text:
p0005002 - jem
                          udskrift
                              af
               sø- & handelsrettens dombog
                         ____________
den 15. april 2005 blev af retten i sagen
p-5-03
ledernes hovedorganisation for
jg
(advokat niels nehrkorn)
   mod
nordic containerparts aps
under konkurs
(advokat michael ziegler ved advokat andreas kærsgaard
mylin ved advokat niels løber)
afsagt sålydende
                           d o m:
under denne sag, der er anlagt ved skifteretten den 29.
april 2003, har sagsøgeren, ledernes hovedorganisation
som mandatar for jg, nedlagt principal påstand om, at
nordic containerparts aps under konkurs (herefter benævnt
                                - 2 -
boet) tilpligtes at anerkende, at der ikke har fundet en
virksomhedsoverdragelse sted fra boet til containercare
a/s, jf. virksomhedsoverdragelseslovens § 2, og
subsidiær påstand om, at boet tilpligtes at anerkende, at
uagtet, at det kan statueres, at en virksomhedsover-
dragelse har fundet sted, er containercare a/s ikke af
den grund indtrådt i sagsøgers ansættelsesforhold.
boet har nedlagt påstand om frifindelse.
dommen er udfærdiget i medfør af retsplejelovens § 218 a,
stk. 2.
sagens omstændigheder:
nordic containerparts aps blev efter indgivelse af egen
konkursbegæring      den    31.     maj    2002     taget    under
konkursbehandling     den  3.   juni  2002.   advokat   hans-jørn
andersen   blev    efter   forslag    fra   selskabets     ledelse
udpeget som kurator. ved kendelse af 5. juli 2002 blev
advokat  hans-jørn     andersen    efter   begæring    afsat   som
kurator,    idet    han   ikke     opfyldte     betingelserne    i
konkurslovens    §  238,   stk.   1.  skifteretten    indsatte   i
stedet  en   af  sine   faste    medhjælpere,    advokat   michael
ziegler, som kurator.
jg, som havde været ansat i nordic containerparts aps,
var  den   29.   maj   2002   sammen   med   to   andre   ansatte,
clifford hedemann og flemming hedemann, blevet opsagt.
jg   anmeldte    løn-    og    feriepengekrav,     herunder    for
opsigelsesperioden, over for lønmodtagernes garantifond,
som indfriede kravet og herefter anmeldte et tilsvarende
krav i boet.
kravet blev prøvet af kurator ved fordringsprøvelse på
dennes kontor den 31. januar 2003.
                           - 3 -
af kurators referat   af  fordringsprøvelsen  fremgår det
blandt andet:
”… følgende fordringer blev prøvet og afvist:
… gældbog nr. 8 for så vidt angår krav i medfør af kl §
95 på kr. 88.965,00 vedrørende jg.
gældbog nr. 10 for så vidt angår krav i medfør af kl § 95
på kr. 74.676,00 vedrørende jg.
…
der blev fremsat og opretholdt indsigelse mod kurators
indstilling for følgende fordringer:
gældbog nr. 8 og nr. 10, og begge vedrørende jg.
indsigelse er modtaget fra ledernes hovedorganisation den
29. januar 2003.
anmelderen blev af kurator underrettet om adgangen til
sagsanlæg, jfr. konkurslovens § 133 …”.
ledernes hovedorganisation har ikke anmeldt noget krav i
boet hverken på egne vegne eller som mandatar for jg.
nærværende sag blev domsforhandlet i skifteretten den 10.
og 11. januar 2005. under domsforhandlingen blev der
afgivet forklaring af jg, flemming hedemann, clifford
hedemann, aksel jørgensen (faglig konsulent i hk),
advokat jon stephanson (ansat hos advokat hans-jørn
andersen), linda bundgaard jensen (tidligere direktør i
nordic containerparts aps og nuværende direktør         i
containercare a/s)og advokat andreas kærsgaard mylin.
ledernes  hovedorganisation  har  under domsforhandlingen
gjort gældende, at selvom der er sket overdragelse af et
varelager fra boet til containercare a/s, er dette ikke
tilstrækkeligt til at statuere, at der har fundet en
virksomhedsoverdragelse sted. der er ikke identitet
mellem nordic containerparts aps og containercare a/s, og
af de tre tidligere ansatte hos nordic containerparts aps
er det kun sagsøger, der nu er ansat hos containercare
a/s, hvilket hverken i sig selv eller sammen med
                             - 4 -
overdragelsen af varelageret bevirker, at der foreligger
virksomhedsoverdragelse.
til støtte for sin subsidiære påstand har ledernes
hovedorganisation gjort gældende, at sagsøger ikke blev
ansat i den samme slags stilling hos containercare a/s,
som han havde hos nordic containerparts aps. der er
derfor under alle omstændigheder tale om påbegyndelse af
et nyt ansættelsesforhold og ikke videreførelse af det
tidligere,   hvorfor     virksomhedsoverdragelsesloven  er
uanvendelig.
boet har under domsforhandlingen gjort gældende, at der
umiddelbart forud for nordic containerparts aps’ konkurs
reelt skete en overdragelse af dette selskabs virksomhed
eller en del heraf til containercare a/s, der som følge
heraf er indtrådt i containerparts aps’ forpligtelser
over for jg. det må kunne lægges til grund, at jg ved
opsigelsen   havde    fået   tilsagn   om   ansættelse hos
containercare a/s, og at der reelt ikke har været nogen
afbrydelse i hans ansættelsesforhold. containercare a/s
drev allerede inden tidspunktet for nordic containerparts
aps’ konkurs en virksomhed svarende til den, som nordic
containerparts aps havde drevet og har ud over jg
overtaget såvel aktiver som igangværende arbejder. der er
derfor reel identitet mellem containerparts aps og
containercare a/s, hvorfor containercare a/s hæfter over
for      jg        for       dennes       lønkrav,     jf.
virksomhedsoverdragelseslovens § 2.
reassumering
sagen blev reassumeret den 25. januar 2005 med henblik på
afklaring af parternes påstande.
i et retsmøde den 25. februar 2005 blev det oplyst,
at jg ikke har anmeldt nogen fordring over for boet,
at der ikke er sket prøvelse af noget krav fra jg mod
boet, og
                             - 5 -
at lønmodtagernes garantifond på et tidspunkt har anmodet
jg om at tilbagebetale beløbet, men at der ikke er anlagt
sag mod ham i den anledning.
boet har ved fax af 3. marts 2005 anmodet om dom i sagen.
ingen   af   parterne   har   i   forbindelse   med   sagens
reassumering ændret deres påstande eller anbringender.
skifterettens bemærkninger:
indledningsvis bemærkes, at sagen er anlagt mod boet som
et   anerkendelsessøgsmål,    men   rettelig   vedrører   et
økonomisk krav på et beløb svarende til det, som er
anmeldt af lønmodtagernes garantifond i boet under
gældbog 8 og 10.
skifteretten    lægger   til   grund,   at   søgsmål   efter
konkurslovens § 133, stk. 1, i situationer, hvor kurator
har afvist en fordring, kun kan anlægges af anmelderen
selv, en organisation som mandatar for denne eller af en
rettighedshaver, som måtte være indtrådt i anmelderens
fordring.
hverken ledernes hovedorganisation eller jg har anmeldt
nogen fordring i boet og er heller ikke indtrådt i noget
krav mod boet.
jg er derimod indfriet af lønmodtagernes garantifond for
det   lønkrav,   som   opstod   i   forbindelse   med   hans
afskedigelse den 29. maj 2002, og har for nuværende ingen
retlig interesse i nærværende søgsmål.
herefter findes skifteretten ikke at have kompetence til
at træffe afgørelse vedrørende sagens realitet, hvorfor
sagen afvises.
                    thi kendes for ret:
                                - 6 -
denne sag, som er anlagt af ledernes hovedorganisation
for jg mod nordic containerparts aps under konkurs ved
kurator, advokat michael ziegler, afvises.
hver part bærer egne omkostninger.
                     jeanette melchior
                               (sign.)
