser, at kiba har
markedsført produktet, og jesper mogensen har forklaret, at virksomheden har mar-
kedsført regnjakkerne siden 1999. endvidere vedrørte ordrebekræftelsen af 1. april
1999 fra hou ming plastic products factory ltd. blandt andet de omtvistede regnjak-
ker. da lyngsøe ikke tidligere har bestridt, at aftalen mellem anpartsselskabet jes-
mor af 6/8-2002, nu under konkurs, og jesper giørtz mogensen var dokumentation
for kibas erhvervelse af rettighederne fra kiba wear aps, har der ikke været anled-
ning til at fremlægge yderligere dokumentation. overdragelsen af rettighederne støt-
tes dog tillige på jesper mogensens forklaring herom.
bo lyngsøes forklaring om antallet af solgte mixjakker kan ikke lægges til grund ved
vurderingen af krænkelsens omfang. hans forklaring om kreditnotaerne af 30. sep-
tember og 1. november 1999 til bilka er usammenhængende. endvidere var det ukor-
rekt, at hele restlageret blev solgt til bilka, idet der også er solgt til island fra samme
leverance. endelig var hans oprindelige oplysning i skrivelse af 22. oktober 2002 om,
at der var solgt 1.600 stk., urigtig, hvilket han kunne have set af kreditnotaen til bilka
og ordrebekræftelsen fra hou ming plastic products factory ltd. erstatningen bør
fastsættes til 50.000 kr., navnlig som følge af markedsforstyrrelsen, idet kiba kunne
have solgt til bilka, hvis det ikke havde været for denne sag. endvidere kan salget på
island medføre kundetab for kiba. størrelsen skal også ses i lyset af grovheden af
sagen samt det forhold, at der er tale om gentagne krænkelser.
sagsøgte har protesteret mod kibas forhøjelse af påstand 1. henset til, at det er no-
gen tid siden, at jesper mogensen fik oplysningen om lyngsøes salg til det islandske
firma, er det ikke undskyldeligt, at kiba først er fremkommet med forhøjelsen under
proceduren. på dette sene tidspunkt er det ikke muligt for lyngsøe at varetage sine
interesser. ved fremsættelse af provokation kunne kiba have fået oplysning om sal-
get. endvidere kan det yderst begrænsede salg til det islandske firma ikke give
grundlag for en så væsentligt forhøjelse af påstanden.
                                           - 10 -
det bestrides ikke, at parternes regnjakker er så godt som identiske. det gøres gæl-
dende, at regnjakken er en standardvare, som enhver lovligt kan indkøbe fra produ-
centen. jesper mogensens forklaring må tilsidesættes, idet han ikke var ansat på virk-
somheden på tidspunktet for den første leverance af jakken. derimod må bo lyng-
søes forklaring lægges til grund. det er gjort gældende i svarskriftet og i påstandsdo-
kumentet, at der var tale om et standardprodukt. endvidere er den fremlagte aftale
mellem anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002, nu under konkurs, og jesper giørtz
mogensen ikke i sig selv tilstrækkelig dokumentation for, at eventuelle rettigheder
fra kiba wear aps skulle være overdraget til kiba. der er blot tale om nogle bredt
beskrevne aktiver, der overdrages. rettighederne kunne også tilkomme jako-o.
endvidere er de produkter, som lyngsøe solgte til bilka, indkøbt, inden kiba blev
stiftet. der kan således ikke foreligge en krænkelse af kibas eventuelle rettigheder.
det er ikke godtgjort, at kiba har markedsført den omtvistede regnjakke. brochuren,
hvor regnjakken optræder i, er således fra februar 2003, som ligger efter den påståede
krænkelse. der er endvidere ikke dokumenteret salg til jako-o efter overtagelsen af
virksomheden fra anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002 nu under konkurs. der er
således ikke godtgjort et tab.
retten skal udtale
henset til, at kiba fik oplysningen om lyngsøes aktiviteter på island den 11. juni
2003, finder retten det ikke undskyldeligt, at forhøjelsen af kibas påstand ikke er
sket inden domsforhandlingen den 24. juni 2003, ligesom lyngsøe på dette sene
tidspunkt ikke har haft tilstrækkelig mulighed for at varetage sine interesser uden
udsættelse af domsforhandlingen, hvorfor der ikke er grundlag for at tillade forhøjel-
se af kibas påstand 1.
der er enighed om, at parternes regnjakker er ens og stammer fra samme producent.
