text:
                                                udskrift
                                                     af
                                     højesterets dombog
                              højesterets dom
                             afsagt torsdag den 4. juli 2013
sag 335/2012
(1. afdeling)
forbrugerombudsmanden
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
mod
kgs europe aps (tidligere kgs europe a/s)
(advokat jane frederikke land)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 20. november 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, michael
rekling, lars hjortnæs og jan schans christensen.
påstande
appellanten, forbrugerombudsmanden, har nedlagt følgende påstande:
1. indstævnte, kgs europe aps, skal anerkende, at udgifter til at sende giroindbetalingskort
    til skyldneren, hvor denne er forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i
    henhold til § 3, stk. 1, 1. pkt., jf. § 3, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om
    udenretlige inddrivelsesomkostninger i anledning af forsinket betaling med ændringer.
2. kgs europe aps skal anerkende, at udgifter til at søge skyldnerens adresse, hvor denne er
    forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i henhold til § 3, stk. 1, 1. pkt., jf. § 3,
    stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om udenretlige inddrivelsesomkostninger i
    anledning af forsinket betaling med ændringer.
                                                   - 2 -
kgs europe aps har principalt påstået stadfæstelse af sø- og handelsrettens afvisning af
sagen.
over for forbrugerombudsmandens påstand 1 har kgs europe aps subsidiært påstået frifin-
delse og mere subsidiært frifindelse mod at anerkende, at udgifter til at sende giroindbeta-
lingskort til skyldneren, hvor denne er forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i
henhold til § 3, stk. 1, 1. pkt., jf. § 3, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om uden-
retlige inddrivelsesomkostninger i anledning af forsinket betaling som ændret ved bekendtgø-
relse nr. 423 af 28. maj 2009, medmindre 1) udsendelsen af girokortet sker på skyldnerens
udtrykkelige anmodning, 2) gebyrets størrelse er oplyst over for skyldneren på forhånd og
svarer til de faktiske omkostninger til udsendelsen, og 3) skyldneren har gratis betalingsmåder
stillet til sin rådighed.
over for forbrugerombudsmandens påstand 2 har kgs europe aps subsidiært påstået frifin-
delse og mere subsidiært frifindelse mod at anerkende, at udgifter til at søge skyldnerens
adresse, hvor skyldneren er forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i henhold til
§ 3, stk. 1, 1. pkt., jf. § 3, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om udenretlige ind-
drivelsesomkostninger i anledning af forsinket betaling som ændret ved bekendtgørelse nr.
423 af 28. maj 2009, bortset fra udgifter til adressesøgning gennem offentlige myndigheder,
hvor det enten er nødvendigt for kgs europe aps til opfyldelse af lovgivningsmæssige for-
pligtelser at kontakte skyldneren, eller hvor der foreligger betalingsmisligholdelse.
retsgrundlaget
markedsføringsloven
i markedsføringsloven (lovbekendtgørelse nr. 58 af 20. januar 2012 med senere ændringer)
hedder det bl.a.:
        ”kapitel 1
        lovens formål og anvendelsesområde
        god markedsføringsskik
        § 1. erhvervsdrivende omfattet af denne lov skal udvise god markedsføringsskik under
        hensyntagen til forbrugerne, erhvervsdrivende og almene samfundsinteresser.
         stk. 2. markedsføring, der angår forbrugernes økonomiske interesser, må ikke være
        egnet til mærkbart at forvride deres økonomiske adfærd.
                                                  - 3 -
       anvendelsesområde
       § 2. loven finder anvendelse på privat erhvervsvirksomhed samt på offentlig virksom-
       hed, i det omfang der udbydes varer og tjenesteydelser på markedet.
        stk. 2. § 1 og § 13, stk. 3 og stk. 8, nr. 1, finder ikke anvendelse på finansielle virk-
       somheder, i det omfang erhvervs- og vækstministeren har udstedt regler på det pågæl-
       dende område.
        stk. 3. § 13, stk. 2 og 4-6, og §§ 15 og 16 finder ikke anvendelse på finansielle virk-
       somheder.
       …
       kapitel 5
       …
       retsmidler
       § 20. handlinger i strid med loven kan forbydes ved dom. i forbindelse hermed eller se-
       nere kan der ved dom gives sådanne påbud, som må anses for nødvendige for at sikre
       1)       forbuddets overholdelse, herunder ved bestemmelse om, at aftaler, som indgås i
                strid med et forbud, er ugyldige, og
       2)       genoprettelse af den forud for den ulovlige handling eksisterende tilstand, herun-
                der om tilintetgørelse eller tilbagekaldelse af produkter og om udsendelse af
                oplysninger eller berigtigelse af angivelser.
       …
       kapitel 6
       forbrugerombudsmandens virksomhed
       forbrugerombudsmanden
       § 22. forbrugerombudsmanden fører tilsyn med, at loven og de i medfør af loven ud-
       stedte bekendtgørelser overholdes, navnlig ud fra hensynet til forbrugerne.
       …
       kapitel 8
       retsforfølgning, forbud, påbud og erstatning
       retsforfølgning m.v.
       § 27. enhver med en retlig interesse deri kan anlægge sag om forbud, påbud, erstatning
       og vederlag efter § 20. forbrugerombudsmanden kan anlægge sag om forbud og påbud
       efter § 20, stk. 1, …
       …”
i forarbejderne til lov nr. 297 af 14. juni 1974 om markedsføring (l 141, folketingstidende
1973-74 (2. samling), tillæg a, sp. 2256) hedder det bl.a.:
       ”udtrykket ”markedsføring” i begrebet ”god markedsføringsskik”er i lovforslaget an-
       vendt i vid betydning, nemlig som enhver handling foretaget i erhvervsøjemed.
       …
       i indeværende folketingssamling er fremsat forslag til lov om banker og sparekasser, der
       indeholder en bestemmelse om, at banker og sparekasser skal drives i overensstemmelse
       med redelig forretningsskik og god bank- og sparekassepraksis. tilsynet med banker og
       sparekasser skal påse overholdelsen af nævnte bestemmelse, til hvis overtrædelse der i
                                                - 4 -
       øvrigt ikke er knyttet sanktioner. banker og sparekasser er i deres egenskab af private
       erhvervsvirksomheder også omfattet af bestemmelserne i forslaget til markedsførings-
       lov, herunder generalklausulen i § 1. bliver der til forbrugerombudsmanden eller dom-
       stolene indbragt sager, der omfatter spørgsmål om, hvorvidt banker eller sparekasser har
       handlet i overensstemmelse med god markedsføringsskik, må det være naturligt og
       praktisk, at disse organer under sagens behandling tager kontakt med tilsynet med ban-
       ker og sparekasser.