                            ___ ___ ___
                 udskriftens rigtighed bekræftes
                 p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 18. august 2015
sag 157/2015
anders nielsen & co. a/s
(advokat ulla fabricius)
mod
1) disa industries a/s
2) indemnity insurance company of north america
(advokat niels jørn friborg for begge)
og mod
3) vanguard logistics denmark/vanguard logistics services
4) maritime transport & agencies aps
(advokat søren hessellund klausen for begge)
i tidligere instans er truffet afgørelse af sø- og handelsretten den 26. juni 2015.
anders nielsen & co. a/s har ved ankestævning af 9. juli 2015 anket dommen til højesteret.
denne kendelse angår, om betingelserne for anke til højesteret i retsplejelovens § 368, stk. 4,
2. pkt., er opfyldt.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, lene pagter kristensen, poul dahl
jensen, vibeke rønne og jens peter christensen.
påstande
appellanten, anders nielsen & co. a/s, har nedlagt påstand om, at højesteret antager sagen
til realitetsbehandling.
                                               - 2 -
de indstævnte, disa industries a/s, indemnity insurance company of north america, van-
guard logistics denmark/vanguard logistics services og maritime transport & agencies
aps, har nedlagt påstand om, at højesteret afviser anken.
sagsfremstilling
hovedsagen angår, hvem der bærer ansvaret for en skade på en støbemaskine, der i forbindel-
se med en vejtransport ramte undersiden af en motorvejsbro. årsagen til skaden var, at
støbemaskinen var højere end angivet i forbindelse med, at der blev ansøgt politiet om
særtransporttilladelse. politiet anviste derfor en rute, hvor der på skadesstedet ikke var til-
strækkelig højt til, at støbemaskinen kunne passere.
ved sø- og handelsrettens dom af 26. juni 2015 fandt retten, at vanguard logistics den-
mark/vanguard logistics services og dennes agent i danmark, maritime transport & agen-
cies aps (”vanguard/mta”), som kontraherende fragtfører, og anders nielsen & co a/s
(”ancotrans”) som udførende fragtfører havde pådraget sig erstatningsansvar over for
ejeren af støbemaskinen, disa industries a/s (”disa”).
vanguard/mta og ancotrans blev på den baggrund pålagt at betale 257.539,31 kr. in
solidum til disa med tillæg af procesrente fra den 20. februar 2014.
i det indbyrdes forhold mellem vanguard/mta og ancotrans blev ancotrans pålagt
at friholde vanguard/mta.
i sø- og handelsrettens begrundelse og afgørelse hedder det bl.a.:
”retten finder navnlig på baggrund af rettens sagkyndige medlemmers erfaring, at
ancotrans chauffør, ole jacob skjellum, inden transporten blev iværksat, burde have
kontrolleret transporthøjden ved opmåling, hvilket efter de foreliggende oplysninger ville
have været forholdsvis enkelt at foretage, såfremt ole jacob skjellum havde været i besiddel-
se af det rette udstyr. retten har herved navnlig lagt vægt på, at der var tale om en
særtransport, og at det af særtransporttilladelsen fremgår, at den tilbageværende frihøjde var
3-10 cm. en korrekt udført kontrolopmåling ville have forhindret skaden på maskinen, og
retten finder således, at ole jacob skjellum har handlet ansvarspådragende i forhold til skaden
– der opstod, mens godset var i ancotrans’ varetægt – og at ancotrans hæfter her-
for.
vanguard/mta hæfter som kontraherende speditør for den udførende transportørs uagt-
somme adfærd i forhold til disa som ordregiver. ancotrans og vanguard/mta er her-
                                               - 3 -
efter solidarisk ansvarlige over for disa, og retten finder det ikke godtgjort, at skaden skyl-
des fejlagtige eller ufuldstændige oplysninger fra disa, eller nogen som disa kan identifice-
res med, eller at disa har udvist fejl eller forsømmelser, der giver anledning til nedsættelse
eller bortfald af disas krav på erstatning på grund af egen skyld eller medvirken. disas krav
er endvidere ikke bortfaldet på grund af retsfortabende passivitet.
ifølge nsab § 18 ydes erstatning for beskadigelse af gods med det beløb, der svarer til god-
sets værdiforringelse. disa har til belysning af skaderne fremlagt rapporter udarbejdet af
baltic survey på foranledning af disas forsikringsselskab ace. disa har endvidere frem-
lagt en detaljeret opgørelse over det udførte arbejde, de anvendte reservedele opgjort efter
kostpris og de anvendte (omend i et vist omfang skønsmæssigt anslåede) arbejdstimer forbun-
det med den udførte reparation. lars hjelm fra disa har endvidere forklaret, at maskinen
uden reparation af skaden alene havde skrotværdi.
retten finder ikke grundlag for at tilsidesætte disas oplysninger om de anvendte reservedele
og arbejdstimer samt opgørelsen af omkostningerne forbundet med reparation af skaden. på
baggrund af sagens oplysninger finder retten, at værdiforringelsen ikke har været mindre end
de anførte omkostninger forbundet med reparation af maskinen, der danner grundlag for di-
sas påstand. disas betalingspåstand tages derfor til følge, dog således, at der i disas krav
fratrækkes det tillæg til kostpriser på reservedele og timepriser på 12 %, som ifølge lars
hjelm er tillagt til dækning af indirekte produktionsomkostninger, da dette ikke kan anses for
tab forårsaget af den skete skade. vanguard, mta og ancotrans skal derfor solidarisk til
disa betale 257.539,71 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg.
det kan lægges til grund, at linda hertzum fra vanguard videregav urigtige oplysninger om
godsets højde til jørgen dalgaard fra ancotrans, og at videregivelsen af de urigtige op-
lysninger bl.a. var årsag til, at ancotrans ansøgte om og fik udstedt en særtransporttil-
ladelse, som anviste en rute med en motorvejsbro, der var for lav. linda hertzum modtog
efter det oplyste oplysningerne om godsets dimensioner fra maersk, og linda hertzum havde
ikke grund til at betvivle oplysningerne.
under de foreliggende omstændigheder finder retten, at vanguard/mta ikke har udvist så
betydelige fejl eller forsømmelser, at der set i forhold til den af ancotrans udviste uagt-
somhed er grundlag for at pålægge vanguard/mta en del af det endelige ansvar mellem
vanguard/mta og ancotrans for den skade, der skete, mens maskinen var i an-
cotrans’ varetægt. retten finder endvidere, at vanguard/mta’s krav mod ancotrans
ikke kan anses for bortfaldet på grund af retsfortabende passivitet.
i det indbyrdes forhold mellem vanguard/mta og ancotrans skal ancotrans derfor
friholde vanguard/mta for betaling af de beløb, inklusive renter og sagsomkostninger, som
vanguard/mta pålægges at betale ved denne dom. vanguard/mta frifindes dermed tillige
for den af ancotrans nedlagte påstand om friholdelse.”
parternes synspunkter
anders nielsen & co. a/s har anført, at betingelserne for anke til højesteret, jf. retspleje-
lovens § 368, stk. 4, 2. pkt., er opfyldt. ankesagen indeholder to principielle spørgsmål, hvis
afgørelse har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen i transport-, spedi-
tions- og forsikringsbranchen. det første principielle spørgsmål angår rækkevidden af chauf-
                                                - 4 -
førens undersøgelsespligt inden påbegyndelse af særtransporter. lægges præmisserne i den
indankede dom til grund, vil den globale transport blive sinket og besværliggjort, fordi det
ikke længere vil være klart, at afsenderen af gods har ansvaret for en nøjagtig opmåling af
godset, og chaufføren må i alle tilfælde foretage sin egen opmåling. det andet principielle
spørgsmål angår principperne for erstatningsudmåling, hvor en reparation eller renovering af
den beskadigede genstand har medført, at genstanden er blevet væsentligt mere værd end før
skaden. der kan normalt ikke tales om ”værdiforringelse”, når der har kunnet opnås en avance
på 30 pct. ved videresalg efter fuld dækning for udgifter til reservedele, arbejdsløn mv.