ved § 2 i overdragelsesaftalen mellem anpartsselskabet jesmor af 6/8-2002 (tidli-
gere kiba wear aps), nu under konkurs, og jesper giørtz mogensen blev samtlige
rettigheder i relation til denne sag tilhørende det tidligere kiba wear aps overdraget
til kiba. efter den af jesper mogensen afgivne forklaring findes det godtgjort, at
                                           - 11 -
kiba wear aps i samarbejde med jako-o har udviklet den omtvistede regnjakke til
brug for salget til jako-o. det findes ikke ved fremlæggelsen af fakturaerne fra
producenten hou ming plastic products factory ltd. og bo lyngsøes forklaring
godtgjort, at regnjakken er en standardvare hos producenten hou ming plastic pro-
ducts factory ltd., hvilket standpunkt lyngsøe da også først har antydet i sit på-
standsdokument. herefter findes lyngsøe at have krænket kibas rettigheder til
regnjakken, og da kibas markedsføring findes godtgjort ved fremlæggelsen af deres
brochure, tages kibas påstand 2 til følge.
henset til den markedsforstyrrelse lyngsøes salg har medført for kiba, tages kibas
påstand 1 tillige til følge.
                                thi kendes for ret
sagsøgte, lyngsøe rainwear aps, betaler inden 14 dage til sagsøger, kiba rainwear
aps, 30.000 kr. med procesrente fra den 17. december 2002.
sagsøgte tilpligtes at anerkende, at denne er uberettiget til at videresælge de 4-farve-
de produkter, som denne har modtaget retur fra bilka indkøb a/s, og som udgør en
krænkelse af det af sagsøger producerede regntøj.
sagsøgte betaler inden 14 dage til sagsøger i sagsomkostninger 8.000 kr.
 ove andersen                         mette christensen                    søren jensen
                                           (sign.)
                                        ___ ___ ___
                             udskriftens rigtighed bekræftes
                             p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 16. december 2015
sag 190/2015
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat anders skaaning mathiesen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i næstved den 18. juni 2014 og af østre landsrets
18. afdeling den 28. april 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, thomas rørdam, jon stokholm,
poul dahl jensen og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om formildelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
anbringender
t har navnlig anført, at han i sagens forhold 1 og 3 ikke bør idømmes en straf af betinget
fængsel i 20 dage, men en bøde svarende til to gange en måneds nettoløn, det vil i det forelig-
gende tilfælde sige en bøde på 6.000 kr. der er ikke holdepunkter i forarbejderne til færd-
selslovens § 54, stk. 1 – om kørsel efter indtagelse af bevidsthedspåvirkende stoffer – for, at
to overtrædelser, der pådømmes samtidig, skal medføre frihedsstraf. forarbejderne til lovæn-
dringen i 2011 henviser kun udtrykkeligt til, at der er tilsigtet en skærpelse i forhold til bøde-
størrelsen (fra en halv til en hel nettomånedsløn), og efter forarbejderne til straffebestemmel-
sen i lovens § 117, stk. 2, nr. 3, skal der kun idømmes frihedsstraf, hvis bøden overstiger to
gange en måneds nettoløn.
                                               - 2 -
frakendelsestiden skal nedsættes til et tidsrum, der er kortere end den i landsretten idømte
frakendelse på 5 år. ved fastsættelsen af frakendelsestiden i denne sag bør der således lægges
vægt på, at der er tale om to kørsler med kun ca. 1 times mellemrum, at der alene er påvist
overskridelse af bagatelgrænsen, men ikke med sikkerhed er konstateret en nedsættelse af
føreevnen hos ham, og at der ikke er sket færdselsuheld i forbindelse med kørslerne.
endelig skal bøden i sagens forhold 3 fastsættes til det halve af normalbøden på 1.500 kr. un-
der hensyn til hans lave indtægt, således at den samlede bøde – som det er sket i byretten –
fastsættes til 6.750 kr.
anklagemyndigheden har navnlig anført, at det ved lovændringen i 2011 i det hele var lovgi-
vers hensigt at sidestille overtrædelse af nulgrænsen i færdselslovens § 54, stk. 1, med spiri-
tuskørsel med en alkoholpromille på 1,21. det gjaldt således i forhold til spørgsmålet om fø-
rerretsfrakendelse, ligesom det gjaldt i forhold til konfiskation og straf. det forhold, at lovgi-
ver ikke valgte at fastsætte en bøde på en måneds nettoløn gange 1,21 promille for den en-
kelte overtrædelse af nulgrænsen, skal ses i lyset af, at det ved en overtrædelse af nulgrænsen
ikke er muligt – på samme måde som i forhold til spirituskørsel – at fastsætte en ensartet
promillegrænse for alle stoffer. straffen blev således af praktiske årsager fastsat til en bøde på
en måneds nettoløn, og ikke fordi lovgiver var af den opfattelse, at en overtrædelse af
nulgrænsen ikke skal sidestilles med spirituskørsel med en alkoholpromille på 1,21. to før-
stegangsovertrædelser af § 54, stk. 1, skal dermed sidestilles med to spirituskørsler med en
samlet alkoholpromille på 2,42, hvilket efter sædvanlig praksis udløser en betinget dom på 20
dages fængsel. der skal herudover idømmes en tillægsbøde svarende til en måneds nettoløn.