       …”
1974-markedsføringsloven blev i 1994 afløst af en ny markedsføringslov, jf. lov nr. 428 af 1.
juni 1994, som bl.a. justerede de tilsyns- og sanktionsbestemmelser, som gælder for forbru-
gerombudsmanden, men loven ændrede ikke på forbrugerombudsmandens kompetence til at
føre tilsyn med erhvervsvirksomheders overholdelse af god markedsføringsskik.
ved lov nr. 428 af 6. juni 2002 blev der i markedsføringslovens § 2 indsat en bestemmelse,
hvorefter lovens regel om god markedsføringsskik ikke gælder for finansielle virksomheder, i
det omfang der er fastsat særlige regler om god skik på dette område.
i betænkning nr. 1457/2005 om markedsføring og prisoplysning, side 143, hedder det bl.a.:
       ”overordnet kan den danske administrative tilsynsmodel beskrives således, at hvor der
       er oprettet specialtilsyn eller andre organer, er det disse sektortilsyn mv., som fører til-
       syn med deres egen lovgivning. på andre områder fører forbrugerombudsmanden via
       markedsføringsloven et generelt tilsyn. i begge tilfælde kan de administrative tilsyn
       anmode politi og anklagemyndighed om at rejse tiltale, når der er tale om strafbare
       overtrædelser af deres lovgivninger.
       denne beskrevne tilsynsmodel holder dog langt fra altid stik, idet der er forskellige
       former for overlap mellem tilsynsmyndigheder og deres lovgivning, som fordrer særlige
       konstruktioner for formelt og uformelt administrativt myndighedssamarbejde.”
i forarbejderne til den seneste markedsføringslov (lov nr. 1389 af 21. december 2005), som
bygger på betænkning nr. 1457/2005, er i forlængelse heraf anført, at de gældende regler ved-
rørende forbrugerombudsmanden og de håndhævelsesmidler, som forbrugerombudsmanden
har til rådighed, bevares uændret, jf. l 13, folketingstidende 2005-06, tillæg a, s. 694.
markedsføringsloven blev endvidere i 2007 ændret med henblik på gennemførelse af et eu-
direktiv om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne i det indre marked.
i bemærkningerne til det pågældende lovforslag (l 2, folketingstidende 2006-07, tillæg a, s.
18) hedder det bl.a.:
                                               - 5 -
      ”endelig fremgår det af direktivet, at det ikke berører aftaleretten og navnlig ikke be-
      stemmelser om kontrakters gyldighed, indgåelse og virkning, jf. direktivets artikel 3,
      stk. 2. det indebærer, at direktivet ikke er til hinder for, at der fortsat i medfør af mar-
      kedsføringslovens § 1, stk. 1, kan føres offentligt tilsyn med overholdelse af den civil-
      retlige forbrugerbeskyttelseslovgivning. offentligretlig kontrol med fx urimelige aftale-
      vilkår vil derfor som hidtil kun være omfattet af markedsføringslovens § 1, stk. 1, mens
      handlinger forud for en eventuel indgåelse af en økonomisk aftale, for eksempel rekla-
      mering eller rådgivning om aftalens indhold, vil være omfattet af det nye stk. 2 i det
      omfang, der er tale om forhold, der angår forbrugernes økonomiske interesser.”
inkassoloven
i inkassoloven (lov nr. 319 af 14. maj 1997 med senere ændringer) hedder det bl.a.:
      ”kap. 1. lovens anvendelsesområde
      § 1. loven gælder for inkassovirksomhed, jf. dog stk. 2 og 3.
      stk. 2. med undtagelse af §§ 9-11, § 12, stk. 1-3, § 13 og § 29 gælder loven ikke for in-
      kassovirksomhed, der udøves af advokater som led i udøvelsen af selvstændig advokat-
      virksomhed eller af pengeinstitutter, samt undtagelsesvis efter justitsministerens be-
      stemmelse for inkassovirksomhed, der udøves af andre.
      …
      § 2. ved inkassovirksomhed forstås i denne lov ethvert led i erhvervsmæssig inddrivelse
      af fordringer for andre, samt i erhvervsmæssig inddrivelse af fordringer, som er købt
      efter forfaldstid med henblik på inddrivelse på egne vegne.
      kap. 2. autorisation
      § 3. den, der udøver inkassovirksomhed eller indgår aftale herom, skal være autoriseret
      hertil, jf. dog § 22, stk. 2.
      § 4. den, der ansøger om autorisation, skal gøre det antageligt, at den pågældende vil
      kunne udøve inkassovirksomhed forsvarligt og i overensstemmelse med god inkasso-
      skik.
      …
      kap. 3. godkendelse af personale
      § 8. autorisationsindehaveren skal sørge for, at personale, der retter personlig henven-
      delse til skyldnere, er godkendt hertil, inden den ansatte påbegynder denne form for in-
      kassovirksomhed.
      …
      kap. 4. udøvelse af inkassovirksomhed
      god inkassoskik
      § 9. inkassovirksomhed skal udøves i overensstemmelse med god inkassoskik. det er i
      strid med god inkassoskik at anvende metoder, der udsætter nogen for urimelig pres-
      sion, skade eller ulempe.
      …
                                                  - 6 -
       kap. 5. kompetenceregler og bemyndigelsesbestemmelser
       § 19. autorisation til at udøve inkassovirksomhed samt godkendelse af personale efter §
       8 meddeles af justitsministeren eller den, ministeren bemyndiger dertil.
        stk. 2. justitsministeren fastsætter bestemmelser om udformningen og indholdet af an-
       søgninger om autorisation og godkendelse af personale.
       …
       kap. 6. tilbagekaldelse og bortfald af autorisation
       …”
i forarbejderne til inkassoloven (l 132, folketingstidende 1996-97, tillæg a, s. 2951) hedder
det bl.a.:
       ”for så vidt angår lovforslagets regler om udøvelse af inkassovirksomhed, jf. nedenfor
       under pkt. 4.4., kan det bl.a. nævnes, at forbrugerombudsmanden over for arbejdsgrup-
       pen har oplyst, at det vil være nærliggende at fortolke reglerne om god markedsførings-
       skik i markedsføringslovens § 1 i overensstemmelse med en lovfæstet generalklausul
       om ”god inkassoskik”, jf. herved lovforslagets § 9. visse fremgangsmåder vil forment-
       lig kunne være i strid med god markedsføringsskik, selv om fremgangsmåden eventuelt
       ikke anses for at være i strid med ”god inkassoskik”, jf. betænkningen side 44, hvor ar-
       bejdsgruppens overvejelser om spørgsmålet er refereret. ”
       …
i justitsministerens besvarelse af spørgsmål nr. 2 af 17. januar 1997 fra folketingets retsud-
valg vedrørende lovforslaget hedder det bl.a.:
       ”spørgsmål nr. 2:
       ”hvorfor er den nuværende straffelov og retsplejelov og anden lovgivning ikke tilstræk-
       kelig til at regulere inkassoområdet, og ville det, i tilfælde af mangler i den eksisterende
       lovgivning, ikke være mere hensigtsmæssigt at tilrette eksisterende lovgivning i stedet
       for at etablere endnu en lov?”
       svar:
        inkassovirksomhed indtager en særlig stilling i forhold til andre erhvervsgrene, fordi
       der udøves funktioner, som for skyldnere og andre umiddelbart kan minde om eller for-
       veksles med opgaver, der varetages af fogederne.
       samtidig indebærer inkassovirksomhed en ganske særlig risiko for, at skyldnere kan
       føle sig udsat for et utilbørligt pres, bl.a. i forbindelse med personlige henvendelser på
       bopælen og i forbindelse med indgåelse af frivillige forlig. et frivilligt forlig kan senere
       danne grundlag for tvangsfuldbyrdelse efter reglerne i retsplejeloven.
       i praksis har der været mange eksempler på, at inkassobureauer ophører eller går kon-
       kurs efter kort tid. dette rejser spørgsmål om behovet for at sikre kundernes krav på de
       pengebeløb m.v., som inddrives.
