text:
                             højesterets dom
                        afsagt mandag den 10. oktober 2011
sag 114/2010
(2. afdeling)
cargobull finance a/s
(advokat poul bostrup)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat steffen sværke)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 4. afdeling den 25. marts 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, per walsøe, lene pagter kristensen,
poul dahl jensen og michael rekling.
påstande
appellanten, cargobull finance a/s, har gentaget sine påstande.
skatteministeriet har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
landsskatterettens kendelse gengivet i skm 2001.372 (tfs 2001.803) må – som det også
fremgår af landsskatterettens kendelse gengivet i skm 2005.256 (tfs 2005.560) – forstås
således, at anerkendelsen af en ret til, når visse betingelser er opfyldt, at foretage skattemæs-
sige fradrag for hensættelser til serviceforpligtelser er begrænset til situationer svarende til
den, som forelå i den pågældende sag, dvs. tilfælde, hvor serviceforpligtelserne er påtaget i
forbindelse med et salg, således at vederlaget er indeholdt i købesummen, og hvor servicefor-
pligtelserne endvidere har en nær sammenhæng med garantiforpligtelser, som sælgeren sam-
tidig har påtaget sig.
                                               - 2 -
med disse bemærkninger og i øvrigt af de grunde, landsretten har anført, stadfæster højesteret
dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal cargobull finance a/s betale 60.000 kr. til skattemi-
nisteriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
retten i roskilde
dom
afsagt den 1. marts 2016 i sag nr. bs 18a-579/2015:
boligselskabet sjælland
parkvænget 25
4000 roskilde
mod
salar ahmad shareef
egegårdsparken 11
4000 roskilde
og
rikke munk
egegårdsparken 17
4000 roskilde
og
birgit prip
egegårdsparken 25
4000 roskilde
og
jutta rasmussen
egegårdsparken 27
4000 roskilde
og
gitte fischer
egegårdsparken 45
4000 roskilde
og
hanne smidt møller kjærgård
egegårdsparken 67
4000 roskilde
og
jon silberg
egegårdsparken 79
4000 roskilde
og
susanne syberg
egegårdsparken 91
4000 roskilde
og
susanne dyrberg
egegårdsparken 95
4000 roskilde
og
malene ramfeldt
gyvelvej 49, 1. th.
                                                - 2 -
4000 roskilde
og
hewa nadir kader
egegårdsparken 103
4000 roskilde
denne sag, der er anlagt den 26. marts 2015, drejer sig om, hvorvidt fire måneders fristen i
almenlejeloven § 56, stk. 1, for aflæggelse af varmeregnskab også omfatter korrektioner til
varmeregnskabet, herunder om udlejer mister retten til at kræve efterbetaling, hvis regnskabet
i henhold til § 59, stk. 2, korrigeres senere end fire måneder efter regnskabsårets udløb.
sagsøgeren, boligselskabet sjælland, har nedlagt påstand om, at de sagsøgte tilpligtes
sammen eller hver for sig at anerkende at beboerklagenævnet i roskilde kommunes
afgørelse af 26. februar 2015 i sag nr. 263342 ikke er korrekt og derfor ikke skal have
retsvirkning.
de sagsøgte tilpligtes sammen eller hver for sig at anerkende, at sagsøger er berettiget til at
opkræve efterbetaling for varme vedrørende varmeregnskabet for perioden 1. oktober 2012 til
30. september 2013.
de sagsøgte, salar ahmad shareef, rikke munk, jutta rasmussen, gitte fischer, hanne
smidt møller kjærgård, jon silberg, susanne syberg, susanne dyrberg, malene ramfeldt og
hewa nadir kader, har nedlagt påstand om frifindelse.
oplysningerne i sagen
denne dom indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a, stk. 2.
boligselskabet sjælland udsendte den 30. januar 2014 varmeregnskab til de sagsøgte
vedrørende perioden 1. oktober 2012 til 30. september 2013, og den 27. februar 2014 blev der
udsendt nyt korrigeret varmeregnskab.
der var fejl i fordelingen af varmeudgifterne i det første regnskab, og enhedsprisen blev på
grund af omfordeling mellem lejerne højere i regnskabet af 27. februar 2014.
af boligselskabets sjællands interne oversigt over lejerne i egegårdparkens forbrug fremgår
blandt andet, at en af lejerne i det første regnskab skulle have haft et varmeforbrug på
90.869,69 kr., hvor de andre lejeres forbrug lå imellem 1.438,83 kr. og 24.169,49 kr.
lejerne indbragte sagen for beboerklagenævnet, der den 26. februar 2015 i en afgørelse med
dissens kom frem til, at regnskabet var udsendt for sent, og at boligselskabet derfor ikke
kunne kræve efterbetaling.
de sagsøgte har i protest afregnet med udlejer i henhold til det korrigerede regnskab.
malene ramfeldt har fri proces under sagen og har fået beskikket advokat flemming wahrén,
som advokat.
der har under sagen ikke været afgivet forklaringer.
                                                - 3 -
parternes synspunkter
boligselskabet sjælland har i sit påstandsdokument af 19. januar 2016 gjort følgende
gældende:
”anbringender:
de sagsøgte gør gældende, at dagældende ll § 43 (nugældende ll 45c) har en længere
forhistorie, og dermed også er en bedre baggrund for fortolkning end all § 59, stk. 2. det er
korrekt, at ll § 43 har en længere forhistorie end all § 59, stk. 2, men det bestrides, at den
giver bedre baggrund for fortolkning af bestemmelser i all. der består netop to love fordi
der er forskellige hensyn og interesser hhv. i et privat lejemål og et alment lejemål. all skal
derfor læses og fortolkes i overensstemmelse med de almene boligers særlige boligsociale
formål og det faktum, at ingen, heller ikke sagsøger, skal tjene penge på lejemålene.
denne forskel kommer direkte til udtryk bl.a. i forskellen mellem all § 59 og den
dagældende ll § 43. havde en privat udlejer ved undskyldelig fejl glemt en post, så kan
posten, dog maksimalt 10 %, overføres til følgende regnskabsår, jf. dagældende ll § 43. en
tilsvarende begrænsning er der ikke for almene boligselskaber, jf. all § 59, her kan 100 %
af den glemte post overføres og der er ikke krav om at fejlen skal være ”undskyldelig”, jf.
mere herom nedenfor.
hvis der med sagsøgtes bemærkning i duplikkens sidste afsnit, hvor administrator omtales
som ”professionel”, dermed antydes at administrator skal generere et overskud, så er dette
ukorrekt. gøres administrator ansvarlig, så er der kun lejerne til at betale.
ovenstående understøttes af jakob juel-sandbergs bemærkninger til all, jf. side 3 i
sagsøgtes materialesamling, hvor det anføres:
       ”2. glemte udgiftsposter og forkert udgiftsfordeling
       bestemmelsens stk. 1 vedrører glemte udgiftsposter. stk. 2 vedrører fejlagtig udgifts-
       fordeling. bestemmelsen indeholder ikke som den tilsvarende regel i ll § 43 noget
       krav om, at fejlen skal være ”undskyldelig”. det beløb, der kan overføres til det
       efterfølgende forbrugsregnskab, er heller ikke som i ll § 43 begrænset til 10 % af
       udgifterne i det først afsluttede regnskabsår. det medfører, at udlejeren uanset fejlens
       karakter kan overføre posten efter orientering af lejeren. lejeren vil formentlig kunne
       gøre evt. indsigelser mod overførslen/fejlen gældende i forbindelse med aflæggelse af
       det næste års regnskab.
       årsagen til denne forskel på ll og llab er, at lejerne i de almene lejemål under alle
       omstændigheder skal betale de manglende beløb i kraft af balanceprincippet, jf. llab
       kap. 3 ovenfor.”
det gøres som anført gældende, at denne forskel i lovene er begrundet i, at der hhv. er tale om
private udlejningsejendomme, der skal generere et overskud, og almene
udlejningsejendomme, der skal opfylde boligsociale formål og opfylde balanceprincippet.
                                                 - 4 -
sagsøgte er da også alene i sin opfattelse af, at fortolkningen af all § 59, stk. 2 ”må
foretages i overensstemmelse med fortolkningen af ll § 43, der fastlagt ved den seneste
lovændring.”, som det anføres i duplik side 2 og påstandsdokument side 2.
således har karnovs note til § 59, stk. 2 ændret formulering.
tidligere var noten sålydende:
      ”det er tvivlsomt, om adgangen til at kræve tillægsbeting som følge af urigtig udgifts-
      fordeling består, efter at fristen i § 56, stk. 1 for aflæggelse af forbrugsregnskab er
      udløbet, jf. hertil kommentaren til den tilsvarende bestemmelse i lejelovens § 43, stk.
      2.”
nu er noten sålydende:
        ”det er tvivlsomt, om adgangen til at kræve tillægsbetaling som følge af urigtig
        udgiftsfordeling består, efter at fristen i § 56, stk. 1, for aflæggelse af forbrugsregnskab
        er udløbet, men dette må antages ud fra en formålsbetragtning. se dog anderledes
        lejelovens § 45 c, stk. 2.”
sagsøger gør på denne baggrund gældende, at der skal anlægges en formålsfortolkning af
all § 59, stk. 2 i overensstemmelse med karnovs note.
at    det er ubestridt, at sagsøger har runddelt det første regnskab inden den i all § 56
      anførte frist,
at    det er ubestridt at varmeregnskabet indeholdt fejl i fordelingen mellem lejerne,
at    all § 59 fastslår at sagsøger har pligt til at korrigere et fejlagtigt varmeregnskab,
at    der intet fremgår af all § 59, at dette skal ske inden udløbet af den i § 56 anførte frist,
at    all § 57 om opkrævning af tillægsbetaling ikke indeholder nogen frist,
at    en direkte ordlydsfortolkning af de relevante bestemmelser i almenlejelovens således
      slår fast at sagsøger har ret og pligt til at sende korrigeret regnskab og kræve
      efterbetaling,
at    en formålsfortolkning også understøtter sagsøgers påstand om, at adgangen til at kræve
      tillægsbetaling består, jf. karnovs nuværende note til all § 59,
at    fortolkning af reglerne i all skal ske med udgangspunkt i det grundlæggende
      balanceprincip i all § 9, hvorefter der skal være balance i afdelingens indtægter og
      udgifter,
at    beboerklagenævnets afgørelse giver det urimelige resultat, at nogle lejere slipper
      billigere i varmeudgift, hvilket så skal betales af de øvrige lejere i afdelingen,
at    de sagsøgte lejere således skal tilpligtes at anerkende at beboerklagenævnets afgørelse
      er ukorrekt og at sagsøger har ret til at opkræve efterbetaling for varme. ”
                                                - 5 -
de sagsøgte har i deres påstandsdokument af 12. januar 2016 gjort følgende gældende:
"anbringender:
all § 59, stk. 2, er enslydende med ll § 43, stk. 2, ligesom begge bestemmelser henviser til
ligeledes enslydende bestemmelser om fordeling af efterbetalingskravet i hhv. all § 57 og
ll § 41.
på samme måde indeholder all § 5 og ll § 42 ligelydende bestemmelser om, at
efterbetalingskrav fortabes, hvis regnskab ikke er kommet frem inden fristens udløb.
der synes i teorien at være enighed om, at all § 59, stk. 2, må fortolkes på samme måde
som ll § 43, stk. 2.
lejelovens § 43 har en længere forhistorie, og dermed også en bedre baggrund
forfortolkningen, hvorfor jeg i det følgende vil beskæftige mig med denne.
allerede ll fra 1975 indeholdt i § 51, stk. 6, en bestemmelse om fremgangsmåden ved fejl
og forglemmelser og ved fejlagtig fordeling, som i sidste punktum udtrykkeligt henviste til §
51, stk. 3, således at efterbetalingskrav bortfaldt, hvis fejlen ikke var rettet inden fristens
udløb.
ved revision af ll i 1979 blev bestemmelsen omskrevet til § 43, således at der ikke længere
var nogen udtrykkelig henvisning til ll § 51, stk. 3, som erstattede § 42, stk. 1. der blev ikke
i motiverne nævnt noget om årsagen til, at der ikke længere henvistes til 42, stk. 1, og derfor
opstod der den i svarskriftet nævnte tvivl om retsstillingen jfr. note 257 til ll § 43 i karnov.
ved den seneste ændring af ll pr. 1/7 2015 blev § 43 omskrevet til § 45 c, hvori der samtidig
blev optaget en henvisning til den nye § 45 b, stk. 1, således at efterbetalingskrav bortfalder,
hvis fejlen ikke er rettet inden fristens udløb.
ifølge note 266 til ll § 45 c, stk. 2, “afklares den tidligere usikkerhed om, hvornår udlejeren
skal have aflagt et nyt forbrugsregnskab som følge af fejlagtig udgiftsfordeling” herved.
fortolkningen af all § 59, stk. 2, må foretages i overensstemmelse med fortolkningen af ll
§ 43, som er fastlagt ved den seneste lovændring.
det af sagsøgeren påberåbte balance-princip kan ikke medføre nogen ændring i fortolkningen,
allerede fordi fejlen i varmeregnskabet er begået af en professionel administrator forskellig fra
boligafdelingen, som selvstændigt vil kunne gøres ansvarlig, hvis boligafdelingen mister
kravet på tilbagebetaling som følge af fejlen."
rettens begrundelse og afgørelse
sagens hovedspørgsmål er, om fire måneders fristen i almenlejeloven § 56, stk. 1, for
aflæggelse af varmeregnskab også omfatter de korrektioner, som udlejere i henhold til
almenlejelovens § 59, stk. 2, er forpligtet til at lave, såfremt der opdages fejl i regnskabet,
eller om udlejer efter de fire måneder mister retten til at kræve tillægsbetaling af lejeren efter
almenlejelovens § 58 eller en analogi heraf.