for en enkelt overtrædelse af § 54, stk. 1, skal der efter forarbejderne til bestemmelsen ske
ubetinget frakendelse af førerretten for et tidsrum af mindst 3 år. frakendelsestiden ved flere
overtrædelser til samtidig pådømmelse skal fastsættes efter en konkret vurdering og efter
princippet om modereret kumulation i straffelovens § 88, og kan passende fastsættes til 5 år.
på grund af ts forstraffe for overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 1, og § 121 bør der ikke
ske nedsættelse til halvdelen på grund af lav indtægt af normalbøden på 1.500 kr. for overtræ-
delse af ordensbekendtgørelsens § 3, stk. 1.
                                                  - 3 -
supplerende sagsfremstilling
t er tidligere straffet, herunder ved retten i glostrups dom af 25. september 2009 for over-
trædelse af bl.a. straffelovens § 119, stk.1, og § 121 og ved retten i glostrups dom af 15. de-
cember 2010 for overtrædelse af bl.a. straffelovens § 119, stk. 1.
supplerende om retsgrundlaget
færdselslovens § 117 bestemmer bl.a.:
       ”§ 117. spirituskørsel og overtrædelse af § 54, stk. 1 eller 2, med motorkøretøj, stor
       knallert, traktor eller motorredskab straffes med bøde, jf. dog stk. 2.
       stk. 2. straffen efter stk. 1 kan stige til fængsel indtil 1 år og 6 måneder, hvis
       1)-2)
       3)     føreren findes skyldig i flere tilfælde af spirituskørsel eller overtrædelse af § 54,
              stk. 1 eller 2,
       …”
af de specielle bemærkninger til bestemmelsen i § 117, stk. 2, nr. 3, der dengang fandtes i
stk. 2, nr. 2, og som kun vedrørte spørgsmålet om frihedsstraf for flere tilfælde af spirituskør-
sel, fremgår bl.a. (jf. folketingstidende 2004-05, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 7, s.
180):
       ”efter den foreslåede § 117, stk. 2, nr. 2, kan straffen stige til fængsel indtil 1 år og 6
       måneder, når føreren findes skyldig i flere tilfælde af spirituskørsel. bestemmelsen sva-
       rer (ud over ændringen i strafferammen) til den tidligere regel i § 117, stk. 2, nr. 2. som
       konsekvens af det forhøjede bødeniveau for førstegangs spirituskørsel med en promille
       under 2,01, jf. lovforslagets forslag til § 117 b, stk. 1, tilsigtes dog en ændring af udmå-
       lingspraksis. dette er begrundet i, at forslaget om at forhøje bødeniveauet til en netto
       månedsløn ganget med alkoholpromillen, jf. lovforslagets § 1, nr. 12, nedenfor, vil be-
       tyde, at en fuldstændig sammenlægning af bøder fastsat efter § 117, stk. 1, ofte vil
       kunne medføre en så høj bøde, at det må forudses, at den pågældende ikke vil være i
       stand til at betale den.
       en bøde skal derfor efter forslaget som udgangspunkt ikke kunne overstige to gange en
       måneds nettoløn. i tilfælde, hvor fuldstændig kumulation ville føre til en bøde på over
       dette niveau foreslås det, at der i stedet fastsættes en frihedsstraf. herved undgås den
       situation, at der ydes den pågældende ”rabat”, fordi den fulde bøde ikke udmåles. fri-
       hedsstraffen forudsættes fastsat til 20 dages fængsel, hvis den samlede promille for de
       kørsler, der foreligger til samtidig pådømmelse, er mellem 2,01 og 3,00, 30 dages fæng-
       sel hvis den samlede promille er mellem 3,01 og 4,01 osv.”