                                               - 7 -
      i praksis har der også været eksempler på ”gorilla-inkasso” i forbindelse med personlige
      henvendelser til skyldnere. generelt kan der endvidere være et stor ”mørketal” med
      hensyn til lovovertrædelser i forbindelse med inkassovirksomhed, fordi denne virksom-
      hed ofte udøves over for personer, der vil være tilbageholdende med at gøre lovmæssige
      rettigheder m.v. gældende.
      udøvelsen af inkassovirksomhed er i et vist omfang reguleret af de generelle regler i
      bl.a. vinkelskriverloven, markedsføringsloven, skatte- og momslovgivningen, register-
      lovgivningen og straffeloven. den eksisterende spredte lovgivning giver imidlertid be-
      grænsede kontrolmuligheder, jf. redegørelsen i lovforslagets almindelige bemærkninger
      pkt. 2.1.
      på den anførte baggrund finder jeg, at der er behov for en særlig lovgivning på dette
      område med henblik på at sikre, at inkassobureauernes virksomhed udøves på en rime-
      lig og forsvarlig måde.
      lovforslaget indeholder to hovedelementer. for det første foreslås der en autorisations-
      ordning m.v., således at ingen må drive erhvervsmæssig inkassovirksomhed for andre
      uden at have en særlig tilladelse hertil. for det andet foreslås nogle grundlæggende reg-
      ler, som præciserer, hvordan inkassovirksomhed skal udøves over for skyldnere og in-
      kassobureauernes kunder.
      i modsætning til den eksisterende lovgivning vil den foreslåede autorisationsordning
      bl.a. gøre det muligt for myndighederne på forhånd at vurdere, om indehaveren af in-
      kassobureauet har det fornødne økonomiske grundlag og i øvrigt vil kunne udøve virk-
      somheden på forsvarlig måde. dette vil kunne medvirke til at mindske antallet af inkas-
      sobureauer, som ophører eller går konkurs efter kort tid til skade for kunder og andre
      kreditorer, og det vil blive muligt at sikre, at den ansvarlige har de fornødne faglige
      kvalifikationer.
      det indgår også i den foreslåede ordning, at meddelelse af autorisation skal være betin-
      get af, at der stilles betrykkende sikkerhed for pengekrav, der måtte opstå som følge af
      udøvelsen af inkassovirksomheden.
      endvidere vil det lette den løbende kontrol, at der med autorisationsordningen ikke vil
      være tvivl om, hvem der er ansvarlig for inkassobureauet.
      den foreslåede ordning indebærer også, at tilladelsen til at drive inkassovirksomhed
      hurtigt vil kunne tilbagekaldes i tilfælde af uregelmæssigheder. autorisationen vil såle-
      des bl.a. kunne tilbagekaldes, hvis autorisationsindehaveren gør sig skyldig i grov eller
      gentagen overtrædelse af vilkår for autorisationen eller af bestemmelser i loven – her-
      under de foreslåede regler om god inkassoskik m.v. – eller hvis der i øvrigt er særlig
      grund til at antage, at inkassobureauet ikke længere vil blive drevet på forsvarlig måde,
      jf. lovforslagets § 21. denne mulighed for tilbagekaldelse vil efter justitsministeriets
      opfattelse også kunne have en præventiv virkning.”
i bekendtgørelse nr. 752 af 26. september 1997 om autorisation og sikkerhedsstillelse m.v.
ved udøvelse af inkassovirksomhed hedder det bl.a.:
                                                  - 8 -
       ”§ 1. autorisation til at udøve inkassovirksomhed meddeles af rigspolitichefen for
       højst 5 år ad gangen.
       …
       § 3. …
       stk. 3. en autorisation kan tilbagekaldes af rigspolitichefen, jf. lovens § 21.
       …
       § 16. afgørelser truffet af rigspolitichefen i medfør af denne bekendtgørelse kan påkla-
       ges til justitsministeriet.”
renteloven
i renteloven (lovbekendtgørelse nr. 743 af 4. september 2002 med senere ændringer) hedder
det bl.a.:
       ”§ 1. loven gælder for rente af pengekrav på formuerettens område, jf. dog §§ 8 og 8 a.
       stk. 2. § 9 a gælder for alle inddrivelsesomkostninger vedrørende fordringer på formue-
       rettens område, mens § 9 b alene gælder for rykker- og inkassogebyrer vedrørende så-
       danne fordringer.
       stk. 3. loven finder ikke anvendelse, hvis andet er bestemt ved eller i henhold til lov,
       eller hvis andet er aftalt, jf. dog §§ 7, 9 a og 9 b. loven finder endvidere ikke anven-
       delse, hvis andet følger af handelsbrug eller anden sædvane, jf. dog §§ 9 a og 9 b. er der
       tale om en fordring i henhold til en aftale som nævnt i § 7, stk. 1, gælder 2. pkt. ikke.
       …
       § 7. § 5 kan ikke fraviges til skade for en skyldner ved aftale, som en erhvervsdrivende
       indgår som led i sit erhverv, når skyldneren hovedsagelig handler uden for sit erhverv.
       den erhvervsdrivende har bevisbyrden for, at en aftale, han har indgået, ikke er omfattet
       af 1. pkt.
       …
       § 9 a. fordringshaveren kan kræve, at skyldneren betaler fordringshaverens rimelige og
       relevante omkostninger ved udenretlig inddrivelse af fordringen, medmindre forsinkel-
       sen med betalingen ikke beror på skyldnerens forhold.
        stk. 2. stk. 1 kan ikke fraviges til skade for fordringshaveren ved aftale eller ved han-
       delsbrug eller anden sædvane. hvis der er tale om en fordring i henhold til en aftale som
       nævnt i § 7, stk. 1, kan reglen i stk. 1 endvidere ikke fraviges til skade for skyldneren
       ved aftale.
       …
       stk. 4. justitsministeren kan fastsætte nærmere regler for, hvilke udgifter fordringshave-
       ren kan kræve betalt efter stk. 1, med henblik på, at udgifterne skal være gennemsigtige
       og stå i passende forhold til fordringen, herunder regler om, at der ved fordringer inden
       for bestemte beløbsgrænser alene kan kræves betaling op til visse maksimumsbeløb...”
                                                - 9 -
i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om udenretlige inddrivelsesomkostninger i anledning
af forsinket betaling med senere ændringer, der er udstedt i medfør af rentelovens § 9 a, stk. 4,
hedder det bl.a.:
      ”§ 3. har fordringshaveren anmodet en anden om at inddrive fordringen på sine vegne,
      kan fordringshaveren kræve betaling af skyldneren for det hermed forbundne rimelige
      salærkrav. dette gælder dog kun, hvis der forinden er sendt en rykkerskrivelse til skyld-
      neren med angivelse af, at manglende betaling inden en frist på mindst 10 dage fra af-
      sendelsen af rykkerskrivelsen vil kunne medføre, at der pålægges yderligere inddrivel-
      sesomkostninger, og det i øvrigt har været relevant at anmode den pågældende inkassa-
      tor om at inddrive fordringen.
      stk. 2. det i stk. 1, 1. pkt., nævnte betalingskrav kan ikke overstige det beløb, som er
      fastsat i bekendtgørelsens bilag 1. dette gælder dog ikke, hvis fordringshavers rimelige
      og relevante omkostninger faktisk overstiger dette beløb. 2. pkt. finder ikke anvendelse i
      forhold til en aftale som nævnt i rentelovens § 7, stk. 1.