                                                 - 6 -
da almenlejeloven blev vedtaget i 1998 svarede § 59, stk. 2, til formuleringen i lejelovens §
43, stk. 2. lejelovens § 43, stk. 2, blev ved lovændring i 2014 specificeret således, at der nu
henvises til fire måneders fristen for aflæggelse af forbrugsregnskaber, og det er herefter
afklaret, at retten til efterbetaling fortabes, hvis fristen overskrides.
det ses ikke af forarbejderne til ændringen af lejeloven, at det blev overvejet hvorvidt
ændringen skulle have betydning for almenlejelovens bestemmelser, og det ses ikke at
forarbejder til almenlejeloven, at være afklaret, hvorvidt fire måneders fristen er en absolut
frist.
to af boligrettens dommere udtaler:
formålet med en frist for afregning af forbrug er at sikre, at lejerne på et givent tidspunkt ikke
længere kan mødes med et krav om efterbetaling, og derefter kan indrette sig i forhold til det
oplyste. dette hensyn er uafhængigt af, om man er lejer i et privat eller alment lejemål. under
hensyn til dette og til, at lejere generelt nyder en høj beskyttelse i lovgivningen, finder vi, at
almenlejelovens § 56, stk. 1, indeholder en absolut frist på fire måneder for varmeregnskabets
og korrektioners aflæggelse. dette gælder uanset balancehensynet i almenlejeloven og uanset,
at der ikke er en klar henvisning i almenlejelovens § 59, stk. 2, til § 56, stk. 1, eller § 58, stk.
1, at § 56, stk. 1.
vi finder derfor, at en fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne, der opdages senere end 4
måneder efter regnskabsårets udløb, medfører, at udlejer er forpligtet til at tilbagebetale for
meget opkrævet betaling, men er afskåret fra at kræve tillægsbetaling.
i denne sag er regnskabet udsendt den 27. februar 2014 ubestridt kommet frem til lejerne
senere end 4 måneder efter regnskabsårets udløb. derfor har boligselskabet sjælland mistet
retten til efterbetaling, jf. almenlejelovens § 58, stk. 1. det bemærkes, at fejlen i regnskabet
er en åbenbar fejl, som boligselskabet sjælland burde have opdaget, da en af lejerne i følge
regnskabet havde et forbrug, der var næsten fire gange højere end det næststørste forbrug.
dette var lejerne ikke var bekendt med, da hver lejer alene modtager eget regnskab.
en af boligrettens dommere udtaler:
i almenboliger må udlejer ikke må opnå en fortjeneste på udlejningen, og derfor fordeles alle
udgifter i sidste ende mellem lejerne. da udlejer ifølge almenlejelovens § 59, stk. 2, i tilfælde
af fejlagtig udgiftsfordeling mellem lejerne er forpligtet til snarest at rette fejlen ved skriftlig
meddelelse til de berørte lejere, og da der ikke er en klar hjemmel til at begrænse udlejers ret
til opkrævning, omfatter 4 måneders fristen i almenlejelovens § 56, stk. 1, ikke disse
korrektioner. hvis fristen var absolut, ville samtlige lejere på grund af balanceprincippet
komme til at betale for udgifter, som helt konkret er knyttet til hver enkel lejers forbrug.
i denne sag blev fejlen i regnskabet opdaget og rettet ved nyt regnskab af 27. februar 2014 og
dermed indenfor den seks ugers periode, hvor lejerne i henhold til almenlejelovens § 56, stk.
3, havde mulighed for at komme med indsigelser mod regnskabet, og derfor kunne lejerne
ikke have en berettiget forventning om, at regnskabet var endeligt. under disse
omstændigheder er varmeregnskabet fremsendt rettidigt, og derfor kan udlejer kræve
efterbetaling i henhold til regnskabet af 27. februar 2014.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, og de sagsøgtes påstand om frifindelse tages
herefter til følge.
                                             - 7 -
under hensyn til sagens karakter, omfang og udfald fastsættes sagsomkostningerne således, at
boligselskabet sjælland skal betale 2.500 kr. med tillæg af moms til hver af de sagsøgte.
omkostningerne til malene ramfeldt, der har fri proces tilfalder statskassen.
der er ved fastsættelsen af sagsomkostninger på den ene side lagt vægt på sagens principielle
karakter, og på den anden side sagens begrænsede økonomiske værdi, at skriftvekslingen har
været begrænset, at hovedforhandlingen varede 1,5 timer uden afgivelse af forklaringer, og at
sagens problemstilling har været den samme for samtlige sagsøgte.
thi kendes for ret:
salar ahmad shareef, rikke munk, jutta rasmussen, gitte fischer, hanne smidt møller
kjærgård, jon silberg, susanne syberg, susanne dyrberg, malene ramfeldt og hewa nadir
kader frifindes for den af boligselskabet sjælland nedlagte påstand.
boligselskabet sjælland skal inden 14 dage betale 2.500 kr. med tillæg af moms i
sagsomkostninger til hver af de sagsøgte salar ahmad shareef, rikke munk, jutta
rasmussen, gitte fischer, hanne smidt møller kjærgård, jon silberg, susanne syberg,
susanne dyrberg, hewa nadir kader og til statskassen for såvidt angår sagsøgte malene
ramfeldt.


text:
                             højesterets dom
                         afsagt tirsdag den 27. februar 2018
sag 219/2017
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat jørn brandenhoff schmidt, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aalborg den 15. september 2016 og af vestre
landsrets 11. afdeling den 19. maj 2017.
procesbevillingsnævnet har den 26. oktober 2017 meddelt t begrænset tilladelse til anke til
højesteret, således at tilladelsen omfatter retsanvendelsen i sagens forhold 70-72 samt straf-
fastsættelsen i hele sagen.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, poul dahl jensen, henrik waaben,
hanne schmidt og jens kruse mikkelsen.
påstande
t har nedlagt påstand om, at sagens forhold 70-72 henføres under straffelovens § 263, stk. 2,
og § 291, stk. 1, subsidiært straffelovens § 263, stk. 2, og § 291, stk. 2. endvidere har t ned-
lagt påstand om formildelse, herunder at straffen gøres helt eller delvis betinget med vilkår
om samfundstjeneste.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om skærpelse og har herunder anført, at sagens
forhold 70-72 med rette er henført under straffelovens § 263, stk. 3, og § 291, stk. 2.
                                               - 2 -
anbringender
t har om forhold 70-72 anført navnlig, at hvert enkelt forhold skal bedømmes selvstændigt,
når det skal afgøres, om forholdene skal henføres under straffelovens § 263, stk. 2 eller 3, og
under § 291, stk. 1 eller 2. lovovertrædelserne var ikke i de enkelte forhold begået med for-
sæt til at skaffe sig eller gøre sig bekendt med virksomhedens erhvervshemmeligheder og var
heller ikke begået under andre særligt skærpende omstændigheder, ligesom overtrædelserne
ikke var af mere systematisk eller organiseret karakter, jf. § 263, stk. 3. retsgrundlag og prak-
sis fastlægger ikke nærmere, hvad der forstås ved ”andre særligt skærpende omstændigheder”
eller ved ”mere systematisk eller organiseret karakter”, og lovovertrædelserne var under alle
omstændigheder ikke begået under sådanne forhold.
da forhold 70-72 blev begået, var han ikke længere ansat i x a/s og havde således ikke en
særligt betroet stilling i virksomheden, ligesom sletningen af programmer og data ikke
krævede en særligt betroet stilling i virksomheden. desuden blev alle væsentlige data og
programmer genetableret så hurtigt, at sletningen ikke havde væsentlig betydning for
virksomhedens drift og medarbejdere. virksomhedens erstatningskrav på 432.527 kr. kan
primært henregnes til forhold 70, og kravets størrelse medfører ikke, at forholdene er begået
under ”andre særligt skærpende omstændigheder”. til sammenligning gælder ved anvendelse
af straffelovens § 286 og § 289 en beløbsgrænse på 500.000 kr. der er i øvrigt ikke tale om
systematiske eller organiserede gerninger, da de blev begået inden for et kort tidsrum og af
ham alene.
at han lørdag den 8. november 2014 slettede virksomhedens data og programmer i san be-
rørte ikke virksomhedens drift i nævneværdig grad og berørte kun få medarbejdere i kortere
tid. alle væsentlige data og programmer var genetableret i løbet af få dage, og kun få ikke
væsentlige programmer og data var først genetableret efter flere uger. at han søndag den 9.
november 2014 slettede indholdsfortegnelsen på nas medførte ikke, at data på serveren blev
slettet, og indholdsfortegnelsen blev hurtigt genskabt. intranettet, som han slettede den 16.
november 2014, blev hurtigt genskabt via en elektronisk skraldespand. disse to forhold havde
derfor ingen betydning for virksomhedens drift eller for medarbejderne. der er således ikke
udøvet hærværk af betydeligt omfang eller af mere systematisk eller organiseret karakter, jf.
straffelovens § 291, stk. 2.
                                                - 3 -
den af landsretten fastsatte straf er for streng og er ikke i overensstemmelse med retspraksis.
hans forstraf, der stammer fra maj 2009, ligger flere år tilbage i tid og er ikke af væsentlig
betydning. han har særdeles gode personlige forhold og er egnet til at modtage en helt eller
delvis betinget dom med vilkår om samfundstjeneste.
anklagemyndigheden har om forhold 70-72 anført navnlig, at der er tale om sådanne ”andre
særligt skærpende omstændigheder” og overtrædelser af ”mere systematisk eller organiseret
karakter”, at hackingforholdene er omfattet af straffelovens § 263, stk. 3. ifølge forarbejderne
kan det være vanskeligt præcist at angive, hvad der bør kunne medføre strafskærpelse, men
det fremgår, at det bl.a. kan være tilfældet, hvor en udnyttelse eller videregivelse af oplysnin-
ger kan være forbundet med betydelige skadevirkninger for offentlige eller private interesser.
selv om der ikke er tale om udnyttelse eller videregivelse af virksomhedens oplysninger, har
angrebene på it-systemet været forbundet med betydelig skadevirkning for virksomheden, der
reelt blev ”lagt ned”. vitale erhvervsoplysninger blev slettet, dele af personalet måtte hjem-
sendes, og genetablering af virksomhedens systemer og oplysninger tog flere uger. der er
ikke grundlag for at vurdere hvert enkelt forhold selvstændigt ved anvendelsen af § 263, stk.