disa industries a/s, indemnity insurance company of north america har anført, at betin-
gelserne for anke ikke er opfyldt. sø- og handelsretten tog ikke stilling til et eventuelt ansvar
efter færdselslovens § 101, idet retten fandt, at transportørerne var ansvarlige allerede af den
grund, at chaufføren, der forestod transporten, havde udvist uagtsomhed ved sin kontrol af
godsets højde inden afgang – en uagtsomhed, som alle transportørerne hæftede for. spørgs-
målet om ansvar for transportørerne på grundlag af uagtsomhed, hvad enten nsab 2000 er en
del af aftalegrundlaget eller ej, har ikke principiel karakter og har heller ikke generel betyd-
ning for retsanvendelsen og retsudviklingen i transport-, speditions- og forsikringsbranchen.
heller ikke spørgsmålet om erstatningsudmålingen, der er foretaget af sø- og handelsretten
på baggrund af sagens konkrete omstændigheder, er principielt.
vanguard logistics denmark/vanguard logistics services og maritime transport & agen-
cies aps har tilsvarende anført, at betingelserne for anke ikke er opfyldt. sagen angår
grundlæggende spørgsmålet om, hvorvidt de indstævnte parter har udvist uagtsomhed, og om
de fejlagtige oplysninger om det skadede gods kan henføres til modtageren, disa. disse
spørgsmål er ganske konkrete. heller ikke spørgsmålet om erstatningsudmålingen har princi-
piel karakter.
højesterets begrundelse og resultat
af retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt., som affattet ved lov nr. 84 af 28. januar 2014 om æn-
dring af retsplejeloven mv. (sagstilgangen til højesteret), fremgår, at domme, der er afsagt af
sø- og handelsretten, kan ankes til højesteret,
                                                - 5 -
”hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsud-
viklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller hvis andre særlige
grunde i øvrigt taler for, at sagen behandles af højesteret som 2. instans.”
den uoverensstemmelse mellem parterne, som sø- og handelsretten har taget stilling til i
dommen, angår navnlig spørgsmålet om rækkevidden af ancotrans’ chaufførs under-
søgelsespligt. afgørelsen af dette spørgsmål må antages at bero på en konkret vurdering af de
faktiske omstændigheder i sagen. en eventuel erstatningsudmåling i sagen må antages at bero
på velkendte erstatningsretlige principper.
som sagen foreligger, er der således ikke grundlag for at antage, at en afgørelse vil være af
principiel karakter og have generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller
væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. der ses heller ikke at foreligge andre særlige
grunde, der taler for, at sagen bør kunne indbringes for højesteret som 2. instans.
på denne baggrund finder højesteret, at betingelserne for anke til højesteret ikke kan anses
for opfyldt, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt.
højesteret afviser derfor anken, jf. retsplejelovens § 368, stk. 6, 2. pkt., jf. stk. 4, 2. pkt.
                                          thi bestemmes:
denne anke afvises fra højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                         afsagt mandag den 5. oktober 2009
sag 156/2009
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat michael juul eriksen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i herning den 26. november 2008 og af vestre
landsrets 5. afdeling den 7. maj 2009.
i pådømmelsen har deltaget ni dommere: poul sørensen, peter blok, asbjørn jensen, børge
dahl, poul søgaard, niels grubbe, jon stokholm, jens peter christensen og henrik waaben.
påstande
dommen er anket af anklagemyndigheden med påstand om skærpelse til fængsel i 13 år.
tiltalte, t, har påstået straffen nedsat til fængsel i 10 år.
sagens baggrund
i rigsadvokaten informerer nr. 3/1993 af 10. februar 1993 og nr. 12/1993 af 4. juni 1993
omtales en offentlig diskussion om strafniveauet for familiedrab, herunder at rigsadvokaten
havde givet udtryk for, at straffen formentlig uden skade kunne sænkes ”fra de nuværende 10-
12 års fængsel til 8-10 års fængsel for visse typer af samleverdrab”. af rigsadvokaten infor-
merer nr. 3/1993 fremgår det således bl.a., at rigsadvokaten havde peget på:
       ”… at straffene for drab i de øvrige nordiske lande er langt lavere end i danmark, og at
       jeg ikke mente, at der var nogen præventiv funktion forbundet med at opretholde et
       strafniveau på 10-12 års fængsel for en særlig gruppe af drab, nemlig drab på nære på-
                                               - 2 -
       rørende, typisk ægtefæller og samlevere, hvor drabet er udløst af dybtgående og ofte
       langvarige familiemæssige konflikter mellem mennesker, der ”på godt og ondt” har le-
       vet i et samliv i længere tid”.
i højesterets dom af 2. juni 1993, gengivet i ufr 1993 s. 742, fastsattes straffen for drab på
samlever til fængsel i 10 år. af dommen fremgår bl.a., at anklagemyndigheden til brug for
højesteret havde tilvejebragt oplysninger om strafniveauet i drabssager i de øvrige nordiske
lande, og at anklagemyndigheden bl.a. på denne baggrund havde anført, at en vis nedsættelse
af strafniveauet i sager om drab på ægtefælle eller samlevende kunne overvejes, således at
påstanden om skærpelse af straffen alene var nedlagt for at stille højesteret frit.
i højesterets dom af 17. august 1993, gengivet i ufr 1993 s. 847, om drab på ægtefælle hed-
der det bl.a.:
       ”efter højesterets dom af 2. juni 1993 [ufr 1993 s. 742] er en straf af fængsel i 10 år
       udgangspunktet i sager om drab på ægtefælle eller samlever.”
i retspraksis har der herefter været et fast udgangspunkt på fængsel i 10 år for drab i samlivs-
relaterede forhold, mens udgangspunktet i andre sager om drab er blevet 12 år. det hedder
således i højesterets dom af 20. november 2008, gengivet i ufr 2009 s. 433, bl.a.:
       ”det almindelige udgangspunkt ved fastsættelsen af straffen for drab er fængsel i 12 år,
       mens udgangspunktet ved drab i samlivsforhold er fængsel i 10 år. denne forskel er be-
       grundet i, at drab i samlivsforhold typisk er begået under indflydelse af en særlig følel-
       sesmæssig belastning. på denne baggrund kan der kun under ganske særlige omstæn-
       digheder blive tale om nedsættelse af straffen i forhold til udgangspunktet på fængsel i
       10 år med henvisning til straffelovens § 82, nr. 7, om bl.a. tilfælde, hvor gerningen er
       begået under indflydelse af stærk sindsbevægelse.”
anklagemyndighedens påstande om strafudmåling har været i overensstemmelse hermed.
i de senere år har spørgsmålet om, hvorvidt der fortsat bør gælde et lavere udgangspunkt for
straffen i sager om samlivsrelateret drab end i øvrige drabssager, atter været genstand for de-
bat, og justitsministeriet anmodede ved brev af 21. september 2007 rigsadvokaten om at fo-
retage en nærmere vurdering af strafniveauet i sager om vold i familierelationer i forhold til
sager om tilsvarende vold i andre relationer.