      § 4. har fordringshaveren selv forestået inddrivelsen af fordringen, kan fordringshave-
      ren kræve betaling for rimelige udgifter til henholdsvis udarbejdelse og indgåelse af en
      betalingsaftale med skyldneren (frivilligt forlig) og til administration heraf…
      …
      § 5. reglerne i §§ 3 og 4 kan ikke fraviges til skade for fordringshaveren ved aftale eller
      ved handelsbrug eller anden sædvane, hvis dette medfører, at fordringshaveren ikke kan
      kræve betaling af rimelige og relevante omkostninger ved udenretlig inddrivelse af for-
      dringen. hvis der er tale om en fordring i henhold til en aftale som nævnt i rentelovens
      § 7, stk. 1, kan reglerne i §§ 3 og 4 endvidere ikke fraviges til skade for skyldneren ved
      aftale eller handelsbrug eller anden sædvane.”
det er i bilagene til bekendtgørelsen nærmere fastsat, hvor store beløb fordringshaveren
maksimalt kan kræve.
højesterets begrundelse og resultat
forbrugerombudsmandens tilsynskompetence
efter markedsføringslovens § 1, stk. 1, skal erhvervsdrivende udvise god markedsføringsskik.
det fremgår af forarbejderne, at begrebet ”markedsføring” omfatter enhver handling foretaget
i erhvervsøjemed. efter lovens § 22 og § 27 fører forbrugerombudsmanden tilsyn med over-
holdelsen af denne grundlæggende pligt.
sagens første hovedspørgsmål er, om forbrugerombudsmanden efter markedsføringsloven
har hjemmel til at forfølge en sag om god markedsføringsskik mod en virksomhed, som er
                                               - 10 -
underlagt en sektorspecifik "god skik"-regel og et specielt myndighedstilsyn. spørgsmålet er
nærmere, om ordningen efter inkassoloven, hvorefter inkassovirksomhed skal udøves i over-
ensstemmelse med god inkassoskik, og hvorefter rigspolitiet administrerer inkassolovens
regler om autorisation af inkassovirksomheder og godkendelse af personale, bevirker, at for-
brugerombudsmanden ikke over for inkassovirksomheder kan håndhæve markedsføringslo-
vens regel om god markedsføringsskik.
inden for markedsføringslovens anvendelsesområde er forbrugerombudsmandens tilsyns-
kompetence generel og omfatter alle typer af erhvervsdrivende. i overensstemmelse med for-
udsætningerne herom i forarbejderne til markedsføringsloven finder højesteret, at sektorspe-
cifik lovgivning med et særskilt tilsyn er uden betydning for forbrugerombudsmandens kom-
petence efter markedsføringsloven, medmindre andet er fastsat ved lov.
der er ikke i markedsføringsloven – som tilfældet er for finansielle virksomheder – gjort be-
grænsning i forbrugerombudsmandens adgang til at føre tilsyn med inkassovirksomheder, og
inkassoloven indeholder ingen regulering af forbrugerombudsmandens tilsynskompetence.
tværtimod er det i forarbejderne til inkassoloven angivet, at den almindelige ordning efter
markedsføringsloven ikke ændres. forbrugerombudsmandens adgang til at føre tilsyn med
inkassovirksomheder efter markedsføringsloven er således ikke begrænset af inkassolovens
regler om god skik og tilsyn. det bemærkes i øvrigt, at det i forarbejderne til rentelovens
regler om bl.a. inkassoomkostninger er forudsat, at forbrugerombudsmanden påser overhol-
delsen af bl.a. renteloven. forbrugerombudsmanden har således kompetence til at føre tilsyn
med de aftalevilkår, som en inkassovirksomhed anvender, herunder efterlevelsen af bestem-
melserne i renteloven og inkassoomkostningsbekendtgørelsen.
inkassoomkostninger
sagens andet hovedspørgsmål angår, hvilke inkassoomkostninger en skyldner, der er forbru-
ger, kan pålægges at betale efter § 3 i inkassoomkostningsbekendtgørelsen.
rentelovens § 9 a og § 9 b samt inkassoomkostningsbekendtgørelsen, der er udstedt i medfør
af rentelovens § 9 a, stk. 4, fastlægger, hvilke inkassoomkostninger en skyldner kan pålægges
at betale. efter inkassoomkostningsbekendtgørelsens § 3, stk. 1, 1. pkt., og stk. 2, kan en kre-
ditor, der har anmodet en anden om at inddrive fordringen på sine vegne, kræve, at skyldneren
                                                - 11 -
betaler det dermed forbundne rimelige salærkrav, idet krav på betaling, der rettes mod en for-
bruger, dog ikke kan overstige de maksimumbeløb, der er fastsat i bilag 1 til bekendtgørelsen.
det maksimale inkassobeløb, der er fastsat i bilag 1, må efter ordlyden af bekendtgørelsens §
3 sammenholdt med § 4 antages at skulle dække de rimelige udgifter, som en inkassovirk-
somhed har til henholdsvis udarbejdelse og indgåelse af en betalingsaftale med skyldneren
(frivilligt forlig) og til administrationen heraf. fremsendelse af girokort og adressesøgning må
efter højesterets opfattelse anses for en del af sådant sædvanligt inkassoarbejde, og udgifterne
dertil er derfor indeholdt i inddrivelsesomkostningerne og dermed omfattet af de begrænsnin-
ger, der er fastsat i bilag 1 til bekendtgørelsen.
stillingtagen til sagens påstande
der er ikke holdepunkt for det, som kgs europe aps har anført om, at forbrugerombuds-
mandens påstande er for brede og upræcise til at blive taget under pådømmelse, og kgs’ af-
visningspåstand med henvisning hertil kan derfor ikke tages til følge.
kgs har med hensyn til påstand 2 anført, at den savner aktualitet, eftersom parterne er enige
om retstilstanden. forud for sagsanlægget har kgs imidlertid ikke tiltrådt forbrugerom-
budsmandens forståelse af reglerne, og forbrugerombudsmanden har derfor ud fra et hånd-
hævelseshensyn en retlig interesse i at få afklaret retstilstanden på området. det forhold, at
forbrugerombudsmanden anerkender, at der på andet retsgrundlag efter omstændighederne
kan opstå et krav på dækning af udgifter, udelukker ikke retlig interesse.
højesteret tager herefter forbrugerombudsmandens påstande til følge.
i sagsomkostninger for sø- og handelsretten og højesteret skal kgs til forbrugerombuds-
manden betale 156.500 kr., hvoraf 150.000 kr. er til dækning af udgifter til advokat og 6.500
kr. er til dækning af retsafgift.
                                        thi kendes for ret:
kgs europe aps skal anerkende, at udgifter til at sende giroindbetalingskort til skyldneren,
hvor denne er forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i henhold til § 3, stk. 1, 1.
pkt., jf. § 3, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om udenretlige inddrivelsesom-
                                               - 12 -
kostninger i anledning af forsinket betaling som ændret ved bekendtgørelse nr. 423 af 28. maj
2009 og bekendtgørelse nr. 105 af 31. januar 2013.
kgs europe aps skal anerkende, at udgifter til at søge skyldnerens adresse, hvor denne er
forbruger, er indeholdt i inddrivelsesomkostningerne i henhold til § 3, stk. 1, 1. pkt., jf. § 3,
stk. 2, i bekendtgørelse nr. 601 af 12. juli 2002 om udenretlige inddrivelsesomkostninger i
anledning af forsinket betaling som ændret ved bekendtgørelse nr. 423 af 28. maj 2009 og
bekendtgørelse nr. 105 af 31. januar 2013.
i sagsomkostninger for sø- og handelsretten og højesteret skal kgs europe aps inden 14
dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 156.500 kr. til forbrugerombudsmanden.
beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt tirsdag den 17. december 2013
sag 208/2013
anklagemyndigheden kærer østre landsrets kendelse om ikke at tilbagekalde beskikkelsen af
advokat kristian mølgaard som forsvarer i sagen:
anklagemyndigheden
mod
t
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten på frederiksberg den 11. juni 2013 og af
landsrettens 15. afdeling den 25. juni 2013.