3, og § 291, stk. 2. de tre forhold er begået inden for ganske kort tid og havde tilsammen om-
fattende skadevirkninger.
det er en skærpende omstændighed, at tiltalte udnyttede den viden, han havde fået, da han
tidligere havde en betroet stilling hos x, hvor han var ansvarlig for virksomhedens it-system.
han havde kendskab til de brugernavne, der skulle anvendes for at skaffe sig adgang til de
lagringsenheder, der blev slettet under angrebene. det må endvidere tillægges vægt, at tiltalte
anvendte en anden ansats brugernavn og password for at skaffe sig adgang til virksomhedens
it-system, hvilket udsatte denne ansatte for en risiko for at blive genstand for en undersøgelse.
da der er tale om tre angreb inden for ganske kort tid, og da alle virksomhedens lagringsen-
heder blev slettet ved angrebene, må forholdene endvidere anses for at være af mere systema-
tisk eller organiseret karakter.
virksomheden har haft udgifter alene til ekstern bistand på mere end 400.000 kr. til geneta-
blering af de slettede oplysninger, og der er derfor tale om hærværk af betydeligt omfang. det
                                                - 4 -
følger af retspraksis, at hærværk, der har medført skader på over 15.000 kr., skal henføres
under straffelovens § 291, stk. 2.
straffen for bedrageriforholdene bør fastsættes til ikke under 2 års fængsel. der er tale om 78
forhold til en samlet værdi af knap 740.000 kr. forholdene er indledt kort tid efter tiltaltes
ansættelse i x og senere i y a/s og begået kontinuerligt over en lang periode. tiltale fortsatte
endda sine bedragerier over for y, efter at han var blevet sigtet for forholdene begået over for
x. hertil kommer, at tiltalte tidligere er straffet for ligeartet kriminalitet i form af forsikrings-
bedrageri.
straffen for hackingforholdene bør af de grunde, der er anført af landsretten, fastsættes til ikke
under 1 år og 6 måneders fængsel.
der er ikke grundlag for, at straffen gøres helt eller delvis betinget med vilkår om samfunds-
tjeneste.
retsgrundlag
straffelovens § 263, stk. 2 og 3, og § 291, stk. 1 og 2, er sålydende:
      ”§ 263…
      stk. 2. med bøde eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder straffes den, der uberettiget skaf-
      fer sig adgang til en andens oplysninger eller programmer, der er bestemt til at bruges i
      et informationssystem.
      stk. 3. begås de i stk. 1 eller 2 nævnte forhold med forsæt til at skaffe sig eller gøre sig
      bekendt med oplysninger om en virksomheds erhvervshemmeligheder eller under andre
      særligt skærpende omstændigheder, kan straffen stige til fængsel indtil 6 år. på samme
      måde straffes de i stk. 2 nævnte forhold, når der er tale om overtrædelser af mere syste-
      matisk eller organiseret karakter.
      § 291. den, der ødelægger, beskadiger eller bortskaffer ting, der tilhører en anden, straf-
      fes med bøde eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder.
      stk. 2. øves der hærværk af betydeligt omfang eller af mere systematisk eller organise-
      ret karakter, eller er gerningsmanden tidligere fundet skyldig efter nærværende paragraf
      eller efter § 180, § 181, § 183, stk. 1 og 2, § 184, stk. 1, § 193 eller § 194, kan straffen
      stige til fængsel i 6 år.”
straffelovens § 263, stk. 2 og 3, blev indsat i straffeloven ved lov nr. 229 af 6. juni 1985. lov-
forslaget byggede på straffelovrådets betænkning nr. 1032/1985 om datakriminalitet. af be-
tænkningen s. 25 og s. 78-79 fremgår bl.a.:
                                          - 5 -
”2.6. straffelovrådet foreslår, at der i § 263 som nyt stk. 2 indføjes følgende bestemmel-
se:
…
i lighed med flere af de andre fredskrænkelser vil overtrædelser af den foreslåede be-
stemmelse bestå i, at en person skaffer sig adgang til noget, der i forhold til ham med
rimelighed kan ventes at være et lukket område, det vil sige utilgængeligt. bestemmel-
sen omfatter dels den, der som helt udenforstående benytter anlægget (f.eks. ved at til-
koble egen terminal), dels den, der i kraft af et ansættelsesforhold eller som reparatør
har lovlige opgaver med hensyn til betjening af anlægget, men går ud over det, som han
er bemyndiget til at foretage sig. hvis den pågældende har tilføjet, ændret eller slettet
data eller på anden måde påvirket resultatet af en aktuel eller fremtidig retmæssig betje-
ning af anlægget, kan dette være en overtrædelse af en af de senere omtalte bestemmel-
ser, f.eks. om tingsbeskadigelse eller bedrageri.
…
bemærkninger til de enkelte bestemmelser:
…
til §§ 263-264.
…
som nævnt i kapitel 2.7. finder straffelovrådet, at der også bør være mulighed for at
skærpe straffen ved de fredskrænkelser, der skal bedømmes efter … den af straffelovrå-
det foreslåede nye bestemmelse i § 263, stk. 2… det centrale i skærpelsesbestemmelsen
bør efter straffelovrådets opfattelse være, at der er forsæt til at gøre sig bekendt med op-
lysninger, som er hemmelige.
straffelovrådet har på den baggrund udformet skærpelsesbestemmelser i § 263, stk. 3,
og i § 264, stk. 2, således at strafskærpelse knyttes til, at den pågældende fredskrænkel-
se er begået med forsæt til at skaffe sig eller gøre sig bekendt med oplysninger om en
virksomheds erhvervshemmeligheder eller under andre særligt skærpende omstændig-
heder.
første led svarer i væsentlig grad til første led i den gældende § 264, stk. 2, og formule-
ringen er den samme som den, der anvendes i markedsføringslovens § 9, således at det
præciseres, at kun oplysninger, der har karakter af hemmeligheder, være sig af kommer-
cielle eller driftstekniske eller af anden erhvervsmæssig karakter, er omfattet.
udtrykket »andre særligt skærpende omstændigheder«, som anvendes i andet led, ken-
des også i straffelovens § 191 om overdragelse af narkotika, sml. straffelovens §§ 181,
216 og 288 om henholdsvis brandstiftelse, voldtægt og røveri. med dette udtryk angives
det, at strafskærpelse for de nævnte fredskrænkelser kan indtræde også i andre tilfælde
end dem, hvor der er forsæt til at skaffe sig eller gøre sig bekendt med en virksomheds
erhvervshemmeligheder. det kan efter rådets opfattelse være vanskeligt mere præcist at
angive, hvilke andre omstændigheder der bør kunne medføre strafskærpelse. rådet har
bl.a. haft tilfælde for øje, hvor en udnyttelse eller videregivelse af oplysningerne kan
være forbundet med betydelige skadevirkninger for offentlige eller private interesser.
herunder vil f.eks. falde tilfælde, hvor gerningsmanden skaffer sig adgang til offentlige
edb-registre.”
                                                 - 6 -
af bemærkningerne i forslaget til den nævnte ændringslov fremgår bl.a. følgende om straffe-
rammerne i § 263, stk. 2 og 3 (folketingstidende 1984-1985, 1. saml., tillæg a, lovforslag nr.
l 221, sp. 4382 f.):
       ”justitsministeriet kan tiltræde, at der i lighed med de øvrige fredskrænkelser i §§ 263-
       264 d bør gælde et normalmaksimum på fængsel i 6 måneder for den foreslåede nye be-
       stemmelse om indtrængen i dataanlæg. justitsministeriet kan endvidere tiltræde, at der
       bør være mulighed for forhøjet straf i de tilfælde, hvor denne nye type fredskrænkelse,
       som efter justitsministeriets opfattelse kan være af særdeles alvorlig karakter, begås un-
       der særligt skærpende omstændigheder. denne mulighed bør efter justitsministeriets op-
       fattelse også stå åben i de tilfælde, hvor de øvrige forbrydelser efter straffelovens § 263
       begås under tilsvarende omstændigheder. justitsministeriet kan på den baggrund tiltræ-
       de straffelovrådets forslag om en ny strafskærpelsesregel i § 263, stk. 3, som omfatter
       alle tilfælde, hvor forbrydelserne i § 263, stk. 1 og 2, begås under særligt skærpende
       omstændigheder…
       bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser.
       til § 1
       …
       til nr. 2 og 3.
       bestemmelserne, der er nye, svarer til straffelovrådets udkast til nyt stk. 2 og 3 i straffe-
       lovens § 263…
       efter § 263, stk. 2, skal gerningsmanden uberettiget skaffe sig adgang til en andens op-
       lysninger eller programmer, der er bestemt til at bruges i et anlæg til elektronisk databe-
       handling. det er i den forbindelse uden betydning, hvilken brug der gøres af oplysnin-
       gerne, herunder om de blot forvanskes eller ødelægges, uden at gerningsmanden har få-
       et kendskab til indholdet af oplysningerne.”
ved lov nr. 6 af 3. januar 1992 om ændring af straffeloven blev strafferammen i § 263, stk. 3,
forhøjet fra fængsel i 2 år til fængsel i 4 år.
ved en ændring af straffeloven ved lov nr. 352 af 19. maj 2004 fik straffelovens § 263, stk. 2
og 3, den nuværende affattelse, og strafferammerne i de to bestemmelser blev forhøjet hen-
holdsvis til bøde eller fængsel i 1 år og 6 måneder og til fængsel indtil 6 år. samtidig blev
strafferammerne i straffelovens § 291, stk. 1 og 2, forhøjet til henholdsvis fængsel i 1 år og 6
måneder og til fængsel indtil 6 år. lovændringen byggede bl.a. på betænkning nr. 1417/2002
om økonomisk kriminalitet og datakriminalitet (delbetænkning viii fra brydensholt-
udvalget). af de almindelige bemærkninger i lovforslaget (folketingstidende 2003-2004, 1.
saml., tillæg a, lovforslag nr. l 55, s.1771 ff.) fremgår bl.a.:
                                          - 7 -
”2.2. brydensholt-udvalgets overvejelser og forslag vedrørende informationskrænkelser
…
2.2.1.4. udvalget har overvejet, om strafferammen i § 263, stk. 2 (hacking), på 6 måne-
ders fængsel er tilstrækkelig i de situationer, der ikke omfattes af stk. 3. efter brydens-
holt-udvalgets opfattelse er der behov for en forhøjelse af strafmaksimum i § 263, stk. 2,
for bedre at afspejle forbrydelsens alvor i strafferammen. udviklingen på dette område
siden bestemmelsens indsættelse i 1985 gør, at der i dag er behov for en forhøjelse af
strafmaksimum. udvalget har herved bl.a. lagt vægt på, at det it-baserede samfund er
meget sårbart, og at selv et forsøg på hacking er meget føleligt for offeret, der i praksis
ofte er nødt til at gennemgå hele systemet for at være sikker på, om der er sket skader.
på den baggrund foreslår udvalget, at strafferammen i § 263, stk. 2, hæves til bøde eller
fængsel indtil 1 år og 6 måneder.
…
2.3. justitsministeriets overvejelser
2.3.1. uberettiget brug af adgangsmidler
2.3.1.1…
justitsministeriet finder endvidere, at udformningen af den skærpede sidestrafferamme
bør ske i overensstemmelse med straffelovrådets generelle anbefalinger om affattelsen
af bestemmelser om sidestrafferammer, jf. betænkning nr. 1424/2002 om straffastsæt-
telse og strafferammer, kapitel 6. det foreslås derfor, at sidestrafferammen skal finde
anvendelse under »særligt skærpende omstændigheder«. der er ikke tilsigtet en reali-
tetsændring i forhold til, hvilke tilfælde der efter brydensholt-udvalgets forslag bør væ-
re omfattet af den skærpede sidestrafferamme.
med hensyn til brydensholt-udvalgets forslag om et strafmaksimum på 4 års fængsel
finder justitsministeriet, at strafmaksimum i stedet bør fastsættes til 6 års fængsel. bag-
grunden herfor er, at straffelovrådet i betænkning nr. 1424/2002 har foreslået, at straf-
maksimum for tyveri i § 286, stk. 1, forhøjes fra 4 til 6 års fængsel, og at kriminalitet
rettet mod informationer efter justitsministeriets opfattelse bør være undergivet samme
strafmaksimum som kriminalitet rettet mod mere traditionelle værdier i form af penge
og ting.
justitsministeriet finder endvidere, at den skærpede strafferamme ikke kun bør omfatte
de tilfælde, der er opregnet af brydensholt-udvalget, men efter en konkret vurdering i
det enkelte tilfælde af samtlige sagens omstændigheder også bør kunne omfatte andre
tilfælde.