                                                - 3 -
det hedder i rigsadvokatens redegørelse fra oktober 2008 til justitsministeriet om straffene i
sager om samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg bl.a.:
      ”1. indledning
      justitsministeriet har ved skrivelse af 21. september 2007 anmodet rigsadvokaten om at
      foretage en nærmere vurdering af strafniveauet i sager om vold i familierelationer i for-
      hold til sager om tilsvarende vold i andre relationer.
      justitsministeriet har i den forbindelse anmodet rigsadvokaten om på grundlag af en
      gennemgang af retspraksis at vurdere, om en eventuel forskel i det generelle strafniveau
      alene skyldes, at der i sager om vold i familierelationer oftere foreligger omstændighe-
      der, som efter straffelovens almindelige strafudmålingsregler normalt skal tale for en
      mildere straf, eller om der kan være behov for nye initiativer med henblik på at sikre en
      ensartet vurdering af voldssager.
      rigsadvokaten har på den baggrund foretaget en gennemgang af straffene i sager om
      samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg. gennemgangen omfatter sager, hvor der er
      begået vold mod eller drab/drabsforsøg på ægtefælle, samlever, kæreste eller lignende
      eller en person, som gerningsmanden tidligere har haft et sådant forhold til. redegørel-
      sen omfatter derimod ikke vold og drab/drabsforsøg i andre samlivsrelationer, f.eks. i
      forhold til børn, forældre, søskende eller lignende.
      redegørelsen er delt op i to hovedafsnit. første del af redegørelsen (afsnit 2) vedrører
      samlivsrelateret vold og bygger på en række byrets- og landsretsdomme afsagt i slut-
      ningen af 2006 og i 2007, mens anden del af redegørelsen (afsnit 3) vedrører samlivs-
      relateret drab og drabsforsøg og bygger på nyere højesteretspraksis. herudover indehol-
      der redegørelsen et mindre afsnit om jalousidrab begået mod tredjemand (afsnit 4).
      …
      afsnit 2. samlivsrelateret vold
      …
      afsnit 2.2. strafskærpelser vedrørende vold
      der er i de senere år gennemført flere strafskærpelser vedrørende vold.
      i 1994 blev straffeloven ændret med henblik på en forhøjelse af straffene ved vold i
      gentagelsestilfælde, og i 1997 blev straffeloven ændret med henblik på en skærpelse af
      straffen i de særligt grove voldstilfælde.
      senest er strafferammerne i straffelovens bestemmelser om vold forhøjet ved lov nr.
      380 af 6. juni 2002, idet strafferammen i straffelovens § 244 om simpel vold blev hævet
      fra fængsel indtil 1 år og 6 måneder til fængsel indtil 3 år. strafferammen i § 245 om
      kvalificeret vold blev hævet fra fængsel indtil 4 år til fængsel indtil 6 år, og strafferam-
      men i § 246 om vold under særdeles skærpende omstændigheder blev hævet fra fængsel
      indtil 8 år til fængsel indtil 10 år. lovændringen trådte i kraft den 8. juni 2002.
                                           - 4 -
formålet med forhøjelsen af strafferammerne i straffelovens §§ 244 - 246 var ifølge
bemærkningerne til lovforslaget i højere grad at lade strafniveauet afspejle den kræn-
kelse af offeret, der finder sted ved forbrydelser af personfarlig karakter, herunder ved
voldskriminalitet.
lovændringen tilsigtede, at straffen i voldssager gennemgående forhøjes med omkring
en tredjedel i forhold til den straf, der efter hidtidig praksis ville være fastsat af dom-
stolene. det forhøjede strafniveau på omkring en tredjedel skal anvendes i de sager, der
falder ind under straffelovens to bestemmelser om den grove vold, jf. straffelovens §
245 og § 246. for så vidt angår strafudmålingen for vold omfattet af straffelovens § 244
var følgende anført i bemærkningerne til lovforslaget:
         ”forslaget tilsigter derfor, at den nævnte forhøjelse med omkring en tredjedel i
         forhold til nuværende praksis som overvejende hovedregel ligeledes skal slå
         igennem i voldssager, der er omfattet af straffelovens § 244. det gælder f.eks.
         sager om såkaldt gadevold, hvor gerningsmanden på gaden eller tilsvarende ste-
         der overfalder en person, som gerningsmanden ikke kender, og hvor ofret hver-
         ken ved ord eller handling kan siges at have foranlediget volden. her bør der så-
         ledes ske en forhøjelse af strafniveauet også i de tilfælde, hvor gadevolden ikke
         har haft en så grov karakter, at forholdet er omfattet af straffelovens §§ 245 eller
         246. det samme gælder med hensyn til f.eks. sager om såkaldt familievold – det
         vil sige vold mod en ægtefælle, samlever eller kæreste mv. – samt sager om vold
         mod børn.”
det fremgår således udtrykkeligt, at der ved lovændringen også tilsigtes en forhøjelse af
straffene i sager om vold mod ægtefælle, samlever eller kæreste.
efter lovændringen har rigsadvokaten flere gange foretaget undersøgelser af strafni-
veauet i voldssager. senest har rigsadvokaten i juni 2007 afgivet en redegørelse til ju-
stitsministeriet herom.
…
2.6. rigsadvokatens vurdering og konklusion vedrørende straffene for samlivsrelateret
vold
…
sammenfattende vedrørende strafudmålingsfaktorerne i sager om samlivsrelateret vold
er det rigsadvokaturens opfattelse, at de momenter, der enten udtrykkeligt er tillagt be-
tydning i præmisserne vedrørende straffastsættelsen i de undersøgte sager, eller som må
antages at være tillagt betydning, er faktorer, som også i andre sager om vold ville være
blevet tillagt betydning. i formildende retning spiller det således ind i mange sager, at
der har været forudgående skænderier eller eventuelt tillige provokationer eller vold fra
forurettedes side, ligesom der lægges en vis vægt på, om parforholdet fortsat består.
der er således ikke grundlag for at antage, at der ved strafudmålingen lægges vægt på
andre forhold i sager om samlivsrelateret vold end i sager om vold i øvrigt.
gennemgangen giver heller ikke et indtryk af, at der generelt udmåles lavere straffe i
sager om samlivsrelateret vold end i andre sammenlignelige voldssager, når der henses
til voldens karakter og omfang, de påførte skader, tiltaltes forstraffe mv.
                                          - 5 -
…
sammenfattende er det således rigsadvokaturens opfattelse, at der ikke er grundlag for
at antage, at domstolene i sager om samlivsrelateret vold generelt udmåler en mildere
straf i forhold til sammenlignelige sager om vold i andre relationer.
konklusionen er på denne baggrund, at der efter rigsadvokatens opfattelse ikke er be-
hov for at tage nye initiativer med henblik på at skærpe straffene i sager om samlivsre-
lateret vold.
det bemærkes i den forbindelse også, at der må antages at være en almindelig tendens
til at betragte disse sager med en væsentlig større alvor end tidligere. således var det
udtrykkeligt nævnt i forarbejderne til den lovændring om forhøjelse af straffene i volds-
sager, der blev gennemført i 2002, at de skærpede straffe også skulle anvendes i sager
om vold mod en ægtefælle, samlever eller kæreste.
der har endvidere i de senere år været taget en række initiativer fra politiets og ankla-
gemyndighedens side, der skal sikre, at sager om vold i samlivsrelationer i videst muligt
omfang gennemføres til domfældelse, ligesom der er taget initiativer, der skal medvirke
til at beskytte den forurettede i sager af denne art.
…
3. samlivsrelaterede drab og drabsforsøg
3.1. grundlaget for redegørelsen
justitsministeriets skrivelse af 21. september 2007 vedrører strafniveauet i sager om
vold, og ovenfor i afsnit 2 gennemgås praksis vedrørende vold i samlivsrelationer, når
forholdet henføres under straffelovens §§ 244-246. den allergroveste voldskriminalitet,
hvor der er forsæt til drab, gennemgås i dette afsnit, som omfatter strafniveauet i sager
om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer.
…
3.3. udgangspunktet for strafudmålingen
3.3.1. udgangspunktet i sager om samlivsrelaterede drab
udgangspunktet for straffene i drabssager har i en årrække ligget ganske fast i praksis.
straffen for et drab, hvor der ikke foreligger skærpende eller formildende omstændig-
heder, udmåles således normalt til fængsel i 12 år.
i sager om samlivsrelaterede drab fastsættes normalt en straf på fængsel i 10 år. der
ydes således en vis ”rabat” ved strafudmålingen i denne type af sager, når drabet er be-
gået i forbindelse med samlivs- eller kæresteforhold, også selv om der i de konkrete sa-
ger ikke påvises særlige formildende omstændigheder.