i påkendelsen har deltaget syv dommere: børge dahl, poul søgaard, jon stokholm, jens peter
christensen, henrik waaben, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse af byrettens kendelse, således at
beskikkelsen af advokat kristian mølgaard som forsvarer for t tilbagekaldes.
t har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
anbringender
anklagemyndigheden har navnlig anført, at retsplejelovens § 734, stk. 2, ikke kun finder an-
vendelse, såfremt der er påvist modstridende interesser mellem de sigtede, men også hvis der
er nærliggende risiko herfor. hvor to sigtedes forsvar ikke kan varetages af samme advokat,
kan der heller ikke ske beskikkelse af to forsvarere fra samme advokatfirma, da tilsvarende
hensyn gør sig gældende. der skal i overensstemmelse med de advokatetiske regler ske iden-
tifikation mellem forsvarere fra samme kontor. baggrunden for en sådan ordning er først og
                                                - 2 -
fremmest et ønske om at sikre, at forsvaret tilrettelægges på en sådan måde, at det tilgodeser
den sigtedes interesser bedst muligt uden risiko for, at den sigtedes forsvar kan blive påvirket
af modstridende interesser til en anden sigtet i samme sag. dette er i overensstemmelse med
artikel 6, stk. 3, litra c, i den europæiske menneskerettighedskonvention, og det fremgår da
også af en dom afsagt af den europæiske menneskerettighedsdomstol den 25. september
1992, croissant mod tyskland, at retten til selv at vælge en forsvarer nødvendigvis må un-
derlægges visse begrænsninger.
ved afgørelsen af, om der er nærliggende risiko for modstridende interesser, kan bl.a. indgå,
om der kan antages at bestå en form for aftalt rollefordeling mellem de sigtede. det kan f.eks.
være tilfældet, hvis de sigtede har relation til kriminelle grupperinger eller organiseret krimi-
nalitet, herunder bandemiljøer, hvor der ofte er et hierarki medlemmerne imellem, og hvor der
derfor bl.a. kan være risiko for, at de sigtede indbyrdes fordeler skylden mellem sig, ligesom
det kan være tilfældet, hvis de sigtede er nært beslægtede. det kan også indgå, om de sigtede
ikke eller kun i begrænset omfang har afgivet forklaring under sagen. endvidere må sagens
karakter tillægges betydning. risikerer de sigtede langvarige fængselsstraffe, vil de have in-
citament til at nedtone deres rolle i den kriminelle handling og eventuelt samtidig i videst
muligt omfang placere ansvaret hos de øvrige sigtede.
i den konkrete sag er der nærliggende risiko for modstridende interesser mellem x og t. i
sagen er der rejst sigtelse mod i alt otte personer for i forening og efter forudgående aftale at
have indført og videreoverdraget store mængder narkotika. der har efter politiets og anklage-
myndighedens opfattelse været en rollefordeling blandt de sigtede i forbindelse med udførel-
sen af forbrydelserne. de sigtede har alle nægtet sig skyldige og har enten ikke ønsket at af-
give forklaring i sagen eller har kun i begrænset omfang afgivet forklaring, herunder om deres
respektive roller i de kriminelle handlinger. de sigtede blev endvidere alle varetægtsfængslet i
medfør af bestemmelsen om kollusionsrisiko i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 3. hertil
kommer en konkret interessekonflikt mellem x og t om besiddelsen af en aflyttet mobiltele-
fon.
t har navnlig anført, at teoretiske overvejelser om, at der muligt kan opstå en interessekon-
flikt, ikke kan føre til, at den væsentlige retsgaranti, som det frie forsvarervalg udgør, tilside-
sættes. afgørende er alene, om de sigtede konkret og aktuelt har modstridende interesser. det
                                                - 3 -
er sædvanligt og oftest helt uproblematisk, at der medvirker flere forsvarere fra samme kontor
i et sagskompleks. det gælder også, hvor sigtelsen lyder på, at de kriminelle handlinger er
udøvet af de sigtede i forening. retsplejelovens muligheder for at nægte forsvarerbeskikkelse
er udtryk for en udtømmende opregning af undtagelserne fra hovedreglen. retsplejelovens §
734, stk. 2, er formuleret som en begrænsning i forhold til et ellers frit forsvarervalg. be-
stemmelsen indeholder alene den indskrænkning, at adgangen for én forsvarer til at være for-
svarer for flere i samme sag forudsætter, at de sigtedes interesser ikke er modstridende. der
ses ikke i bestemmelsen at være belæg for en udvidet fortolkning. x og t har hver sin forsva-
rer uden indbyrdes instruktionsbeføjelser. der kan ikke ske identifikation mellem advokater
fra samme kontor. subsidiært gøres det gældende, at anvendelse af principper fra retsplejelo-
vens § 734, stk. 2, på advokater uden indbyrdes instruktionsbeføjelser alene kan ske meget
indskrænket, dvs. i tilfælde, hvor en konkret og væsentlig interessemodsætning klienterne
imellem er påvist. endelig fremgår det af artikel 6, stk. 3, litra c, i den europæiske menneske-
rettighedskonvention, at en sigtet har ret til bistand af en forsvarer, som han selv har valgt.
advokat kristian mølgaard har igennem de seneste 12 år virket i samme advokatfirma som
advokat anders boelskifte, hvor de sammen har haft adskillige større og mindre straffesager,
herunder terrorsager, drabssager, narkotikasager mv., uden at dette har givet anledning til
problemer. disse sager har, som alle sager med flere sigtede, nødvendigvis indeholdt en mere
eller mindre abstrakt eller konkretiseret risiko for, at en interessekonflikt kunne vise sig. ad-
vokat kristian mølgaard og advokat anders boelskifte har aldrig været beskyldt for kollusion
eller for at have lagt utilbørligt pres på klienter. konsekvensen af en afbeskikkelse er, at der i
alle sager med flere sigtede ikke kan beskikkes forsvarere fra samme kontor.
i den konkrete sag har anklagemyndigheden på trods af adskillige måneders efterforskning
ikke konstateret konkrete eller abstrakte interessekonflikter mellem t og de andre sigtede.
den omstændighed, at politiet har set en telefon ved en hemmelig ransagning hos t, at politiet
senere ved en anholdelse af x i en helt anden sag finder denne telefon i hans besiddelse, og at
x ikke vil oplyse, hvem telefonen tilhører, indikerer ikke en interessekonflikt mellem de to.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om en advokat er afskåret fra at blive beskikket som offentlig forsvarer, fordi en
anden advokat fra samme kontor er beskikket som forsvarer for en medsigtet.