…
2.3.1.3. justitsministeriet kan tilslutte sig brydensholt-udvalgets forslag om en termino-
logisk ændring i § 263, stk. 2, således at bestemmelsen omhandler uberettiget adgang til
”informationssystemer”.
…
med hensyn til den forhøjede sidestrafferamme i § 263, stk. 3, finder justitsministeriet i
lyset af straffelovrådets anbefalinger i betænkning nr. 1424/2002, jf. pkt. 2.3.1.1. oven-
for, at denne bør hæves fra fængsel i 4 år til fængsel i 6 år.
for så vidt angår den nærmere udformning af § 263, stk. 3, henvises til pkt. 8.2.5. om
justitsministeriets overvejelser vedrørende de lovgivningsmæssige konsekvenser af et
forslag til eu-rammeafgørelse om angreb på informationssystemer.
                                           - 8 -
…
5. datahærværk
…
5.3. justitsministeriets overvejelser
5.3.1. justitsministeriet kan tilslutte sig brydensholt-udvalgets synspunkt om, at der ik-
ke er behov for en særskilt bestemmelse om datahærværk.
straffelovrådet har i betænkning nr. 1424/2002 foretaget en gennemgang og vurdering
af strafferammerne i straffeloven. om hærværksbestemmelsen i straffelovens § 291,
stk. 1, anfører straffelovrådet i betænkningen side 936, at strafferammen bør hæves til
bøde eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder, hvilket stemmer overens med normalstraf-
ferammen for berigelsesforbrydelser, bortset fra ulovlig omgang med hittegods.
justitsministeriet er enig i, at hensynet til sammenhæng i strafferammesystemet kan tale
for en forhøjelse af strafferammen i § 291, stk. 1, således at normalstraffen svarer til
normalstrafferammen for andre forbrydelser, der krænker ejendomsretten.
på den baggrund foreslås det, at strafferammen i § 291, stk. 1, ændres til bøde eller
fængsel indtil 1 år og 6 måneder.
for så vidt angår den forhøjede sidestrafferamme i § 291, stk. 2, har straffelovrådet i
betænkning nr. 1424/2002 side 936 anført, at strafferammen bør bringes i overensstem-
melse med det strafmaksimum, rådet foreslår for andre angreb på privat ejendomsret.
straffelovrådet foreslår på den baggrund strafmaksimum i § 291, stk. 2, hævet til fæng-
sel i 6 år.
straffelovrådet anfører videre, at rådet tidligere i betænkning nr. 1099/1987 om straffe-
rammer og prøveløsladelse har givet udtryk for, at gentagelsesreglen i § 291, stk. 2,
(hvorefter gerningsmanden kan straffes efter den skærpede strafferamme, hvis den på-
gældende tidligere er fundet skyldig i overtrædelse af hærværk eller efter §§ 180, 181,
183, stk. 1 og 2, 184, stk. 1, 193 eller 194) rækker for vidt, og at det fortsat er rådets op-
fattelse, at bestemmelsen i sin nuværende udformning er for vidtgående.
justitsministeriet kan tilslutte sig straffelovrådets betragtninger om strafmaksimum i
§ 291, stk. 2, og strafferammen foreslås på den baggrund hævet til fængsel i 6 år. med
den foreslåede skærpelse af strafferammen i § 291, stk. 2, tilsigtes en større graduering
af straffen i de groveste tilfælde af hærværk.
justitsministeriet finder imidlertid ikke grundlag for i øvrigt at ændre bestemmelsen
som foreslået af straffelovrådet, idet der ikke bør ske lempelser i gentagelsestilfælde.
efter ministeriets opfattelse bør der således fortsat være mulighed for anvendelse af den
forhøjede sidestrafferamme i tilfælde, hvor tiltalte tidligere er fundet skyldig i hærværk
mv.
for så vidt angår baggrunden for den nærmere udformning af den foreslåede § 291,
stk. 2, henvises til pkt. 8.2.5. om justitsministeriets overvejelser om lovgivningsmæssi-
ge konsekvenser af forslag til eu-rammeafgørelse om angreb på informationssyste-
mer.”
                                                 - 9 -
af lovforslagets specielle bemærkninger fremgår bl.a. følgende:
       ”til nr. 9 (straffelovens § 263, stk. 3)
       det foreslås at hæve strafmaksimum i den forhøjede sidestrafferamme, således at straf-
       fen kan stige til fængsel indtil 6 år.
       …
       til nr. 12 (straffelovens § 291, stk. 1 og 2)
       det foreslås at ændre strafferammen for hærværk efter § 291, således at normalstraffe-
       rammen i stk. 1 hæves til bøde eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder.
       endvidere foreslås strafmaksimum i § 291, stk. 2, hævet fra 4 til 6 år og anvendelses-
       området udvidet, således at bestemmelsen tillige er anvendelig, hvor der er tale om hær-
       værk af mere systematisk eller organiseret karakter. det vil afhænge af en konkret vur-
       dering, om hærværk skønnes at være af mere systematisk eller organiseret karakter.”
højesterets begrundelse og resultat
t er i landsretten fundet skyldig i bedrageri, databedrageri og dokumentfalsk i 78 tilfælde for
en samlet værdi af knap 740.000 kr. (sagens forhold 1-69 og forhold 73-81). endvidere er han
fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, og i hærværk efter straf-
felovens § 291, stk. 2, i tre tilfælde (sagens forhold 70-72).
sagen angår, om der i forhold 70-72 er grundlag for at anvende de skærpede strafferammer på
fængsel indtil 6 år i straffelovens § 263, stk. 3, og straffelovens § 291, stk. 2. endvidere er der
spørgsmål om straffastsættelsen i sagen.
anvendelse af straffelovens § 263, stk. 3, og § 291, stk. 2
landsretten lagde vedrørende sagens forhold 70-72 (hacking og hærværk) efter bevisførelsen
til grund, at virksomheden x a/s den 8., 9. og 16. november 2014 blev udsat for
hackerangreb, og at der i den forbindelse skete hærværk af betydeligt omfang i form af
sletning af data mv. der var tale om tre alvorlige angreb inden for kort tid, som reelt medfør-
te, at virksomheden blev ”lagt ned”, idet der skete sletning af vitale erhvervsoplysninger, her-
under dele af virksomhedens erhvervshemmeligheder. sletningerne førte til, at virksomheden
måtte hjemsende personale, og at it-systemerne først var fuldt retableret efter nogle uger. an-
grebene blev begået af t, der udnyttede den viden, han havde fået, mens han tidligere havde
en betroet stilling i virksomheden. landsretten henførte på denne baggrund forholdene under
straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, og § 291, stk. 2.
                                                 - 10 -
ifølge straffelovens § 263, stk. 2, straffes den, der uberettiget skaffer sig adgang til en andens
oplysninger eller programmer, der er bestemt til at bruges i et informationssystem, med bøde
eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder. efter § 263, stk. 3, kan straffen stige til fængsel i indtil
6 år, når de i stk. 2 nævnte forhold begås med forsæt til at skaffe sig eller gøre sig bekendt
med oplysninger om erhvervshemmeligheder eller under andre særligt skærpende omstæn-
digheder, eller når der er tale om overtrædelser af mere systematisk eller organiseret karakter.
ifølge forarbejderne tager den skærpede strafferamme i § 263, stk. 3, navnlig sigte på indu-
strispionage. udtrykket ”andre særligt skærpende omstændigheder” angiver, at strafskærpelse
også kan indtræde i andre tilfælde, der vanskeligt kan angives mere præcist. som et eksempel
nævnes tilfælde, hvor udnyttelse eller videregivelse af oplysningerne kan være forbundet med
betydelige skadevirkninger for offentlige eller private interesser.
højesteret tiltræder, at de tre hackerangreb, som t er fundet skyldig i, må bedømmes samlet.
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret endvidere, at overtrædelserne af
§ 263, stk. 2, er begået under særligt skærpende omstændigheder og således må anses for om-
fattet af den skærpede strafferamme i § 263, stk. 3.
landsretten fandt endvidere sletningen af data i de tre forhold omfattet af bestemmelsen i
straffelovens § 291, stk. 2. ifølge denne bestemmelse kan straffen for hærværk stige til fæng-
sel i 6 år, bl.a. hvis der øves hærværk af betydeligt omfang eller af mere systematisk eller or-
ganiseret karakter. højesteret tiltræder, at forhold 70-72 under hensyn til hærværkets betyde-
lige omfang og følger er henført under denne bestemmelse.
tiltalen i sagens forhold 70-72 angår alene hacking ”under særligt skærpende omstændighe-
der”, jf. straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, og hærværk ”af betydeligt omfang”, jf. straffelo-
vens § 291, stk. 2. der er herefter ikke grundlag for at anvende den del af bestemmelserne i §
263, stk. 3, og § 291, stk. 2, der angår overtrædelser af ”mere systematisk eller organiseret
karakter”.
den samlede straffastsættelse
                                                - 11 -
t er som nævnt skyldig i bedrageri, databedrageri og dokumentfalsk til en samlet værdi af
knap 740.000 kr. endvidere er han skyldig i hackerangreb under særligt skærpende omstæn-
digheder og hærværk af betydeligt omfang.
straffen for overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, og § 291, stk. 2, i sagens for-
hold 70-72 skal fastsættes under en strafferamme med et strafmaksimum på fængsel i 6 år.
det fremgår af forarbejderne til lovændringen i 2004, hvorved strafferammerne i § 263, stk. 2
og 3, blev forhøjet, at dette skete for bl.a. bedre at afspejle forbrydelsens alvor under hensyn
til det it-baserede samfunds sårbarhed og for at undergive kriminalitet rettet mod informatio-
ner samme strafmaksimum som kriminalitet rettet mod mere traditionelle værdier i form af
penge og ting.
højesteret finder, at straffen for hackerangrebene og hærværket isoleret betragtet skal udmå-
les i et niveau omkring 2 års fængsel.
højesteret tiltræder på den anførte baggrund, at den samlede straf er fastsat til fængsel i 3 år
og 6 måneder. allerede efter straffens længde er der ikke grundlag for at gøre straffen helt
eller delvis betinget med vilkår om samfundstjeneste.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.


text:
                       højesterets kendelse
                            afsagt torsdag den 3. maj 2012
sag 356/2011
landsforeningen for bedre miljø
og
landsforeningen for bedre miljø som mandatar for
a m.fl.
 (advokat rené offersen for alle)
mod
miljøministeriet
(kammeradvokat k. hagel-sørensen)
i tidligere instans er afsagt kendelse af vestre landsrets 15. afdeling den 29. august 2011.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm og vibeke
rønne.
påstande
de kærende, landsforeningen for bedre miljø m.fl., har gentaget deres påstand og har subsi-
diært nedlagt påstand om, at den ved vestre landsret anlagte retssag tillægges opsættende
virkning, således at det forbydes staten at foretage fysiske indgreb med henblik på gennemfø-
relse af lov nr. 647 af 15. juni 2010 om et testcenter for store vindmøller ved østerild som
ændret ved lov nr. 159 af 1. marts 2011, såfremt det fysiske indgreb kan påvirke et af test-
centerloven omfattet natura 2000-område.
indkærede, miljøministeriet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
de kærende har vedrørende hovedsagens realitet, der bl.a. drejer sig om, hvorvidt lov nr. 647
af 15. juni 2010 med senere ændring om et testcenter for store vindmøller ved østerild (test-
                                                - 2 -
centerloven) er ugyldig i forhold til de kærende, navnlig påberåbt sig habitatdirektivets art. 6,
stk. 3, der er sålydende:
       ”alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lo-
       kalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og pro-
       jekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virknin-
       ger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. på baggrund af
       konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk.