…
i u1993.847h, der også er omtalt nedenfor under punkt 3.4.2., blev straffen i landsret-
ten fastsat til fængsel i 10 år. højesteret stadfæstede dommen og udtalte, at efter
                                            - 6 -
u1993.742h ”er en straf af fængsel i 10 år udgangspunktet i sager om drab på ægte-
fælle eller samlever”.
højesteret har siden fastholdt denne praksis og således taget udgangspunkt i en straf på
10 års fængsel i sager om samlivsrelateret drab, herunder for eksempel i u2006.1998h,
hvor tiltalte, der tidligere var straffet for bl.a. grov vold mod sin kæreste, blev idømt 10
års fængsel for at have dræbt hende med flere knivstik i maven og ryggen, og
u2007.1590h, hvor tiltalte dræbte sin samlever ved at overhælde ham med brændbar
væske og herefter sætte ild til ham.
denne praksis har omfattet både drab på ægtefælle, samlever og kæreste og tilfælde,
hvor der tidligere har bestået et sådant forhold mellem offer og gerningsmand, jf. nær-
mere nedenfor under afsnit 3.4.
udgangspunktet for straffen på fængsel i 10 år er fraveget i sager, hvor der har forelig-
get skærpende omstændigheder, jf. nærmere nedenfor i afsnit 3.5. straffen fastsættes i
disse tilfælde typisk til fængsel i 12 år.
har der foreligget formildende omstændigheder typisk i form af, at gerningsmanden har
været under indflydelse af stærk sindsbevægelse, jf. nærmere nedenfor i afsnit 3.6., er
straffen oftest fastsat til fængsel i 8 år.
…
3.9. rigsadvokatens vurdering af strafniveauet i sager om samlivsrelateret drab og
drabsforsøg
indledningsvis bemærkes, at strafferammen i straffelovens § 237 om manddrab er fæng-
sel fra 5 år indtil på livstid. der er således i bestemmelsen mulighed for at anvende den
strengeste straf, livstid, ligesom der er fastsat en nedre grænse for straffen på fængsel i 5
år. denne strafferamme gælder også for drabsforsøg, idet der dog i straffelovens § 21,
stk. 2, er hjemmel til at nedsætte den for en lovovertrædelse foreskrevne straf, navnlig
når forsøget vidner om ringe styrke eller fasthed i det forbryderiske forsæt.
som det fremgår af afsnit 3.3.2. og afsnit 3.3.3. ovenfor, er det et helt fast udgangs-
punkt, at straffene i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg nedsættes i forhold
til det almindelige udgangspunkt i sager af denne karakter. nedsættelsen sker fra hen-
holdsvis 12 år til 10 år i drabssager og fra 6 år til 5 år i sager om drabsforsøg. der er
således tale om en reduktion, der svarer til 1/6 af den almindelige straf.
foreligger der i samlivsrelaterede drabssager skærpende omstændigheder, forhøjes
straffen typisk til fængsel i 12 år, mens straffen ved formildende omstændigheder i al-
mindelighed fastsættes til fængsel i 8 år. ved skærpende eller formildende omstændig-
heder i sager om drabsforsøg anvendes normalt strafpositioner i niveauet mellem fæng-
sel i 4 år til fængsel i 9 år.
udgangspunktet med en straf på fængsel i 10 år har været gældende i sager om drab si-
den to højesteretsdomme fra 1993, hvor også anklagemyndigheden i højesteret havde
anført, at en vis nedsættelse af strafniveauet i sager om drab på ægtefælle eller samle-
vere kunne overvejes. siden er det klart tilkendegivet af højesteret, at en reduktion af
straffen også gælder i sager om drabsforsøg.
                                         - 7 -
det fremgår ikke udtrykkeligt af højesteretsdommene på området, hvilke forhold der
nærmere begrunder den nedsatte straf ved samlivsrelaterede drab og drabsforsøg.
det må imidlertid antages, at begrundelsen først og fremmest skal søges i, at der helt
overvejende er tale om sager om drab og forsøg på drab i forbindelse med afslutningen
af et samliv eller et kæresteforhold, og i den følelsesmæssige belastning, som dette har
medført for gerningsmanden.
…
med andre ord anses det som en formildende omstændighed, at gerningsmanden er
stærkt følelsesmæssigt belastet af udsigten til afslutningen af sit forhold til partneren
eller som følge af, at forholdet allerede er blevet afbrudt.
dette svarer for så vidt til den almindelige strafudmålingsfaktor, der er lovfæstet i straf-
felovens § 82, nr. 7, hvorefter det ved straffens fastsættelse skal indgå som en formil-
dende omstændighed, at gerningen er begået under indflydelse af stærk sindsbevægelse,
eller der foreligger andre oplysninger om gerningsmandens sindstilstand.
denne bestemmelse kan også omfatte situationer, hvor gerningsmandens stærke sinds-
bevægelse er et udslag af jalousi efter konstateringen af, at en (tidligere) ægtefælle,
samlever eller kæreste har indledt et forhold til en tredje person, og hvor dette fører til
drabet på partneren.
herudover fremgår af straffelovens § 82, nr. 5, at det ligeledes skal indgå som en for-
mildende omstændighed ved straffens fastsættelse, at gerningen er udført i en oprørt
sindstilstand, der er fremkaldt af forurettede. denne bestemmelse er næppe af betydning
i de typiske tilfælde af samlivsrelaterede drab og drabsforsøg, men kan dog være rele-
vant, hvis den dræbte f.eks. som nævnt i u1995.57/2h (omtalt i afsnit 3.4.2. og 3.6.2.
ovenfor) adskillige gange har udsat tiltalte for overlast.
det kan således siges at være i overensstemmelse med almindelige strafudmålingsprin-
cipper, at der kan ske en nedsættelse af straffen, når et drab eller drabsforsøg bliver be-
gået som følge af stærk sindsbevægelse i forbindelse med afbrydelsen af et tæt følel-
sesmæssigt forhold.
i en række tilfælde kan der dog rejses spørgsmål om, hvorvidt den generelle anvendelse
af en lavere straf for samlivsrelateret drab og drabsforsøg er gået videre, end alminde-
lige strafudmålingsprincipper tilsiger.
…
det er rigsadvokaturens opfattelse, at navnlig de konkrete nævnte situationer, hvor der
har været anvendt en nedsat strafposition på trods af en forudgående planlægning af
drabet, på trods af, at samlivsophævelsen ligger længere tilbage i tiden, eller på trods af
en kortere varighed eller intensitet af forholdet mellem parterne, giver grundlag for at
overveje anvendelse af ”rabatten” ved samlivsrelaterede drab og drabsforsøg.
herudover er der imidlertid efter rigsadvokaturens opfattelse grundlag for mere generelt
at overveje, om det fortsat bør gælde, at der tages udgangspunkt i et lavere strafniveau i
sager om drab eller drabsforsøg i samlivsrelationer.