                                                - 4 -
bestemmelsen i retsplejelovens § 734, stk. 2, varetager – ligesom andre bestemmelser i rets-
plejelovens kapitel 66 om sigtede og hans forsvar, herunder bl.a. § 730 om sigtedes ret til at
vælge en forsvarer og § 736, stk. 1, hvorefter en beskikkelse af en offentlig forsvarer kan til-
bagekaldes, når det findes nødvendigt i forsvarets interesse – grundlæggende retsplejemæs-
sige hensyn til som led i en retfærdig rettergang at sikre et troværdigt effektivt forsvar for per-
soner, der er sigtede i straffesager, jf. herved også artikel 6, stk. 3, litra c, i den europæiske
menneskerettighedskonvention.
bestemmelsen i § 734, stk. 2, må således også ses i sammenhæng med retsplejelovens § 126,
hvorefter advokater skal udvise en adfærd, der stemmer med god advokatskik, og med advo-
katrådets vejledende advokatetiske regler.
efter § 734, stk. 2, kan samme person kun være beskikket som forsvarer for flere sigtede un-
der samme sag, når de sigtedes interesser under sagen ikke er modstridende. for at den
samme advokat kan beskikkes som forsvarer for flere sigtede i samme sag, skal der være en
høj grad af sandsynlighed for, at der ikke kan opstå modstridende interesser. bag bestemmel-
sen ligger en formodning for modstridende interesser blandt flere sigtede i samme sag såvel
med hensyn til skyldspørgsmålet, hvis de nægter sig skyldige, som med hensyn til grundlaget
for strafudmålingen.
også hvor flere sigtede i samme sag ønsker advokater fra samme kontor beskikket som for-
svarere, er der et behov for særligt at sikre, at forsvaret for den enkelte tilrettelægges og frem-
står som tilrettelagt udelukkende i den enkelte sigtedes interesse og uafhængigt af forsvaret af
de øvrige. de nævnte retsplejemæssige hensyn kan derfor begrunde, at beskikkelse af flere
forsvarere fra samme kontor for flere sigtede i samme sag må nægtes, når de sigtedes interes-
ser under sagen er modstridende, eller der er nærliggende risiko herfor.
en sådan nærliggende risiko vil navnlig kunne være til stede, hvis der er tale om grov krimi-
nalitet begået af flere i forening, f.eks. narkotikakriminalitet og personfarlige forbrydelser.
hvis kriminaliteten samtidig er banderelateret, eller hvis der på anden måde er en særlig for-
bindelse mellem de sigtede, f.eks. i kraft af familierelationer, vil de retsplejemæssige hensyn i
almindelighed føre til, at der ikke bør ske beskikkelse af flere forsvarere fra samme kontor.
                                               - 5 -
det spiller også en rolle, om de sigtede ikke eller kun i begrænset omfang har afgivet forkla-
ring om egen eller andres rolle i hændelsesforløbet. i sidste ende beror det på en konkret vur-
dering af samtlige sagens omstændigheder, om der på grund af risiko for interessekonflikter er
grundlag for at afslå beskikkelse.
i den konkrete sag er der rejst sigtelse for grov narkotikakriminalitet begået af flere i forening,
og de sigtede har kun i begrænset omfang afgivet forklaring. der foreligger ikke oplysninger,
som understøtter, at de sigtede ikke har modstridende interesser.
højesteret finder, at der under de foreliggende omstændigheder ikke burde være sket beskik-
kelse af advokat kristian mølgaard. anklagemyndighedens påstand om, at beskikkelsen af
advokat kristian mølgaard som forsvarer for t tilbagekaldes, tages derfor til følge.
                                        thi bestemmes:
beskikkelsen af advokat kristian mølgaard som forsvarer for t tilbagekaldes.
statskassen skal betale kæresagens omkostninger for højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 9. marts 2012
sag 139/2010
(1. afdeling)
danish car service aps
(advokat niels lomborg)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat kim lundgaard hansen)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 7. afdeling den 12. maj 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, poul søgaard, thomas rørdam,
hanne schmidt og oliver talevski.
påstande
appellanten, danish car service aps, har gentaget sin påstand.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
supplerende om retsgrundlaget
momsloven
det fremgår af momslovens § 4, stk. 1, at der skal betales moms af varer og ydelser, der leve-
res mod vederlag her i landet. ved levering af en vare forstås overdragelse af retten til som
ejer at råde over et materielt gode. levering af ydelser omfatter enhver anden levering.
skrotningsgodtgørelsen
bekendtgørelse nr. 782 af 17. september 2002, som er omtalt i landsrettens dom, er blevet
afløst af bekendtgørelse nr. 1234 af 1. november 2010 om opkrævning af miljøbidrag samt
                                                   - 2 -
udbetaling af godtgørelse i forbindelse med ophugning og skrotning af biler. denne bekendt-
gørelse trådte i kraft den 5. november 2010. i bekendtgørelsens § 5 hedder det bl.a.:
                                           ”udbetaling af godtgørelse
          § 5. der ydes efter anmodning en godtgørelse til den sidst registrerede ejer af en ud-
      tjent bil omfattet af § 2 i lov om miljøbidrag og godtgørelse i forbindelse med ophug-
      ning og skrotning af biler efter aflevering af motorkøretøjet til affaldshåndtering.
          stk. 2. der kan dog efter anmodning ydes godtgørelse til en ikke registreret ejer, så-
      fremt:
      1) den sidst registrerede ejer er afgået ved døden, og en arving eller bobestyrer kan
      fremvise en skifteretsattest samt underskrive skrotningsattesten, eller
      2) den sidst registrerede ejer som følge af en alvorlig fysisk eller psykisk sygdom ikke
      er i stand til at tage stilling til skrotningen af bilen samt underskrivelse af skrotningsat-
      testen, mod at en nærmeste pårørende skriftligt erklærer dette samt underskriver skrot-
      ningsattesten.
          stk. 3. miljøstyrelsen kan efter anmodning dispensere fra kravet i stk. 1 i helt særlige
      tilfælde, hvor bilen er solgt som brugtbil og ikke indregistreret af køberen. køberen skal
      dokumentere, at der gør sig særlige forhold gældende, f.eks. at bilen var købt eller taget
      i bytte med henblik på istandsættelse, men hvor det efterfølgende måtte konstateres, at
      bilen var i for dårlig stand til at det har kunnet betale sig at reparere denne.
      …”
den momsmæssige behandling
i skats meddelelse af 10. februar 2006 (skm 2006.67) hedder det bl.a.:
      ”skat er af den opfattelse, at når der er udstedt en skrotningsattest, og der som hoved-
      regel er udbetalt skrotningsgodtgørelse fra miljøordning for biler, leverer autoophugge-
      ren i alle tilfælde en ydelse i form af affaldsbehandling til den, der har indleveret bilen
      til affaldsbehandling, og der skal svares moms af værdien af denne ydelse, jf. momslo-
      vens § 4, stk. 1.
      når autoophuggeren i tilfælde af en underskrevet transporterklæring enten har udbetalt
      et beløb til en private bilejer eller et forsikringsselskab, der svarer til eller overstiger
      skrotningsgodtgørelsen, eller har udbetalt et beløb, der er mindre end skrotningsgodtgø-
      relsen, men af en sådan størrelse, at forskellen mellem det udbetalte beløb og skrot-
      ningsgodtgørelsen er mindre end autoophuggerens almindelige pris for affaldsbehand-
      ling af en bil, er der efter skats opfattelse tale om en byttehandel, hvor autoophugge-
      ren samtidig med, at bilen indleveres til affaldsbehandling, betaler for de reservedele,
      som bilen indeholder.
      værdien af affaldsbehandlingsydelsen skal derfor i alle tilfælde fastsættes efter reglerne
      i momslovens § 28, stk. 2, 1. pkt., dvs. til virksomhedens almindelige pris ved levering
      af affaldsbehandling af en bil.
      brugtmomsreglerne
      bestemmelserne i momslovens kapitel 17 om brugtmoms finder ikke anvendelse ved
      videresalg, da autoophuggeren ikke har købt en bil, og definitionen i momslovens § 69,
      stk. 3, af brugte varer, "der kan genanvendes i den foreliggende stand eller efter repara-
      tion", er ikke opfyldt, da bilen skifter karakter (reservedele).”