       4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et
       projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de –
       hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.”
de kærende har navnlig gjort gældende, at kravene i habitatdirektivets art. 6, stk. 3, ikke er
opfyldt. sådan som eu-domstolen i sin praksis har fortolket habitatdirektivets art. 6, stk. 3,
gælder der et forsigtighedsprincip, hvorefter der antages at være risiko for, at en plan kan på-
virke et natura 2000-område væsentligt, hvis det ikke på grundlag af objektive omstændighe-
der tilvejebragt før projektets vedtagelse kan udelukkes, at dette vil være tilfældet. der skal
ved vurderinger efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3, anvendes bedste videnskabelig viden, og
alle direkte og indirekte virkninger af projektet skal vurderes.
miljøministeriet har ikke tilvejebragt dokumentation for, at testcentret ikke vil påvirke habi-
tatområdet udlagt efter fuglebeskyttelsesdirektivet væsentligt.
vvm-redegørelsen kan ikke erstatte proceduren efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3, jf. eu-
domstolens dom i sag c-418/04, kommissionen mod irland. det påhviler endvidere miljømi-
nisteriet at godtgøre, at vvm-redegørelsen skulle være tilrettelagt med henblik på at opfylde
kravene efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3.
konsekvensvurderingen skal være foretaget inden projektets vedtagelse, jf. eu-domstolens
dom i sag c-304/05, kommissionen mod italien.
implementeringsplanen viser, at kravene efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3, ikke var opfyldt
ved lovens vedtagelse.
                                               - 3 -
fugletræk til natura 2000-områder (fuglebeskyttelsesområder) er omfattet af beskyttelsen i
habitatdirektivets art. 6, stk. 3.
de kærende har endvidere påberåbt sig fuglebeskyttelsesdirektivets artikel 4, stk. 4, der er
sålydende:
      ”medlemsstaterne træffer egnede foranstaltninger med henblik på i de i stk. 1 og 2
      nævnte beskyttede områder at undgå forurening eller forringelse af levestederne samt
      forstyrrelse af fuglene, i det omfang en sådan forurening, forringelse eller forstyrrelse
      har væsentlig betydning for formålet med denne artikel. medlemsstaterne bestræber sig
      på at undgå forurening eller forringelse af levesteder også uden for disse beskyttede om-
      råder.”
de kærende har gjort gældende, at der efter fuglebeskyttelsesdirektivets art. 4, stk. 4, som er
supplement til beskyttelsen af fuglebeskyttelsesområder efter habitatdirektivets artikel 6, er
krav om, at medlemsstaterne bestræber sig på at undgå forurening eller forringelse af leveste-
der også uden for disse beskyttede områder.
det følger af eu-domstolens dom i sag c-418/04, kommissionen mod irland, at kravet om
beskyttelse af fugle uden for de beskyttede områder ikke kan opfyldes ved efterfølgende eller
spredte foranstaltninger.
ud over, at der foreligger en væsentlig og beviselig overtrædelse af lovgivningen for så vidt
angår de beskyttede fugle, foreligger der også andre retskrænkelser, hvilket er med til at un-
derstrege, hvor utilstrækkeligt og mangelfuldt et beslutningsgrundlag der forelå forud for
vedtagelsen af testcenterloven. det gælder f.eks. udvaskning af næringssalte, der spiller en
betydelig miljømæssig rolle, og der er alvorlige mangler i undersøgelsen, for så vidt angår de
beskyttede plante- og dyrearter og grundvand.
de kærende har vedrørende interesseafvejningen navnlig gjort gældende:
hvis testcenterloven er blevet til i strid med bl.a. habitatdirektivets art. 6, stk. 3, er denne efter
sin karakter af anlægslov ugyldig, og det er derfor forkert, når vestre landsret i præmisserne
anfører, at der ikke er ”tilstrækkeligt” grundlag for at fastslå, at loven i sin helhed er ugyldig,
                                                - 4 -
eller at ekspropriation i medfør af loven vil være uberettiget. det vil savne mening at opret-
holde testcenterloven delvist.
forarbejderne og miljøministeriets beskrivelse af det offentliges interesse i etableringen af
testcentret giver ikke overbevisende belæg for at antage, at der er tale om særligt tungtvejende
offentlige interesser. enhver lov har sine anerkendelsesværdige grunde.
der er ikke anledning til at tillægge det betydning ved interesseafvejningen, at der var et bredt
flertal bag testcenterloven. det må også tages i betragtning, at det ikke afskærer lovgivnings-
magten fra at etablere et testcenter, hvis retssagen tillægges opsættende virkning, idet der blot
må tilvejebringes et tilstrækkeligt beslutningsgrundlag.
en række af de private sagsøgere vil miste deres boliger, hvilket er en særdeles tungtvejende
interesse.
det skal ved spørgsmålet om opsættende virkning tages i betragtning, at der gælder særlige
regler som følge af århus-konventionens art. 9, implementeret ved lov nr. 170 af 20. januar
2000.
endvidere savner landsrettens interesseafvejning inddragelse af hensynet til natura 2000-be-
skyttelsen efter habitatdirektivet.
det må også tillægges betydning, at sagen behandles af vestre landsret som principiel, og at
det kan modvirke beskyttelsesinteressen efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3, hvis anlægspro-
jektet gennemføres, inden retssagen har fundet sin afslutning.
miljøministeriet har bl.a. gjort gældende, at sagen vedrører en national lovbestemmelses for-
enelighed med en fællesskabsregel. efter eu-domstolens praksis afhænger spørgsmålet om
opsættende virkning af medlemsstaternes interne procesret. disse regler må dog ikke gøre det
umuligt eller uforholdsmæssigt vanskelig at opnå en midlertidig retsbeskyttelse, jf. eu-dom-
stolens dom i sag nr. c-432/05, unibet, præmis 79f., navnlig præmis 81 og 82. århus-kon-
ventionens artikel 9 fører ikke til et andet resultat.
                                                - 5 -
efter dansk praksis kan et søgsmål om en lovbestemmelses forenelighed med eu-retten kun
helt undtagelsesvist tillægges opsættende virkning. det er for det første en betingelse herfor,
at der på forhånd er rimelig grund til at antage, at den pågældende bestemmelse er i strid med
eu-retten, jf. u1995.634h.
ved vurderingen af, om søgsmålet skal tillægges opsættende virkning, skal der foretages en
afvejning af på den ene side det offentliges interesse i, at gennemførelsen af afgørelsen ikke
udsættes, over for på den anden side arten og omfanget af den skade, sagsøgeren kan blive
påført, herunder om denne vil blive påført en alvorlig og muligvis uoprettelig skade, ligesom
det må tillægges betydning, om der efter en foreløbig vurdering foreligger et rimeligt grund-
lag for påstanden om ugyldighed af den pågældende administrative afgørelse, jf.
u1994.823h, u2005.2650ø, u2000.1203h og u2006.2738v.
den principale påstand om opsættende virkning er endvidere uden relevans og indhold, idet
de dele af projektet, der er af relevans for de kærendes anbringender, nu er gennemført. der
udestår således ikke ”fysiske indgreb” af betydning for sagen i det område, der er omfattet af
loven.
lovene om testcentret har givet anledning til omfattende miljømæssige undersøgelser af alle
aspekter i projektet. særligt vedrørende habitatdirektivets art. 6, stk. 3, er det således uden
rimelig tvivl godtgjort, at testcentret ikke vil kunne skade mulighederne for at opretholde eller
opnå en gunstig bevaringsstatus, som området er udpeget for, inden for de nærliggende inter-
nationale beskyttelsesområder.
habitatdirektivets beskyttelsesbestemmelser omfatter herudover også de fuglebeskyttelsesom-
råder, der blev udpeget efter fuglebeskyttelsesdirektivet, jf. habitatdirektivets art. 7. der er i
forbindelse med udpegning af habitatområderne taget stilling til hvilke dele af arternes og
naturtypernes naturlige udbredelsesområde, der er relevante til at sikre formålet med en ud-
pegning i overensstemmelse med direktivets regler, jf. fuglebeskyttelsesdirektivets art. 3 og 4.
vurderingen af påvirkningen af en plan eller et projekt efter habitatdirektivets art. 6, stk. 3,
vedrører kun påvirkningen af selve det udpegede område, jf. eu-domstolens dom i sag nr. c-
127/02, waddenzee, præmis 59. et fuglebeskyttelsesområde eller et særligt bevaringsområde
                                                 - 6 -
”skygger” derimod ikke uden for sin egen afgrænsning, således at f.eks. fugle, der findes uden
for et fuglebeskyttelsesområde, nyder en særlig beskyttelse efter habitatdirektivets art. 6, stk.
3. habitatdirektivets art. 6, stk. 3, har alene betydning for aktiviteter uden for de udpegede
områder, der kan påvirke ind i områderne, herunder hindre udpegningsgrundlagets adgang til
det udpegede område, hvilket allerede på grund af beliggenheden i forhold til det omhandlede
testcenter ikke er relevant i den konkrete sag.
fugletræk fra og til natura 2000-områder (fuglebeskyttelsesområder) skal kun indgå i vurde-
ringen efter art. 6, stk. 3, hvis påvirkningen af trækket har den følge, at en anvendelse af om-
rådet for de udpegede arter reduceres. både danmarks miljøundersøgelser, miljørådgivnings-
firmaet orbicon og by- og landskabsstyrelsens fagfolk har vurderet, at vindmøllecentret ikke
vil have en virkning på de relevante fuglebeskyttelsesområders muligheder for at opnå og bi-
beholde gunstig bevaringsstatus for de udpegede arter. redegørelserne forholder sig udtryk-
keligt til risikoen for en påvirkning ind i områderne og afviser risikoen.
de pågældende arter er beskyttet uden for natura 2000-områderne efter bl.a. fuglebeskyttel-
sesdirektivets art. 4, stk. 4, 2. pkt., og habitatdirektivets art. 12. uden for de udpegede områ-
der er der heller ikke risiko for påvirkning i forhold til fouragerende fugle eller trækkende
fugle, jf. de miljømæssige undersøgelser.
miljøministeriet har vedr. interesseafvejning navnlig gjort gældende, at gennemførelsen af
testcenterloven, herunder etablering af testcentret hurtigst muligt, er nødvendig af væsentlige
samfunds- og miljømæssige grunde. afværgeforanstaltningerne har ingen betydning for
vandtilførslen, men kun for den udvaskede kvælstofmængde.
testcentret blev vedtaget af et bredt flertal i folketinget, da det blev skønnet nødvendigt hur-
tigst muligt at give mulighed for udvikling af bedre og mere effektive vindmøller med henblik
på indsatsen for at producere elektricitet på en bedre og mere miljø- og klimavenlig måde.
testcenterloven indebærer endvidere en væsentlig forbedring af naturforholdene i området, jf.
testcenterlovens § 9.
etablering og driften af testcentret vil ikke medføre uoprettelige skadevirkninger. ekspropria-
tionerne af de kærendes ejendomme er allerede gennemført. opsættende virkning af søgsmå-
                                               - 7 -
let har derfor ingen betydning for de kærende privatpersoner, der tidligere ejede ejendom i
testcenterområdet.
vedrørende den subsidiære påstand har miljøministeriet bemærket, at der ikke findes natura
2000-områder inden for de områder, der er defineret i loven som test- og måleområde og
vindfelt. den eneste fysiske aktivitet, der skal gennemføres i natura 2000-områder, er etable-
ring af en del af adgangsvejen, og denne etablering har fundet sted. den subsidiære påstand
savner mening og kan allerede derfor ikke tages til følge.
højesterets begrundelse og resultat
som anført af landsretten skal der ved afgørelsen af spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet skal
tillægges opsættende virkning, foretages en afvejning af det offentliges interesse i, at gennem-
førelsen af lov om et testcenter for store vindmøller ved østerild ikke udsættes, over for arten
og omfanget af den skade, som appellanterne kan blive påført, ligesom det må tillægges be-
tydning, om der efter en foreløbig vurdering er rimeligt grundlag for påstanden om ugyldig-
hed. i vurderingen skal endvidere indgå hensynet til princippet om effektiv retsbeskyttelse af
appellanternes rettigheder i henhold til fællesskabsretten.