                                          - 8 -
som nævnt ovenfor må baggrunden for den nedsatte straf søges i den følelsesmæssige
belastning af gerningsmanden, der opstår som følge af udsigten til afslutningen af et tæt
følelsesmæssigt forhold til en partner eller som følge af, at forholdet allerede er blevet
afbrudt.
at denne belastning skal medføre en nedsat straf forekommer bedst begrundet i de til-
fælde, hvor der er tale om afbrydelse af et langvarigt samliv med fælles bopæl, eventu-
elt med fælles børn og med en tilknytning mellem parterne også som følge af forhold til
partnerens familie, fælles venner samt fælles ejendele og økonomi. i de tilfælde er det
forståeligt, at gerningsmanden kan opleve ophøret af forholdet sådan, at ”hans verden
styrter i grus”.
omvendt kan det anføres, at afbrydelsen af et parforhold er en almindeligt forekom-
mende livssituation, som langt de fleste mennesker oplever en eller flere gange i livet.
de fleste unge har således en række kortere eller længere kæresteforhold, inden de fin-
der en mere varig partner, og også for længerevarende forhold er det almindeligt fore-
kommende, at de ophører ved separation/skilsmisse eller blot en ophævelse af samliv,
selv om parterne har fælles bopæl, børn og venner og mange andre tilknytningsmo-
menter. det er også almindeligt, at den ene part ønsker at fortsætte forholdet, mens den
anden part er den, der har taget initiativ til at ophæve dette.
det kan på den baggrund forekomme mindre berettiget, at det helt generelt tillægges
betydning som en formildende faktor ved straffastsættelsen, at et drab eller drabsforsøg
er begået i tilknytning til ophøret af et kæresteforhold eller et samliv.
det kan også anføres, at der i forhold mellem personer, der har været tæt følelsesmæs-
sigt knyttet til hinanden, bør gælde en særlig forpligtelse til ikke at begå voldshandlin-
ger over for den anden – og herunder heller ikke i forbindelse med en samlivsophæ-
velse.
dette synspunkt synes bl.a. at være en del af baggrunden for de senere års styrkede ind-
sats mod samlivsrelateret vold. her spiller det formentlig også ind, at den forurettede
typisk er en kvinde, der er gerningsmanden fysisk underlegen, og at der bl.a. på den
baggrund kan være et behov for en større beskyttelse fra samfundets side.
til støtte herfor kan også henvises til oplysningerne fra den svenske rigsadvokat, hvor-
efter det i svensk retspraksis er fremhævet som en strafskærpende omstændighed, at et
drab i samlivsforhold var begået mod en nærtstående. tillige har den norske rigsadvokat
oplyst, at det er vanskeligt i nyere retspraksis at finde støtte for, at drab på ægtefælle
eller samlever skal straffes mildere end drab begået mod andre personer. tværtimod er
det den norske rigsadvokats opfattelse, at den senere tids fokus i norge på bekæmpelse
af ”vold i nære relationer” let vil kunne føre til en strengere straf end ellers.
det kan allerede på denne baggrund efter rigsadvokatens opfattelse være velbegrundet
at bryde med den hidtidige praksis, således at udgangspunktet om en mildere straf i sa-
ger om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer opgives.
hertil kommer, at der i de senere år i danmark er gennemført skærpede straffe på
mange områder vedrørende personfarlig kriminalitet. lovændringerne kan ses som et
                                          - 9 -
udtryk for samfundets stærkere afstandtagen til personfarlig kriminalitet og som et øn-
ske om en større beskyttelse af det enkelte menneskes fysiske integritet.
straffene for vold er således hævet ved lovændringer i både 1994, 1997 og 2002, straf-
fene for voldtægt er forhøjet i 2002 og straffene for seksuelle overgreb mod børn senest
i 2008. lovændringerne har bl.a. medført en forhøjet straf for vold med døden til følge,
jf. straffelovens § 246. rigsadvokaturen har antaget, at normalstraffen i sådanne sager
må antages at være mindst 7-8 år, jf. nærmere afsnit 2.4.1. ovenfor. endvidere kan hen-
vises til dommen nævnt i afsnit 2.5.3., hvor vold med døden til følge over for en kæreste
blev straffet med fængsel i 7 år.
hvis der fortsat skal være en indbyrdes sammenhæng mellem de strafpositioner, der an-
vendes ved vold på den ene side og drab og drabsforsøg på den anden side i forholdet
mellem ægtefæller, samlevere og kærester (eller tidligere sådanne), kan det således også
tale for at ændre den hidtidige praksis ved strafudmålingen for drab og drabsforsøg.
endelig bemærkes, at det af afsnit 2.6. ovenfor vedrørende samlivsrelateret vold frem-
går, at gennemgangen af en række konkrete sager ikke giver indtryk af, at der generelt
udmåles lavere straffe i sager om samlivsrelateret vold end i andre sammenlignelige
voldssager, når der henses til voldens karakter og omfang, de påførte skader, tiltaltes
forstraffe mv. det forekommer uden sammenhæng hermed, at der generelt tages ud-
gangspunkt i lavere straffe ved den mest alvorlige voldskriminalitet i form af drab og
drabsforsøg, hvor gerningsmanden har tilsigtet at tage livet af en (tidligere) ægtefælle,
samlever eller kæreste – og hvor offeret ofte ikke har givet årsag til dette på anden måde
end ved at ønske forholdet til gerningsmanden afsluttet.
det foreslås derfor, at der tages initiativ til en lovændring, der fastslår, at udgangs-
punktet for straffastsættelsen i sager om drab og drabsforsøg i samlivsrelationer er det
samme som ved andre drab og drabsforsøg, dvs. fængsel i henholdsvis 12 år og 6 år.
en sådan ændring bør i givet fald efter rigsadvokatens opfattelse ledsages af nærmere
bemærkninger i lovforslaget om, i hvilke tilfælde det under en ny retstilstand kan
komme på tale henholdsvis at forhøje straffen eller formilde straffen i forhold til det nye
udgangspunkt for straffastsættelsen.
det er her rigsadvokatens opfattelse, at der bør gælde de samme grunde som i andre
drabssager til at forhøje straffen.
det indebærer, at det især kommer på tale at forhøje straffen i forhold til det generelle
udgangspunkt, når der har været tale om forudgående planlægning af et drab eller drabs-
forsøg, når et drab eller drabsforsøg er begået under anvendelse af særlig brutal vold
eller meget ydmygende behandling, og når der har foreligget en forudgående frihedsbe-
røvelse af en vis varighed. også en usømmelig omgang med liget efter et drab skal
indgå som en strafskærpende omstændighed, ligesom det ved drabsforsøg som hidtil bør
tillægges betydning i skærpende retning, hvis offeret er påført varigt mén.
herudover er der efter rigsadvokatens opfattelse grund til også at pege på, at vold i øv-
rigt begået over for offeret forud for drabet eller drabsforsøget bør tillægges en særlig
betydning i skærpende retning. dette har som nævnt i afsnit 3.5.2. også været tilfældet i
hidtidig praksis. der kan dog netop i sådanne tilfælde være grund til via en forhøjet straf
                                         - 10 -
at understrege en afstandtagen til voldelige forhold, hvor volden eskalerer og senere ud-
vikler sig til drab eller drabsforsøg. der henvises herved også til de to sager, der er
nævnt ovenfor i afsnit 3.5.8., hvor henholdsvis et drab og et drabsforsøg var blevet be-
gået som kulminationen på tidligere trusler og vold fra mandens side.
med hensyn til omstændigheder, der kan begrunde en nedsættelse af straffen i forhold
til det foreslåede fremtidige udgangspunkt på henholdsvis 12 år for drab og 6 år for
drabsforsøg, er det rigsadvokatens opfattelse, at det bør nævnes, at der fortsat kan være
grundlag for at nedsætte straffen i sager om drabsforsøg ved ringe fasthed i det forbry-
deriske forsæt, jf. straffelovens § 21, stk. 2.
det bør heller ikke være udelukket at nedsætte straffen i forhold til udgangspunktet,
hvis gerningsmanden har handlet i en oprørt tilstand, der er fremkaldt af forurettede, jf.
også straffelovens § 82, nr. 5. denne formildende omstændighed bør dog efter rigsad-
vokaturens opfattelse hovedsagelig være forbeholdt situationer, hvor offeret har begået
egentlige overgreb mod gerningsmanden. det forhold, at der har været tale uoverens-
stemmelser mellem parterne, der må anses som sædvanlige i forbindelse med samliv
eller kæresteforhold eller ophøret af sådanne forhold, bør således ikke i sig selv føre til
en mindre straf, selv om dette har ført til, at gerningsmanden er kommet i ”en oprørt
sindstilstand”. almindelige eller voldsommere skænderier bør således som altoverve-
jende udgangspunkt ikke anses for tilstrækkelige til en nedsættelse af straffen.
endelig bemærkes, at det også fremover vil kunne anses som en formildende omstæn-
dighed, når et samlivsrelateret drab eller et drabsforsøg er begået under indflydelse af
stærk sindsbevægelse, jf. bestemmelsen i straffelovens § 82, nr. 7.