                                                - 3 -
bilskrotbekendtgørelsen
i bekendtgørelse nr. 860 af 29. november 1999 om håndtering af affald i form af motordrevne
køretøjer og affaldsfraktioner herfra hedder det bl.a.:
                                ”bekendtgørelsens område og definitioner
         § 1. denne bekendtgørelse finder anvendelse ved håndtering af affald i form af mo-
      tordrevne køretøjer og ved håndtering af affaldsfraktioner herfra opstået ved:
         1) affaldsbehandling af motordrevne køretøjer,
         …
         § 2. i denne bekendtgørelse forstås ved:
         …
         5) affaldsbehandling: enhver aktivitet der finder sted, når et udtjent køretøj er afleve-
      ret til et anlæg med henblik på udtagning og aftapning af stoffer, komponenter og mate-
      rialer, adskillelse, opskæring, fragmentering, nyttiggørelse og/eller bortskaffelse af kø-
      retøjet og dets komponenter.
         …
         § 4. borgere, virksomheder, offentlige og private institutioner er forpligtet til at afle-
      vere affald i form af personbiler (m1) og varebiler (n1) til virksomheder registreret i
      henhold til § 5 eller til bilforhandlere, der opfylder de i § 7, stk. 2 nævnte betingelser.
         …
                                    registrering af affaldsbehandlere m.v.
         § 5. den, der erhvervsmæssigt foretager særskilt behandling af personbiler (m1)
      og/eller varebiler (n1) i henhold til § 9, er forpligtet til at lade sig registrere hos miljø-
      styrelsen.
        …
                                               skrotningsattest
         § 7. den, der erhvervsmæssigt foretager særskilt behandling af personbiler (m1)
      og/eller varebiler (n1) i henhold til § 9, skal udstede en skrotningsattest til den, der le-
      verer køretøjet til affaldsbehandling.
         stk. 2. den, der erhvervsmæssigt omsætter (forhandler) personbiler (m1) og/eller va-
      rebiler (n1) kan udstede skrotningsattest på vegne af en virksomhed registreret efter § 5
      stk. 1, såfremt forhandleren har indgået aftale med den registrerede affaldsbehandlings-
      virksomhed om levering af de modtagne biler til særskilt behandling på den registrerede
      virksomhed.
         stk. 3. skrotningsattester, der udstedes i henhold til stk. 1 eller 2, skal udstedes på en
      af miljøstyrelsen godkendt standardblanket og skal indeholde følgende:
         …
      4) en erklæring om, at køretøjet håndteres og behandles i overensstemmelse med § 9,
      stk. 1, jf. bilag 1-3 og § 12 i denne bekendtgørelse,
          …
        stk. 4. skrotningsattesten skal være underskrevet af virksomhedens ansvarlige ledelse.
          …
                                                 - 4 -
                                              særskilt behandling
          § 9. det påhviler enhver, der til videre håndtering modtager affald i form af motor-
       drevne køretøjer, at sikre, at de i bilag 1 nævnte stoffer, materialer og komponenter m.v.
       udtages og håndteres efter retningslinierne i bilag 2 og 3.
         stk. 2. udtagningen af stoffer, materialer og komponenter, skal foretages inden for de
       frister, der er fastsat i virksomhedens miljøgodkendelse, dog senest en måned efter
       modtagelsen af det motordrevne køretøj. dette gælder dog ikke dæk.
         …
                                           anden affaldshåndtering
          § 10. efter udtagning af de i bilag 1 nævnte stoffer, materialer og komponenter kan
       andre materialer og komponenter udtages til genbrug.
         stk. 2. efter udtagning af de i bilag 1 nævnte stoffer, materialer og komponenter kan
       affald i form af motordrevne køretøjer tilføres til autoophugningsvirksomheder, der er
       godkendt i overensstemmelse med miljøbeskyttelseslovens kap. 5 eller tilsvarende lov-
       givning i udlandet, med henblik på øget genbrug, jf. stk. 1.
         …
          § 12. efter udtagning af stoffer, materialer og komponenter, jf. § 9 eller § 10, skal
       restaffaldsfraktionen tilføres anlæg for mekanisk neddeling og sortering herunder
       shredderanlæg og sakse med henblik på størst mulig genanvendelse.
         stk. 2. afleveringen af restaffaldsfraktionen i henhold til stk. 1 skal ske til virksomhe-
       der, der er godkendt i henhold til miljøbeskyttelseslovens kap. 5 eller tilsvarende lov-
       givning i udlandet.”
det fremgår af bekendtgørelsens bilag 1, at en række væsker, stoffer, materialer og kompo-
nenter skal udtages/aftappes inden videre håndtering. det drejer sig bl.a. om olie, bremsevæ-
ske, koblingsvæske, motorbenzin, dieselolie, oliefiltre, blyakkumulatorer, dæk, katalysatorer,
airbags, selestrammere og elektronisk udstyr.
bekendtgørelsen blev afløst af bekendtgørelse nr. 480 af 19. juni 2002 om håndtering af af-
fald i form af motordrevne køretøjer og affaldsfraktioner herfra. bekendtgørelsens § 1 om
bekendtgørelsens område og definitioner svarer til den tidligere bekendtgørelses § 1. i be-
kendtgørelsen er der endvidere fastsat bl.a. følgende regler:
          ”§ 2. i denne bekendtgørelse forstås ved:
          …
          5) affaldsbehandling: enhver aktivitet, der finder sted, efter at det udtjente køretøj er
       afleveret til et anlæg med henblik på rensning, adskillelse, opskæring, fragmentering,
       nyttiggørelse eller forberedelse til bortskaffelse af shredderaffald samt enhver anden
       proces, der foretages til nyttiggørelse eller bortskaffelse af det udtjente køretøj og dets
       komponenter.
          …
          9) udtjent køretøj: et motordrevet køretøj, der er affald i henhold til reglerne i be-
       kendtgørelse om affald.
                                            - 5 -
    ...
    § 4. borgere, virksomheder, offentlige og private institutioner skal aflevere udtjente
køretøjer i form af personbiler (m1) og varebiler (n1) til virksomheder, som er registre-
ret i henhold til § 6, til forhandlere, der opfylder de i § 8 nævnte betingelser, eller til
udenlandske virksomheder, der opfylder tilsvarende krav.
    …
                                registrering af affaldsbehandlere m.v
    § 6. den, der erhvervsmæssigt foretager særskilt behandling af personbiler (m1) eller
varebiler (n1), er forpligtet til at lade sig registrere hos miljøstyrelsen.
    …
                                           skrotningsattest
    § 7. den, der erhvervsmæssigt foretager særskilt behandling af en personbil (m1) el-
ler en varebil (n1), skal ved modtagelsen af det udtjente køretøj udstede en skrotnings-
attest til den, der afleverer køretøjet til affaldsbehandling.
        stk. 2. den, der erhvervsmæssigt forhandler personbiler (m1) eller varebiler (n1),
skal ved modtagelsen af et udtjent køretøj i form af en personbil (m1) eller en varebil
(n1) i henhold til § 8, stk. 1, udstede en skrotningsattest til den, der afleverer køretøjet
til affaldsbehandling.
        stk. 3. skrotningsattester må kun udstedes af virksomheder omfattet af stk. 1 og 2.
        stk. 4. skrotningsattester skal udstedes på en af miljøstyrelsen godkendt standard-
blanket.
        stk. 5. skrotningsattesten skal være underskrevet af virksomhedens ansvarlige le-
delse.