testcenterloven har givet anledning til omfattende miljømæssige undersøgelser. efter en fo-
reløbig vurdering finder højesteret, at der ikke er rimelig grund til at antage, at der i forbin-
delse med lovens vedtagelse er sket tilsidesættelse af eu-regler, herunder i habitatdirektivet
og fuglebeskyttelsesdirektivet, der kan føre til lovens ugyldighed. hertil kommer, at det of-
fentlige under henvisning til de energipolitiske hensyn, der er redegjort for i forarbejderne til
loven, må anses for at have en betydelig interesse i, at lovens gennemførelse ikke udsættes, en
interesse der er større, end de kærendes interesser i, at gennemførelsen udsættes.
højesteret tiltræder herefter, at anmodningen om, at søgsmålet tillægges opsættende virkning,
ikke tages til følge.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
                             højesterets dom
                         afsagt onsdag den 25. februar 2015
sag 158/2014
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kristian mølgaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i roskilde den 18. februar 2013 og af østre
landsrets 21. afdeling den 4. marts 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, niels
grubbe, thomas rørdam og jan schans christensen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse, subsidiært ophævelse af landsrettens dom og
hjemvisning til fornyet behandling ved landsretten.
supplerende sagsfremstilling
b, der er patricks moster, optog fotografiet den 25. maj 2012, samme dag hvor voldsepisoden
havde fundet sted. hun gav fotografiet til ts søster d, der den 26. maj 2012 anmeldte volds-
forholdet til politiet. ved roskilde rets dom af 3. juli 2012 blev t, der erkendte sig skyldig,
idømt straf af 40 dages fængsel for overtrædelse af straffelovens § 244. dommen blev af t
                                                  - 2 -
anket med påstand om formildelse til østre landsret, der den 14. december 2012 stadfæstede
byrettens dom.
det fremgår af landsrettens dom af 4. marts 2014, at anklagemyndigheden for landsretten
oplyste, at b ikke var blevet afhørt af politiet under voldssagen. landsretten lagde dette til
grund. anklagemyndigheden har imidlertid kort før hovedforhandlingen i højesteret fremlagt
en afhøringsrapport af 27. maj 2012, hvoraf det fremgår, at b samme dag afgav forklaring til
politiet i voldsagen. anklagemyndigheden har således afgivet forkerte oplysninger i forbin-
delse med den foreliggende sags behandling for landsretten.
anbringender
anklagemyndigheden har anført, at sagen, uanset oplysningen for højesteret om, at b har
afgivet forklaring til politiet i voldssagen, skal behandles på grundlag af de faktiske oplysnin-
ger, der er lagt til grund af landsretten, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, hvilket t har tilsluttet
sig.
t har dernæst anført bl.a., at hans udtalelse over for b ikke er omfattet af straffelovens § 123,
da den blev fremsat på et tidspunkt, hvor voldsagen mod ham bevismæssigt allerede var en-
deligt afgjort, og da højesteret skal lægge til grund, at b ikke havde afgivet forklaring over
for politiet eller i retten.
beskyttelseshensynet i straffelovens § 123 er, at vidner i fred kan rette henvendelse til politiet
og afgive forklaring over for politiet eller retten, og dette beskyttelseshensyn er ikke krænket i
det konkrete forløb. den foreliggende situation kan ikke sidestilles med den situation, der er
kriminaliseret i straffelovens § 123, og domfældelsen af ham for overtrædelse af § 123 inde-
bærer derfor en uhjemlet udvidelse af bestemmelsens indhold og personkreds. en sådan udvi-
delse har hverken støtte i forarbejder eller retspraksis. analog anvendelse af § 123 i den fore-
liggende situation måtte i det mindste forudsætte, at b gik ud fra, at beviset (fotoet) skulle
viderebringes til politiet eller retten, at t var bekendt hermed, og at hans trussel var fremsat ”i
anledning af” dette forhold. bevisførelsen giver imidlertid ikke belæg for at antage, at disse
forudsætninger forelå.
                                                - 3 -
det er som følge af det anførte udelukket, at der kan ske domfældelse efter straffelovens §
123 eller denne bestemmelses analogi.
til støtte for den subsidiære påstand om formildelse har t anført bl.a., at den konkrete trussel
er i den ”lettere afdeling”, og at forholdet – hvis det anses for omfattet af straffelovens § 123
– retter sig mod en person i det ydre randområde af bestemmelsen. hertil kommer, at beskyt-
telsesinteressen er beskeden henset til tidspunktet for fremsættelsen af truslen, og at der er
hengået lang tid, siden forholdet blev begået.
den omstændighed, at anklagemyndigheden fejlagtigt har oplyst for landsretten, at b ikke har
afgivet forklaring til politiet i voldssagen, kan ikke sidestilles med en rettergangsfejl og der-
med føre til ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten.
anklagemyndigheden har anført bl.a., at den beskyttede personkreds efter straffelovens § 123
eller dennes analogi også omfatter personer, der på anden måde end gennem egentlig forkla-
ring til politiet eller i retten bidrager med oplysninger af betydning for en straffesag. det er i
overensstemmelse med lovgivers intention at straffe for vidnetrusler i et tilfælde som det fo-
religgende, hvor landsretten har fundet det bevist, at vidnet og t begge var bekendt med, at
vidnet havde leveret et afgørende bevis i en straffesag i form af et fotografi, og at truslerne
mod vidnet blev fremsat ”i den anledning”. de hensyn, der begrunder en kvalificeret beskyt-
telse af vidner, som afgiver forklaring til politiet eller i retten, taler fuldt ud for også at be-
skytte b. det er i overensstemmelse med kravet i straffelovens § 1 om fuldstændig lovanalogi
at fortolke straffelovens § 123 således, at bestemmelsen også beskytter b i en situation som
den foreliggende. en sådan fortolkning er heller ikke i strid med det analogiforbud, der kan
udledes af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7.
med hensyn til strafudmålingen bør der ske en skærpelse af landsrettens dom i lyset af almin-
delige strafudmålingsprincipper, forarbejderne til lov nr. 218 af 31. marts 2004 om forhøjelse
af strafferammen fra 6 til 8 års fængsel og retspraksis på området. der er ikke grundlag for at
gøre straffen betinget henset til karakteren af lovovertrædelsen og det forhold, at t tidligere er
straffet for ligeartet kriminalitet. heller ikke hans personlige forhold eller sagsbehandlingsti-
den kan begrunde, at straffen gøres betinget.
                                                   - 4 -
for det tilfælde, at højesteret som følge af den nye oplysning om bs forklaring til politiet
finder ikke at kunne realitetsbehandle sagen på det foreliggende grundlag, bør landsrettens
dom ophæves og sagen hjemvises til fornyet behandling ved landsretten, jf. herved retspleje-
lovens § 929.
retsgrundlag
straffelovens § 123 lyder:
      ”den, som med trussel om vold forulemper, eller som med vold, ulovlig tvang efter §
      260, trusler efter § 266 eller på anden måde begår en strafbar handling mod en person,
      dennes nærmeste eller andre med tilknytning til denne i anledning af personens forven-
      tede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten, straffes med bøde eller
      fængsel indtil 8 år.”
bestemmelsen blev oprindeligt indsat ved lov nr. 282 af 29. april 1992 om ændring af straf-
feloven (beskyttelse af vidner m.v.) med følgende ordlyd:
      ”den, som med trussel om vold forulemper, eller som med vold, ulovlig tvang efter §
      260, trusler efter § 266 eller på anden måde begår en strafbar handling mod en person
      eller dennes nærmeste i anledning af personens forventede eller allerede afgivne forkla-
      ring til politiet eller i retten, straffes med hæfte eller fængsel indtil 6 år, under formil-
      dende omstændigheder med bøde.”
af lovforslaget fremgår bl.a. (folketingstidende 1991-92, 1. samling, tillæg a, lovforslag nr.
l 167, sp. 3701-3703, 3709-3712 og 3719-3720):
      ”bemærkninger til lovforslaget
      almindelige bemærkninger
      1. indledning
      lovforslaget har til formål at beskytte vidner.
      …
      2. gældende ret.
      2.1. den strafferetlige beskyttelse af vidner.
      i almindelighed har et vidne pligt til at afgive vidneforklaring i retten, jf. retsplejelovens
      § 168, og nægter vidnet at afgive forklaring, har retten efter retsplejelovens § 178 mu-
      lighed for at benytte forskellige tvangsmidler med henblik på at formå vidnet til at af-
      give forklaring.
                                          - 5 -
reglerne om vidnepligt modificeres bl.a. af vidnefritagelsesreglen i retsplejelovens §
171, hvorefter der i visse nærmere angivne tilfælde ikke foreligger vidnepligt på grund
af hensyn til vidnet. det bestemmes således i retsplejelovens § 171, stk. 2, at der ikke
består vidnepligt, såfremt forklaringen antages at ville
1) udsætte vidnet selv for straf eller tab af velfærd
eller
2) udsætte hans nærmeste for straf eller tab af velfærd
eller
3) påføre vidnet selv eller hans nærmest anden væsentlig skade.
”tab af velfærd” er i praksis blevet forstået som også omfattende fysisk overlast. et
vidne vil således bl.a. kunne være vidnefritaget, såfremt en tiltalt i en straffesag eller
eventuelt andre har fremsat trusler om repressalier i form af fysiske overgreb på vidnet
selv eller hans nærmeste med det formål at hindre vidnet i at afgive vidneforklaring.
…
3. forslagets baggrund og indhold
i justitsministerens redegørelse af 18. november 1991 til folketingets retsudvalg om
”rockerkriminalitet” er det anført, at der som led i indsatsen mod rockerkriminalitet og
anden bandekriminalitet vil blive fremsat forslag om skærpede sanktioner for forbrydel-
ser mod vidner, ligesom det i redegørelsen er tilkendegivet, at der vil blive fremsat for-
slag om, at der på ny indføres en - meget begrænset - adgang til at føre vidner anonymt.
baggrunden for forslagene er således et fundamentalt ønske om i det hele taget at sikre
de mennesker, der står frem i en retssag, den bedst mulige beskyttelse.
3.1. den strafferetlige beskyttelse af vidner.
en række omtalte sager og diskussioner i offentligheden tyder på, at der i de senere år
har været en stigende tendens til, at vidner i straffesager udtrykker alvorlig frygt for at
afgive forklaring. problemet synes navnlig at gøre sig gældende i forbindelse med sager
om narkotikakriminalitet og i sager om grovere bandekriminalitet, herunder rockerkri-
minalitet.
men også i en række sager med ”mere almindelig kriminalitet”, f.eks. almindelige
voldssager, gives der ofte af vidner udtryk for frygt for at afgive forklaring i sagen, bl.a.
på grund af manglende retsbeskyttelse over for den tiltalte. og her giver vidnefritagel-
sesreglerne i retsplejeloven ikke en samlet tilfredsstillende løsning. vælger et vidne i en
straffesag at benytte sig af vidnefritagelsesmuligheden og ikke afgive forklaring, vil
dette betyde, at de oplysninger, som vidnet sidder inde med, dermed ikke indgår i for-
bindelse med rettens afgørelse i den pågældende sag. dette forhold vil kunne have afgø-
rende betydning for anklagemyndighedens mulighed for at bevise den tiltaltes skyld.
det er stødende for retsbevidstheden, hvis kriminelle gennem udøvelse af terror over for
vidner kan gøre sig immune over for retsforfølgning. det må endvidere befrygtes, at
                                         - 6 -
trusler mod vidner vil få et øget omfang, hvis det bliver kendt og udbredt, at kriminelle
på denne måde kan frigøre sig for retsforfølgning.
der er derfor grund til at overveje, om der fra samfundets side i dag reageres over for
angreb mod vidner på en sådan måde, at tilliden til retssystemets evne til at kunne gribe
effektivt ind over for forbrydelser ikke svigtes. det er her af væsentlig betydning at
kunne beskytte vidnet i forbindelse med selve vidneforklaringen. retsplejelovens regler
om vidnebeskyttelse og herunder særligt muligheden for efter lovforslaget at hemme-
ligholde vidnets identitet må her fremhæves …
men for at opretholde tilliden til retssystemets funktion i samfundet er det også væsent-
ligt at se på, om strafferammerne for de enkelte forbrydelsestyper er fastlagt på en sådan
måde, at der også over for forbrydelserne i deres grovere fremtrædelsesformer er mulig-
hed for at udmåle straffe, der er i overensstemmelse med den samfundsmæssige vurde-
ring af de enkelte forbrydelsers grovhed.