en reel strafnedsættelse af denne grund bør dog efter rigsadvokatens opfattelse være
forbeholdt særlige tilfælde, hvor et samlivsrelateret drab eller drabsforsøg er begået un-
der indflydelse af en sindsbevægelse, der er fremkaldt af helt specielle belastende om-
stændigheder i forbindelse med ophøret af ægteskabet, samlivet eller kæresteforholdet.
tankegangen er her, at der ikke er grundlag for en mildere straf, såfremt der er tale om
ophør af et samlivs- eller kæresteforhold under sædvanlige omstændigheder, uanset om
gerningsmanden måtte føle sig mere følelsesmæssigt belastet af dette end andre i en lig-
nende situation.
der vil formentlig typisk kunne tænkes at foreligge sådanne helt særlige belastende om-
stændigheder, hvor der gennem længere tid mellem parterne har været meget vold-
somme uoverensstemmelser, som de begge har del i, eller hvor der forekommer enkelt-
stående situationer, der er mere end almindeligt provokerende eller chokerende for ger-
ningsmanden, f.eks. hvis partneren udsætter ham for grove ydmygelser, eller hvis han
finder partneren i seng med en anden – og hvor drab eller drabsforsøg bliver begået i
umiddelbar tilknytning hertil.
herudover kan der efter rigsadvokatens opfattelse være grundlag for at overveje en
mere nuanceret udmåling af straffene i sager om drab ved at pege på muligheden for at
anvende strafpositioner, der efter hidtidig praksis stort set ikke har fundet anvendelse.
hidtil har der således normalt kun været anvendt straffe på fængsel i 8 år, 10 år, 12 år
og 14 år, mens udmåling af fængselsstraffe på 9 år, 11 år og 13 år i drabssager næsten
ikke er forekommet. der er dog idømt fængsel i 11 år i to nyere sager, beskrevet i afsnit
                                              - 11 -
      3.7. ovenfor om aktuelle domme, nemlig ved vestre landsrets dom af 1. oktober 2007
      (u2008.290v) og ved retten i hillerøds dom af 2. april 2008.
      dette ”spring” på to år mellem de almindelige strafpositioner medfører, at det ofte ikke
      kommer til udtryk ved strafudmålingen, hvis der foreligger skærpende omstændigheder,
      medmindre disse har en vis markant grovhed, som i sig selv taler for en yderligere straf
      på fængsel i to år. det samme gælder, såfremt der i en sag om drab skal udmåles en
      straf, der omfatter både drabet og anden kriminalitet, f.eks. tidligere begået vold over
      for forurettede eller en tredjemand.
      dette kan i nogle tilfælde forekomme mindre velbegrundet, herunder f.eks., hvor der
      ved siden af drabet er begået kriminalitet, der isoleret set ville medføre en straf på fæng-
      sel i 1 – 1 ½ år, men hvor dette ikke findes at burde medføre en forhøjelse af straffen
      med to år. også, hvor et drab er nøje planlagt, hvor der har været flere gerningsmænd,
      hvor gerningsmanden har betydelige forstraffe for voldskriminalitet, eller hvor den
      dræbte har været i en værgeløs stilling, da drabet blev begået, kan der eventuelt være
      grundlag for at anvende en strafposition på fængsel i 13 år, hvis der ikke efter hidtidig
      praksis er grundlag for at idømme fængsel i 14 år.
      også i de situationer, hvor der foreligger formildende omstændigheder, men hvor disse
      ikke er fuldt tilstrækkelige til en nedsættelse af straffen med to år, kan der i nogle til-
      fælde være grund til at nedsætte en straf, der som udgangspunkt er fængsel i 12 år, til en
      straf på fængsel i 11 år.
      det kunne derfor i bemærkningerne til et eventuelt lovforslag om straffene i sager om
      samlivsrelateret drab og drabsforsøg angives, at der fremover i drabssager kan anvendes
      strafpositioner på f.eks. 11 år og 13 år, hvis dette findes begrundet i de formildende eller
      skærpende omstændigheder ved drabet, der foreligger i sagen, eller i anden kriminalitet,
      som er begået af gerningsmanden.
      i givet fald bør fald bør bemærkninger om en sådan videre anvendelse af hidtil ikke an-
      vendte strafpositioner omfatte alle drabssager – herunder også drabssager, der ikke er
      samlivsrelaterede.
      …”
efter modtagelsen af rigsadvokatens redegørelse meddelte justitsministeren folketingets
retsudvalg, at justitsministeriet var enig i rigsadvokatens synspunkter, og at der senere i fol-
ketingssamlingen ville blive fremsat lovforslag i overensstemmelse hermed. på den baggrund
skrev højesterets præsident til justitsministeren, at straffastsættelse er et centralt led i dom-
stolenes virke, og at det ville være beklageligt, hvis man valgte at lovgive om straffastsættelse
i sager om drab og drabsforsøg i samlivsforhold uden først at forelægge spørgsmålet om æn-
dring af den hidtidige praksis for domstolene. efter fornyet drøftelse mellem justitsministeren
og rigsadvokaten blev det besluttet ikke at fremsætte det bebudede lovforslag, idet rigsadvo-
katen i stedet ved forelæggelse af sager for domstolene ville søge retspraksis ændret.
                                                  - 12 -
herefter udsendtes rigsadvokaten informerer nr. 4/2009 af 20. marts 2009, hvori det bl.a.
hedder:
       ”ved brev af 6. januar 2009 anmodede rigsadvokaten om orientering om alle verserende
       sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg med henblik på udvælgelse af egnede sa-
       ger, der kan anvendes som prøvesager for at søge at opnå en højere straf i sådanne sa-
       ger.
       rigsadvokaturen har nu besluttet, at en påstand om højere straf skal gøres gældende i en
       konkret sag, der skal behandles som ankesag i vestre landsret den 4.- 7. maj 2009. i
       denne sag er tiltalte ved dom afsagt af retten i herning den 26. november 2008 dømt
       for drab på sin samlever samt for ildspåsættelse i forbindelse hermed. straffen blev i by-
       retten fastsat til fængsel i 11 år. det er hensigten efter landsrettens dom at søge denne
       indbragt for højesteret med henblik på højesterets principielle stillingtagen til straffen
       for samlivsrelateret drab.
       for at sikre, at anklagemyndigheden koordinerer sanktionspåstandene i sager om sam-
       livsrelateret drab og drabsforsøg, skal samtlige sådanne sager indtil videre forelægges
       for rigsadvokaturen inden tiltalerejsning, ligesom domme i sådanne sager skal forelæg-
       ges inden udløbet af ankefristen. retningslinjer herom er fastsat nedenfor i afsnit 2.
       …
       i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg skal udgangspunktet for anklagemyn-
       dighedens strafpåstand fremover være det samme som ved andre drab og drabsforsøg,
       dvs. fængsel i henholdsvis 12 og 6 år.
       …
       det er rigsadvokatens opfattelse, at der i sager om samlivsrelateret drab og drabsforsøg
       bør gælde de samme grunde som i andre sager om drab og drabsforsøg for at nedsætte
       eller forhøje straffene.
       i den forbindelse bemærkes, at der er rigsadvokatens opfattelse, at udmåling af straf-
       fene i sager om drab bør være mere nuanceret, end det hidtil har været tilfældet i prak-
       sis, hvor der normalt kun anvendes straffe på fængsel i 8, 10, 12 eller 14 år. der bør så-
       ledes i højere grad anvendes strafpositioner på f.eks. fængsel i 11 og 13 år, hvis der fo-
       religger formildende omstændigheder, men hvor der ikke efter hidtidig praksis er fuldt
       tilstrækkelige til at nedsætte eller forhøje straffen med fængsel i to år.