    …
                                         særskilt behandling
    § 9. enhver, der modtager udtjente køretøjer skal sikre, at de i bilag 1 og 2 nævnte
stoffer, materialer og komponenter udtages. håndteringen af de udtagne stoffer, materi-
aler og komponenter skal ske efter forskrifterne i bilag 3 og 4.
        stk. 2. udtagning af de i bilag 1 nævnte stoffer, materialer og komponenter skal fo-
regå på et impermeabelt areal.
        stk. 3. udtagning af de i bilag 1 nævnte stoffer, materialer og komponenter skal fo-
retages indenfor de frister, der er fastsat i virksomhedens miljøgodkendelse, dog senest
en måned efter modtagelsen af det udtjente køretøj.
        stk. 4. udtagning af de i bilag 2 nævnte stoffer, materialer og komponenter skal
ske inden køretøjet afleveres til en virksomhed med henblik på øget genbrug, jf. § 11,
eller inden restaffaldsfraktionen afleveres til et shredderanlæg, jf. § 13.
     …
                                      anden affaldshåndtering
    § 11. efter særskilt behandling af udtjente køretøjer kan andre stoffer, materialer og
komponenter end de i bilag 1 og 2 nævnte udtages til genbrug.
        stk. 2. efter særskilt behandling kan udtjente køretøjer med henblik på udtagning
af stoffer, materialer og komponenter til genbrug, afleveres til virksomheder, der uden
at være registreret efter denne bekendtgørelse, er godkendt til autoophugning efter mil-
jøbeskyttelseslovens § 33, til virksomheder, der er anmeldt som autoværksted efter reg-
lerne i bekendtgørelse om miljøkrav i forbindelse med etablering og drift af autoværk-
steder, eller til udenlandske virksomheder, der opfylder tilsvarende lovgivning.
    …
                                                - 6 -
          § 13. restaffaldsfraktionen (karosseri m.v.) skal afleveres til et shredderanlæg med
        henblik på størst mulig genanvendelse.
             stk. 2. afleveringen af restaffaldsfraktionen i henhold til stk. 1 skal ske til virk-
        somheder, der er godkendt i henhold til miljøbeskyttelseslovens § 33, eller til udenland-
        ske virksomheder, der opfylder tilsvarende lovgivning.
             ...”
i forbindelse med bekendtgørelsens ikrafttræden den 1. juli 2002 udsendte miljøstyrelsen et
orienteringsbrev af 20. juni 2002. heri hedder det bl.a.:
”pligten til at foretage særskilt behandling
det er ejerens beslutning og handling, der er afgørende for, hvornår et køretøj bliver omfattet
af reglerne om håndtering af affald.
ejerens beslutning er som regel præget af økonomiske overvejelser om rentabilitet i forhold
til istandsættelse etc., men beslutningen kan også være bestemt af miljøhensyn, således at en
ejer af, et i øvrigt fungerende køretøj, der eksempelvis kunne gå igennem et syn, kan beslutte
at køretøjet er affald.
ejerens afgørelse kan ikke omgøres af andre. det vil sige, at når ejeren har skilt sig af med et
køretøj som affald, kan en autoophugningsvirksomhed ikke omgøre denne beslutning med
videresalg og genindregistrering til følge, når ejeren har afleveret køretøjet til
affaldsbehandling.
når der er udstedt en skrotningsattest, er ophugningsvirksomheden forpligtet til at foretage
særskilt behandling og sikre at bilen ophugges.
den registrerede autoophugningsvirksomhed er ansvarlig for at udføre den særskilte be-
handling. dette ansvar kan ikke overdrages.”
reglerne i bilskrotbekendtgørelsen fra 2002 er videreført i den nugældende bilskrotbekendt-
gørelse nr. 1708 af 20. december 2006 med senere ændringer.
højesterets begrundelse og resultat
efter momslovens § 4, stk. 1, skal der betales moms bl.a. af ydelser, der mod vederlag leveres
her i landet. sagen angår, om danish car service aps (dcs) var forpligtet til at betale moms
i perioden fra 1. oktober 2003 til 31. december 2005 i forbindelse med affaldsbehandling af
biler, der blev udbetalt skrotningsgodtgørelse for, og om dcs er berettiget til at få genoptaget
behandlingen af momstilsvar for perioden 1. juli 2000 til 30. september 2003.
borgere, virksomheder samt offentlige og private institutioner er forpligtet til at aflevere af-
fald i form af personbiler og varebiler til virksomheder, der er registreret med henblik på at
                                               - 7 -
foretage særskilt behandling af sådanne biler. dette følger af bilskrotbekendtgørelsen (dagæl-
dende bekendtgørelse nr. 860 af 29. november 1999 om håndtering af affald i form af motor-
drevne køretøjer og affaldsfraktioner herfra som afløst af bekendtgørelse nr. 480 af 19. juni
2002, jf. nu bekendtgørelse nr. 1708 af 20. december 2006 med senere ændringer). den regi-
strerede virksomhed skal udstede en skrotningsattest til den, som afleverer bilen til affaldsbe-
handling, og virksomheden er forpligtet til at affaldsbehandle bilen efter reglerne i bekendtgø-
relsen. virksomheden skal i første omgang udtage en række stoffer, materialer og komponen-
ter m.v. (særskilt behandling), før anden affaldshåndtering i form af udtagelse af andre stoffer,
materialer m.v. til genbrug og ophugning af bilen kan finde sted.
højesteret finder, at reglerne i bilskrotbekendtgørelsen indebærer, at der mellem den, som
afleverer sin bil til affaldsbehandling, og den registrerede virksomhed, som skal forestå af-
faldsbehandlingen, må anses indgået en aftale om udførelse af en tjenesteydelse i form af af-
faldsbehandling af bilen. hvis den registrerede virksomhed modtager et vederlag for affalds-
behandlingen, skal der derfor betales moms af denne ydelse, jf. momslovens § 4, stk. 1.
der skal også betales moms, hvis virksomheden vederlægges for affaldsbehandlingen på den
måde, at virksomheden får transport i kravet på skrotningsgodtgørelsen.
dcs er registreret som en virksomhed, der erhvervsmæssigt foretager særskilt behandling af
biler efter bilskrotbekendtgørelsen. højesteret tiltræder, at dcs’s annoncering på hjemmesi-
den, i aviser og ved skiltning giver indtryk af, at bilerne udelukkende modtages med henblik
på skrotning. det lægges i overensstemmelse hermed til grund, at stort set alle de biler, som
dcs modtog i den omhandlede periode, blev skrottet og ikke videresolgt. i alle de tilfælde,
som denne sag angår, havde bilens registrerede ejer underskrevet skrotningsattestens fortrykte
transporterklæring, hvorefter den pågældende dels transporterede sit krav på skrotningsgodt-
gørelse uigenkaldeligt til dcs, dels erklærede at være fyldestgjort for beløbet, og at bilen var
ubehæftet. på grundlag af denne transport fik dcs udbetalt skrotningsgodtgørelsen for den
pågældende bil.
på denne baggrund finder højesteret, at dcs må anses for at have indgået aftale om affalds-
behandling med ejerne af de biler, som dcs modtog, og som der blev udbetalt skrot-
ningsgodtgørelse for. dette gælder, selv om aftalen med den enkelte bilejer var udformet som
en aftale om køb af en brugt bil. dcs har derfor været forpligtet til i medfør af momslovens §
                                               - 8 -
4, stk. 1, at betale moms af vederlaget for affaldsbehandlingen af de pågældende biler for pe-
rioden fra 1. oktober 2003 til 31. december 2005.
det følger allerede heraf, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse af momstilsvaret for
perioden fra 1. juli 2000 til 30. september 2003 ikke er opfyldt.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal danish car service aps betale 100.000 kr. til skatte-
ministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.