i denne forbindelse kan der særligt peges på behovet for en skærpelse af strafferam-
merne for de forskellige forbrydelsestyper, som vidner kan blive udsat for. her kan der
være god grund til gennem en skærpelse af strafniveauet og strafferammerne at markere
samfundets afstandtagen fra disse forbrydelser og samtidig styrke det strafferetlige værn
mod repressalier over for vidner og mod hindring af strafforfølgning.
på denne baggrund foreslås der i straffeloven indsat en bestemmelse, som hjemler en
forhøjet straf, når vidner m.v. udsættes for trusler, repressalier m.m.
ved udformningen af en straffebestemmelse af denne karakter er det nødvendigt at tage
stilling til en række afgrænsningsspørgsmål. der må således tages stilling til, hvem der
skal være beskyttet af en sådan bestemmelse og hvilke handlinger bestemmelsen skal
omfatte. herudover skal der tages stilling til, hvor straffebestemmelsen skal placeres i
straffeloven.
hvad angår den beskyttede personkreds, må denne omfatte vidner i straffesager for
dermed at markere, at beskyttelsen gælder alle, der har oplysninger af betydning for den
pågældende straffesag. det er således ikke afgørende, om den pågældende på tidspunk-
tet for den strafbare handling - volden eller truslen eller andre former for forulempelser
mod vidnet - har været afhørt af politiet eller er indkaldt til at afgive forklaring i retten.
derimod er det en forudsætning, at den strafbare handling begås i anledning af den for-
ventede forklaring over for politiet eller i retten eller på grund af en allerede afgivet for-
klaring til politiet eller i retten.
strafbare forulempelser i anledning af forklaringer til politiet eller i retten sker ofte over
for medgerningsmænd i en straffesag, der i større eller mindre omfang aflægger tilstå-
else, også om andres andel i overtrædelsen
medgerningsmanden har undertiden status som vidne i de tilfælde, hvor sagen for den
pågældende er afgjort med endelig dom, typisk som tilståelsessag. i andre tilfælde har
vedkommende status som medtiltalt i samme sag, eller der verserer en særskilt sag, må-
ske begrundet i andre forhold. behovet for at beskytte den pågældende må imidlertid
anses for at være det samme, hvadenten forklaringen afgives som vidne eller med status
                                           - 7 -
som sigtet/tiltalt. derfor er udtrykket ”vidne” ikke anvendt i selve lovteksten. i stedet
tales om en persons forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten.
men også vidner i civile sager må omfattes af den særlige vidnebeskyttelse. formentlig
vil tilfældene her være sjældnere, men der kan tænkes situationer, hvor et vidne trues
forud for en forklaring i en civil retssag eller udsættes for efterfølgende repressalier. der
kan f.eks. nævnes den situation, hvor et vidne er indkaldt til at afgive forklaring i en fo-
gedsag rettet mod en eller flere kriminelt belastede personer, eller som vidne i en sag
med kontraktmæssig uenighed, d.v.s. af formueretlig karakter, hvor sagen er anlagt af
eller mod en eller flere stærkt belastede kriminelle personer.
også den omfattede personkreds nærmeste må omfattes af vidnebeskyttelsen. der kan
henvises til, at hensynet til vidnet selv sidestilles med hensynet til vidnets nærmeste i
vidnefritagelsesreglen i retsplejelovens § 171. angreb og forulempelser mod de nærme-
ste vil kunne tænkes anvendt for på den måde at tvinge eller søge at påvirke et vidne til
en bestemt handlemåde eller i form af efterfølgende repressalier. det må fortsat være et
krav, at forulempelsen over for vidnets nærmeste har sammenhæng med vidnets delta-
gelse i den konkrete straffesag eller civile sag.
en vurdering af den tidsmæssige afgrænsning af beskyttelsesbehovet må resultere i, at
beskyttelsen i straffesager indtræder, så snart den strafbare handling er begået, og den
pågældende person herefter er een, som kan afgive forklaring og dermed afgive oplys-
ninger, der er af betydning for straffesagen. fra dette tidspunkt kan der f.eks. blive rettet
trusler mod vidnet for at påvirke vidnets forklaring i det videre sagsforløb, eventuelt
således at vidnet trues til tavshed. beskyttelsen af vidnet må fortsætte under hele straf-
fesagen, d.v.s. tillige under en eventuel ankebehandling, og også efter straffesagens af-
slutning er der behov for en opretholdelse af vidnebeskyttelsen. der kan her indtræde
handlinger, hvorefter vidnet udsættes for repressalier - f.eks. i form af vold eller hær-
værk - i anledning af en afgivet forklaring i en straffesag. der bør derfor ikke fastsættes
særlige regler om den tidsmæssige afslutning af vidnebeskyttelsen. alle strafbare for-
ulempelser foretaget over for et vidne, der har sammenhæng med vidnets deltagelse i en
straffesag, bør være omfattet af en særlig regel om vidnebeskyttelse.
…
behovet for en vidnebeskyttelsesregel består som nævnt ovenfor særligt ved forbrydel-
sestyperne vold, trusler, ulovlig tvang, samt måske også med hensyn til hensynsløs fare-
fremkaldelse og hærværk.
…
til § 1
til nr. 2
…
med den foreslåede bestemmelse i § 123 indsættes der i straffeloven en speciel regel,
som giver en betydelig forbedret strafferetlig beskyttelse i tilfælde af strafbare handlin-
ger udøvet over for vidner m.v. i straffesager eller civile sager.
bestemmelsen vil særligt finde anvendelse i tilfælde, hvor der udøves vold, ulovlig
tvang eller fremsættes trusler med det formål at udøve pression over for et vidne, der
står over for at skulle afgive forklaring over for politiet eller retten i en straffesag eller
over for retten i en civil sag, samt i tilfælde, hvor de pågældende handlinger udføres
som udtryk for hævn eller med henblik på at udøve repressalier over for det pågældende
                                                  - 8 -
        vidne i anledning af en afgivet forklaring i en straffesag eller civil sag. trusler om vold
        er udskilt som en selvstændig handling for dermed at markere, at fremsættelsen heraf
        også vil være strafbar, f.eks. i et tilfælde, hvor der er tale om efterfølgende trusler mod
        offeret om øretæver eller lignende vold, der ikke falder ind under § 266 og heller ikke
        sker som led i ulovlig tvang.”
ved lov nr. 411 af 10. juni 1997 blev kredsen af personer, der er omfattet af straffelovens §
123, udvidet.
af lovforslaget fremgår bl.a. (folketingstidende 1996-97, 1. samling, tillæg a, lovforslag nr.
l 98, s. 2516-2517):
        ”efter forslaget udvides kredsen af personer omfattet af straffelovens § 123 til - ud over
        et vidne og vidnets nærmeste - også at omfatte ”andre med tilknytning til” vidnet, f.eks.
        en arbejdsgiver.
        det er ikke fundet lovteknisk muligt eller hensigtsmæssigt mere præcist at angive den
        udvidede personkreds. personkredsen begrænses imidlertid af, at overtrædelsen efter §
        123 skal være begået mod den pågældende i anledning af vidnets forklaring. herved
        udelukkes lovovertrædelser, der er uegnede som (indirekte) trusler eller hævn over for
        vidnet. for yderligere at understrege denne begrænsning er det angivet, at vedkom-
        mende skal have tilknytning til vidnet.”
ved lov nr. 218 af 31. marts 2004 om ændring af straffeloven og retsplejeloven (ændring af
strafferammer og bestemmelser om straffastsættelse m.v.) blev strafferammen i straffelovens
§ 123 forhøjet fra 6 til 8 års fængsel.
højesterets begrundelse og resultat
højesteret tiltræder, at den foreliggende sag skal behandles på grundlag af de faktiske oplys-
ninger, der er lagt til grund af landsretten, uanset den nye oplysning om bs forklaring til poli-
tiet i voldssagen, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2.
for højesteret angår sagen således alene, om straffelovens § 123 eller dennes analogi omfat-
ter en situation, hvor der fremsættes trusler mod en person i anledning af, at denne person i en
straffesag har leveret et bevis i form af et fotografi, men hvor personen ikke har afgivet eller
forventes at afgive forklaring til politiet eller i retten.
                                                 - 9 -
straffelovens § 123 beskytter personer mod bl.a. trusler om vold, når truslerne fremsættes ”i
anledning af personens forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten”.
af forarbejderne til straffelovens § 123 fremgår bl.a., at bestemmelsen blev indført med det
formål at beskytte vidner, idet der havde været en stigende tendens til, at vidner i straffesager
havde udtrykt alvorlig frygt for at afgive forklaring. det fremgår endvidere af forarbejderne,
at det er en forudsætning, at den strafbare handling begås i anledning af den forventede for-
klaring over for politiet eller i retten eller på grund af en allerede afgivet forklaring til politiet
eller i retten.
på denne baggrund finder højesteret, at der hverken efter ordlyden af straffelovens § 123 eller
forarbejderne til bestemmelsen er holdepunkter for en forståelse af udtrykket ”i anledning af
personens forventede eller allerede afgivne forklaring til politiet eller i retten”, hvorefter be-
stemmelsen omfatter en person, der i en straffesag har leveret et bevis i form af et fotografi,
men ikke har afgivet eller forventes at afgive forklaring.
højesteret finder endvidere, at der er en sådan forskel mellem en situation, hvor en person
afgiver eller forventes at afgive forklaring til politiet eller i retten, og en situation, hvor en
person i en straffesag leverer bevis i form af et fotografi uden at afgive forklaring, at de to
situationer ikke som krævet efter straffelovens § 1 ”ganske må ligestilles”.
herefter finder højesteret, at der ikke er hjemmel i straffelovens § 123 eller dennes analogi til
at straffe t.
ts påstand om frifindelse tages herefter til følge.
                                        thi kendes for ret:
t frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.


text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 22. november 2017
sag 305/2016
(2. afdeling)
finanssektorens arbejdsgiverforening som mandatar for a a/s
(advokat merete preisler)
mod
finansforbundet som mandatar for b
(advokat peter breum)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 12. februar 2015 og af østre
landsrets 3. afdeling den 30. juni 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, jens peter
christensen, oliver talevski og lars apostoli.
påstande
appellanten, finanssektorens arbejdsgiverforening som mandatar for a a/s, har principalt
nedlagt påstand om frifindelse og tilbagebetaling af domsbeløbet på 503.098,68 kr. med
procesrente, subsidiært frifindelse mod betaling af et mindre beløb, som fratrækkes
domsbeløbet på 503.098,68 kr.
indstævnte, finansforbundet som mandatar for b, har påstået stadfæstelse.
anbringender
finanssektorens arbejdsgiverforening som mandatar for a har supplerende anført navnlig, at
handicapbegrebet i forskelsbehandlingsloven efter dansk og eu-retlig praksis forudsætter, at
der på opsigelsestidspunktet foreligger en lægeligt diagnosticeret sygdom. denne betingelse
er ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde, hvor det på opsigelsestidspunktet alene stod fast, at
b led af træthed efter operationen i september 2012. trætheden var ikke en sygdom eller et
                                               - 2 -
handicap, men alene følgevirkningen af en operation. på opsigelsestidspunktet forelå der i
øvrigt heller ikke nogen lægelig prognose om varigheden af bs træthedstilstand.
i øvrigt kunne banken ikke vide, at der var tale om et handicap, som kunne nødvendiggøre
tilpasningsforanstaltninger. faktisk har banken dog forsøgt at afhjælpe de problemer, som bs
træthed medførte, inden hun blev afskediget på grund af sit omfattende sygefravær.
en godtgørelse svarende til 12 måneders løn for overtrædelse af forskelsbehandlingsloven er
under alle omstændigheder for stor under de foreliggende omstændigheder.
finansforbundet som mandatar for b har supplerende anført navnlig, at handicapbegrebet i
forskelsbehandlingsloven ikke forudsætter, at der på opsigelsestidspunktet foreligger en
lægeligt diagnosticeret sygdom. det er tilstrækkeligt, at funktionsnedsættelsen er lægeligt
fastslået. hverken diagnosetidspunktet eller eventuel uklarhed om diagnosen er afgørende for,
om der er tale om et handicap i lovens forstand.
der er fremlagt lægeerklæringer både fra tiden før og efter opsigelsestidspunktet, og det
fremgår af disse erklæringer, at der var tale om en abnorm og invaliderende træthedstilstand
(benævnt ”fatigue”) som følge af hjerneoperationen i september 2012, og at der ikke var ud-
sigt til afgørende bedring inden for overskuelig fremtid.
b var helt åben om sin træthedstilstand over for banken og forsøgte at informere ledelsen
yderligere herom bl.a. ved at lade c fra hjerneskadecentret bomi forsøge at etablere en
kontakt til personalechefen. disse bestræbelser blev imidlertid mødt med afvisning, og det
samme gælder bs bestræbelser på at få banken til at medvirke til etablering af en
fleksjobløsning.
opsigelse på grund af sygefravær kunne være afværget ved hensigtsmæssige tilpasningsfor-
anstaltninger, og det var bankens manglende opfyldelse af sin forpligtelse til at træffe sådanne
foranstaltninger, jf. forskelsbehandlingslovens § 2 a, som førte til opsigelsen. forskelsbehand-
lingslovens forbud mod direkte forskelsbehandling er derfor overtrådt. godtgørelsen er pas-
sende fastsat.