nulgrænsen for euforiserende stoffer blev indsat i færdselslovens § 54, stk. 1, ved lov nr. 524
af 6. juni 2007, og ved samme lejlighed fik § 117, stk. 2, nr. 3, sin nuværende ordlyd. af de
                                                - 4 -
specielle bemærkninger til sidstnævnte bestemmelse fremgår bl.a. (jf. folketingstidende
2006-07, tillæg a, lovforslag nr. l 180, s. 6547):
      ”til nr. 10 (færdselslovens § 117)
      det foreslås, at strafferammerne for overtrædelse af den foreslåede nulgrænse og fø-
      reevnekriteriet i færdselslovens § 54 så vidt muligt kommer til at svare til strafferam-
      merne for spirituskørsel…
      udgangspunktet for straf for overtrædelse af føreevnekriteriet og den foreslåede
      nulgrænse bliver herefter bøde, ligesom det er tilfældet for spirituskørsel. straffen skal
      kunne stige til fængsel, når de forhold, der er omfattet af de gældende bestemmelser i
      færdselslovens § 117, stk. 2, nr. 1-7, foreligger.”
højesterets begrundelse og resultat
straffen for overtrædelse af færdselslovens § 54, stk. 1
t er fundet skyldig i to overtrædelser af færdselslovens § 54, stk. 1, begået ved to forskellige
kørsler med ca. 1 times mellemrum. spørgsmålet er, om straffen for disse to overtrædelser
skal fastsættes til en bøde efter færdselslovens § 117, stk. 1, eller til en frihedsstraf efter be-
stemmelsen i § 117, stk. 2, nr. 3, hvorefter straffen kan stige til fængsel indtil 1 år og 6 måne-
der, hvis føreren findes skyldig i flere tilfælde af overtrædelse af § 54, stk. 1.
efter forarbejderne til ændringen i 2011 af færdselslovens § 54, stk. 1, bør overtrædelse af
nulgrænsen som udgangspunkt sidestilles med de grader af spirituskørsel, som medfører ube-
tinget frakendelse af førerretten, dvs. spirituskørsel med en alkoholpromille på over 1,20. i
forarbejderne nævnes udtrykkeligt, at frakendelsen efter lovændringen i overensstemmelse
hermed skal ske for et tidsrum af mindst 3 år, men at det ikke er praktisk muligt at fastsætte
bøden på samme måde som for spirituskørsel (promillen ganget med en måneds nettoløn),
hvorfor der foreslås en tilnærmelse af bødestraffen, således at den forhøjes fra en halv til en
hel måneds nettoløn. efter forarbejderne til færdselslovens § 117, stk. 2, nr. 3, skal der som
udgangspunkt idømmes en frihedsstraf, hvis bøden overstiger to gange en måneds nettoløn, jf.
folketingstidende 2004-05, 2. samling, tillæg a, lovforslag nr. l 7, s. 180. grænsen mellem
bødestraf og frihedsstraf er ikke omtalt i forarbejderne til ændringen af § 54, stk. 1, i 2011,
hvor bødestraffen som nævnt blev skærpet.
                                                - 5 -
højesteret finder på denne baggrund og efter bestemmelsen om absolut kumulation af bøde-
straffe i færdselslovens § 118 a, stk. 2, at der skal udmåles en bødestraf svarende til to måne-
ders nettoløn for to overtrædelser af færdselslovens § 54, stk. 1, der pådømmes samtidig.
efter oplysningerne om ts indtægtsforhold fastsættes straffen i sagens forhold 1 og 3 derfor
efter færdselslovens § 117, stk. 1, til en bøde på 6.000 kr.
frakendelsestiden
efter forarbejderne til færdselslovens § 54, stk. 1, er det forudsat, at der sker ubetinget fra-
kendelse af førerretten for et tidsrum af mindst 3 år ved overtrædelse af bestemmelsen. fra-
kendelsestiden ved to overtrædelser til samtidig pådømmelse skal fastsættes efter en konkret
vurdering og efter princippet om modereret kumulation i straffelovens § 88. højesteret tiltræ-
der, at frakendelsestiden af landsretten er fastsat til 5 år.
straffen for overtrædelse af ordensbekendtgørelsens § 3, stk. 1
højesteret finder ikke grundlag for at fravige det sædvanlige udgangspunkt, hvorefter bøde-
straffen for overtrædelse af ordensbekendtgørelsen nedsættes til det halve for personer med
særlig lav indtægt. straffen i sagens forhold 2 fastsættes derfor efter oplysningerne om ts
indtægtsforhold til en bøde på 750 kr., der sammenlægges med bøden i forhold 1 og 3, jf.
færdselslovens § 118 a, stk. 2, til en bøde på i alt 6.750 kr.
konklusion
herefter stadfæster højesteret byrettens dom med den ændring, at frakendelsestiden fastsættes
til 5 år.
                                      thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes med den ændring, at frakendelsestiden fastsættes til 5 år fra den 14.
februar 2014.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsret og højesteret.