                                                - 3 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om b blev udsat for forskelsbehandling på grund af handicap i forbindelse med,
at a a/s opsagde hende den 28. august 2013.
handicap
som det fremgår af bl.a. højesterets domme af 13. juni 2013 (ufr 2013.2575), 23. juni 2015
(ufr 2015.3301) og 11. august 2015 (ufr 2015.3827) skal forskelsbehandlingslovens handi-
capbegreb fortolkes i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet (rådets direktiv
2000/78/ef) og eu-domstolens fortolkning af dette direktiv. beskrivelsen af handicapbegre-
bet i de nævnte højesteretsdomme på baggrund af eu-domstolens dom af 11. april 2013 i de
forenede sager c-335/11 og c-337/11 (ring og werge) skal ses i lyset af, at funktionsbe-
grænsningen hos den berørte arbejdstager i dommene var forårsaget af en lægeligt diagnosti-
ceret sygdom. højesteret havde således ikke i de nævnte domme anledning til at tage stilling
til, om der kan blive tale om handicap i forskelsbehandlingslovens og det bagvedliggende
direktivs forstand, hvis funktionsbegrænsningen ikke skyldes en sygdom, der er lægeligt di-
agnosticeret.
eu-domstolen har flere gange fastslået, at sygdom ikke i sig selv er omfattet af handicapbe-
grebet, jf. bl.a. præmis 47 i dom af 11. juli 2006 i sag c-13/05 (navas) og præmis 42 i ring
og werge-dommen. efter eu-domstolens praksis skal begrebet ”handicap” i direktivets for-
stand forstås således, at det omfatter en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller
psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt
og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, jf. bl.a. præmis 38 i
ring og werge-dommen og præmis 36 i dom af 9. marts 2017 i sag c-406/15 (milkova).
funktionsbegrænsningen skal være ”langvarig”, før der kan være tale om et handicap i direk-
tivets forstand, jf. bl.a. præmis 39 i ring og werge-dommen, og præmis 42 sammenholdt med
præmis 48 i dom af 1. december 2016 i sag c-395/15 (daoudi).
det er efter eu-domstolens praksis ikke en betingelse for, at der foreligger et handicap i di-
rektivets forstand, at funktionsbegrænsningen skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnostice-
ret. det må således bero på en vurdering af samtlige sagens omstændigheder, herunder navn-
lig oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner, om arbejdstageren på tidspunktet for
                                               - 4 -
den påståede forskelsbehandling må anses for handicappet i direktivets og dermed forskelsbe-
handlingslovens forstand.
af daoudi-dommen fremgår i øvrigt bl.a. (præmisserne 49-59), at direktivet ikke definerer,
hvornår en funktionsbegrænsning må anses for ”langvarig”, og at bedømmelsen heraf frem
for alt er faktuel og dermed overladt til de nationale domstole. de nationale domstole skal ved
bedømmelsen af, om funktionsbegrænsningen er langvarig, lægge ”samtlige … objektive be-
viselementer” til grund, herunder navnlig dokumenter og certifikater vedrørende den pågæl-
dende persons tilstand, der er udarbejdet på grundlag af aktuel medicinsk og videnskabelig
viden og oplysninger.
det er arbejdstageren, der har bevisbyrden for, at denne på tidspunktet for den påståede for-
skelsbehandling var handicappet i den nævnte forstand, herunder at funktionsbegrænsningen
var af langvarig karakter.
den konkrete sag
af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at bs træthedstilstand er omfattet af
forskelsbehandlingslovens handicapbegreb, og at a burde have været bekendt med, at hun var
handicappet i lovens forstand. højesteret tiltræder endvidere, at banken ikke har opfyldt sin
pligt til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger i henhold til forskelsbehandlingslovens § 2
a, og at opsigelsen af b indebar forskelsbehandling på grund af handicap i strid med
forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1. af de af landsretten anførte grunde tiltræder højesteret
endvidere, at godtgørelsen er fastsat til 12 måneders løn.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
i sagsomkostninger for højesteret skal finanssektorens arbejdsgiverforening som mandatar
for a a/s betale 60.000 kr. til finansforbundet som mandatar for b.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
                                               - 5 -
i sagsomkostninger for højesteret skal finanssektorens arbejdsgiverforening som mandatar
for a a/s betale 60.000 kr. til finansforbundet som mandatar for b.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                      afsagt mandag den 24. september 2012
sag 14/2011
(1. afdeling)
dansk metalarbejderforbund som mandatar for
jørgen k. mortensen,
johnny g. pedersen,
lars greve,
torben hedemann,
gunvor rokkær,
sten schmidt,
bo rolfshøj,
asif rehan og
benny rasmussen
og
3f fagligt fælles forbund som mandatar for
torben brochstedt bang
(advokat mads bendix skelbæk-knudsen for begge)
mod
fynbus
(advokat jørgen vinding)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 12. afdeling den 3. januar 2011.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: børge dahl, niels grubbe, thomas rørdam,
vibeke rønne, michael rekling, hanne schmidt og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanterne, dansk metalarbejderforbund som mandatar for jørgen k. mortensen m.fl. og
3f fagligt fælles forbund som mandatar for torben brochstedt bang, har nedlagt påstand
om, at indstævnte, fynbus, skal anerkende, at de ti tjenestemænd, principalt alle, subsidiært
                                                - 2 -
alene benny rasmussen, er berettiget til at kræve sig afskediget med rådighedsløn fra endelig
afgørelse i denne sag. subsidiært har de nedlagt påstand om, at fynbus skal anerkende, at de,
principalt alle bortset fra jørgen k. mortensen og johnny g. pedersen, subsidiært alene
benny rasmussen, er berettiget til at kræve sig afskediget med pension fra endelig afgørelse i
denne sag.
fynbus har principalt påstået stadfæstelse, subsidiært frifindelse mod anerkendelse af, at tje-
nestemændene kan kræve sig afskediget med egenpension.
den subsidiære påstand særligt vedrørende benny rasmussen er begrundet med, at han er
værkfører og har påtaget sig yderligere arbejdsopgaver hos tide bus danmark a/s. appel-
lanternes subsidiære påstand omfatter ikke jørgen k. mortensen og johnny g. pedersen, da
disse på grund af alder allerede er berettiget til at gå på pension.
supplerende sagsfremstilling
det er for højesteret oplyst, at benny rasmussen med virkning fra den 1. juli 2011 ved siden
af sin hidtidige ansættelse yderligere er ansat i tide bus danmark a/s som ansvarlig leder i
relation til trafikstyrelsen (transportleder) til et månedligt ikke ferieberettiget vederlag på
15.000 kr.
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål er, om det udløser krav på rådighedsløn eller afsked med pension, at
tjenestemænd beordres udlånt til et 100 % privatejet selskab i forbindelse med udlicitering af
driften af en offentlig opgave. for kommunale tjenestemænd beror svaret på, om tålegrænsen
i tjenestemandsregulativets § 12, stk. 1, er overskredet.
det hedder i tjenestemandsregulativets § 12, stk. 1:
       ”inden for sit ansættelsesområde har en tjenestemand pligt til at underkaste sig sådanne
       forandringer i tjenesteforretningernes omfang og beskaffenhed, der ikke ændrer tjene-
       stens karakter, og som ikke medfører, at stillingen ikke længere kan anses for passende
       for pågældende. i samme omfang kan det pålægges tjenestemanden at overtage en an-
       den stilling.”
tjenestemandsregulativets § 12, stk. 1, har baggrund i tjenestemandslovens § 12, stk. 1. af
forarbejderne til tjenestemandsloven (betænkning nr. 483/1969, side 23-24) fremgår bl.a., at
                                               - 3 -
der skal være en balance mellem på den ene side det offentliges krav på i en hastigt skiftende
udvikling at kunne tilpasse og effektivisere den offentlige administration og på den anden side
beskyttelsen af tjenestemændenes selvstændighed mod uberettiget politisk og personligt pres
og den enkelte tjenestemand mod alt for voldsomme ændringer i hans personlige forhold. en
tjenestemand må som hovedregel tåle ændringer, som ikke forandrer hans ansættelsesområde,
og som ligger inden for stillingsbetegnelsen. tjenestemanden må derfor som følge af den
samfundsmæssige udvikling bl.a. tåle ændringer i tjenestestedets placering samt ændringer
som følge af administrative reformer, når blot disse ændringer ikke går ud over den grænse,
som ligger i ansættelsesområde og stillingsbetegnelse.
fynbus er som led i gennemførelsen af kommunalreformen etableret som et regionalt trafik-
selskab i medfør af lov nr. 582 af 24. juni 2005 om trafikselskaber og har efter lovens § 5 til
opgave at varetage offentlig servicetrafik i form af almindelig rutekørsel, takstfastsættelse
samt trafikkoordinering og -planlægning mv. fynbus udfører selv en del af kørslen, men la-
der den overvejende del af driften udføre på kontrakt med private virksomheder. udliciterin-
gen omfatter også driften af busværkstedet, hvor de ti tjenestemænd arbejder. efter aftalen er
driften af værkstedet i 2008 overtaget af tide bus danmark a/s for en periode på fem år med
mulighed for forlængelse. udliciteringen har ikke ændret på, at driften af værkstedet fortsat er
en del af de opgaver vedrørende den offentlige servicetrafik, der påhviler fynbus, og driften
er undergivet trafikselskabets tilsyn og kontrol.
fynbus’ ordre til tjenestemændene om at fortsætte i deres stillinger som tjenestemænd ved
busværkstedet, da ansvaret for driften og ledelsen heraf overgik til tide bus, blev givet med
en tilkendegivelse om, at tjenestemændene forblev ansat som tjenestemænd i fynbus, således
at tjenestemændene i det hele har bevaret deres rettigheder som tjenestemænd med fynbus
som ansættelsesmyndighed. fynbus træffer f.eks. afgørelse om disciplinære forhold og om
afskedigelse, og det er fynbus, der ved pensionering skal udbetale pension. endvidere udfø-
rer tjenestemændene under udlånet til tide bus samme værkstedsarbejde, som da fynbus
selv stod for driften af værkstedet, på det samme sted og med samme stillingsbetegnelse.
deres lønforhold er uændrede og reguleres på samme måde som for andre kommunale tjene-
stemænd. fynbus hæfter tillige for lønnen, der udbetales af tide bus.
                                                - 4 -
på denne baggrund finder højesteret, at udlånet af tjenestemændene til det 100 % privatejede
selskab, tide bus, ikke går ud over, hvad de må anses for forpligtet til at tåle, jf. tjeneste-
mandsregulativets § 12, stk. 1.
det kan ikke føre til et andet resultat, at der på busværkstedet undertiden udføres reparationer
for private, og at benny rasmussen er værkfører og nu også udfører andre opgaver for tide
bus.
de nedlagte påstande om rådighedsløn og afskedigelse med pension kan herefter ikke tages til
følge, og højesteret stadfæster landsrettens dom.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal dansk metalarbejderforbund og 3f fagligt fælles
forbund solidarisk betale 300.000 kr. til fynbus.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.