       …”
om forholdene i norge er det supplerende oplyst, at det med en ny straffelov, der forventes at
træde i kraft i 2012, bl.a. er tilsigtet, at straffen for ”ordinære” drab som udgangspunkt ikke
sættes under 12 år, og at vold i nære relationer skal udløse skærpet straf. i sverige gælder der
fra 1. juli 2009 en ny lov, hvorefter straffen for mord skal bestemmes til fængsel i mindst 10
                                               - 13 -
år og højst 18 år eller på livstid, og hvormed det bl.a. er tilsigtet, at det skal betragtes som en
skærpende omstændighed, at en forbrydelse er rettet mod en nærstående.
anbringender
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om, at straffen i sager om samlivsrelateret
drab som udgangspunkt bør være 12 års fængsel i stedet for 10 års fængsel, gjort gældende
bl.a., at det ikke kan anses for rimeligt eller understøttet af reale grunde at fastholde en fast
”rabat” i disse sager. når der i sager om drab på ægtefælle eller samlever i hidtidig praksis
fastsættes en lavere straf end i andre drabssager, uden at der i den konkrete sag foreligger
særlige omstændigheder, har det baggrund i det særlige følelsesmæssige forhold og den følel-
sesmæssige belastning mellem gerningsmand og forurettede, jf. også præmisserne i højeste-
rets dom gengivet i ufr 2009 s. 433. i stedet kan en nedsættelse af straffen i samlivsforhold
konkret finde sted under henvisning til straffelovens § 82, hvori der er opregnet omstændig-
heder, der ved straffens fastsættelse i almindelighed skal indgå som formildende omstændig-
heder, herunder at gerningen er udført i en oprørt sindstilstand, der er fremkaldt af forurettede
eller andre ved et uretmæssigt angreb eller grov fornærmelse m.v., at gerningen er begået un-
der indflydelse af stærk medfølelse eller sindsbevægelse, eller at der foreligger andre særlige
oplysninger om gerningsmandens sindstilstand eller omstændighederne ved gerningen.
den foreliggende praksis om straf i samlivsrelaterede drab ses endvidere ikke at være i over-
ensstemmelse med de senere års skærpelser af straffene for vold, ligesom den øgede fokus på
en indsats mod samlivsrelaterede personfarlige forbrydelser ikke harmonerer med den gæl-
dende strafudmålingspraksis i de drabssager, der afgøres inden for området.
de senere års diskussion om, hvorvidt der fortsat bør gælde et lavere udgangspunkt for straf-
fen i sager om samlivsrelateret drab end i andre drabssager, har desuden ført til, at rigsadvo-
katen i sin redegørelse fra oktober 2008 til justitsministeriet har givet udtryk for, at retstil-
standen bør ændres, hvilket justitsministeren var enig i og derfor ville fremsætte lovforslag
om i folketingssamlingen 2008-09. det var efter en henvendelse fra højesterets præsident,
hvori det anførtes, at anklagemyndigheden ikke havde søgt den gældende retspraksis anfægtet
i sager for højesteret, at et sådant lovforslag ikke blev fremsat.
                                                - 14 -
når retspraksis i relation til udgangspunktet for strafudmålingen i sager vedrørende samlivs-
relaterede drab ved højesterets domme i ufr 1993 s. 742 og ufr 1993 s. 847 blev ændret fra
fængsel i 12 år til fængsel i 10 år, skete det bl.a. under hensyntagen til de af anklagemyndig-
heden tilvejebragte oplysninger om strafniveauet i drabssager i de øvrige nordiske lande, idet
anklagemyndigheden på denne baggrund opfordrede til en vis nedsættelse af strafniveauet i
sager om drab på ægtefælle eller samlever. til brug for rigsadvokatens redegørelse fra okto-
ber 2008 om straffene i sager om samlivsrelateret vold, drab og drabsforsøg har rigsadvoka-
turen igen tilvejebragt oplysninger om strafniveauet i bl.a. drabssager fra de øvrige nordiske
lande, hvorefter praksis herfra ikke længere taler for et lavere udgangspunkt for straf i sager
om samlivsrelateret drab.
til støtte for påstanden om, at straffen for t grundet særligt skærpende omstændigheder kon-
kret bør fastsættes til fængsel i 13 år, har anklagemyndigheden anført, at der i sager om drab
kan være grundlag for en større nuancering af strafpositionerne end de hidtil typisk anvendte
straffe i drabssager på 8, 10, 12 og 14 år. springet på to år mellem de almindelige strafpositi-
oner fører til, at det ikke kommer til udtryk ved strafudmålingen, at der foreligger skærpende
omstændigheder, medmindre disse har en vis markant grovhed, som i sig selv taler for en
yderligere straf på fængsel i to år. dette ses tillige i sager, hvor der ud over drab skal udmåles
en straf, der omfatter anden kriminalitet, og som isoleret set ville medføre en lavere straf end
to års fængsel.
det må i sagen anses for en skærpende omstændighed, at tiltalte anvendte såvel en boltpistol
som ildspåsættelse ved drabet. tiltalte er således ud over drabet blevet dømt for overtrædelse
af straffelovens § 181, stk. 1. henset til, at ildspåsættelsen er omfattet af § 181, stk. 1, hvor
strafferammen er fængsel i indtil 6 år, og hvor et forhold af den i sagen foreliggende karakter
efter retspraksis isoleret set ville medføre en fængselsstraf på minimum et år, er der grundlag
for at forhøje straffen med fængsel i et år.
endelig er det en skærpende omstændighed ved ildspåsættelsen, at den må anses for at være
begået for at skjule drabet på a, ligesom drabsmetoden er udtryk for en særlig kynisme, idet
a – der allerede var dødeligt såret efter skuddet med boltpistolen – fortsat var i live, da tiltalte
satte ild til ejendommen.
                                               - 15 -
t har gjort gældende bl.a., at straffen i sager om drab i samlivsforhold efter fast praksis ud-
måles til fængsel i 10 år, når der ikke foreligger ganske særlige omstændigheder, og at der
ikke er anledning til at ændre denne retspraksis. højesteret kunne til enhver tid have ændret
denne praksis, og når det ikke er sket, skyldes det netop, at der fortsat er særlige hensyn, som
gør sig gældende i samlivsforhold, således som det udtrykkeligt er udtalt af højesteret i
dommen af 20. november 2008.
anklagemyndigheden lægger op til, at der ikke skal tages hensyn til, at drab i samlivsforhold
typisk begås under indflydelse af en særlig følelsesmæssig belastning, selv om samlivsfor-
holds karakter ikke har ændret sig. der foreligger ikke behov for en sådan ændring ud fra ge-
neralpræventive hensyn eller af nogen anden grund. forholdene i de andre nordiske lande er
ikke sammenlignelige med forholdene i danmark – hvert land har sin lovgivnings- og straf-
udmålingstradition.
hvad der fra politisk side og i pressen på et overfladisk grundlag har været af røster for at
afskaffe ”ægtefællerabatten” i drabssager, kan der ikke tages hensyn til. heller ikke rigsad-
vokatens redegørelse er en retskilde, men må ses som et anbringende til støtte for påstanden
om skærpelse. det er i øvrigt ikke rigtigt, hvad der anføres i redegørelsen om strafudmåling i
voldssager, idet vold i samlivsforhold typisk udløser en mildere straf på grund af samlivsfor-
holdet.
straffen bør derfor fastsættes til fængsel i 10 år. brandstiftelsesforholdet kan ikke udløse et
tillæg på et år. det er kun en biting i forbindelse med drabet, således at straffen for drabet ef-
ter almindelige regler om kumulation absorberer straf for brandstiftelsen. der er heller ikke
udvist en sådan særlig kynisk adfærd, som efter praksis kan begrunde en skærpelse i forhold
til udgangspunktet på de 10 år.
højesterets begrundelse og resultat
efter straffeloven af 1930, hvorefter manddrab straffes med fængsel fra 5 år indtil på livstid,
blev straffen for drab uden formildende omstændigheder i almindelighed fastsat til fængsel på
livstid eller i 16 år. fra 1950’erne skete der en betydelig reduktion i antallet af straffe på livs-
tid og fængsel i mere end 12 år. i begyndelsen af 1990’erne var det almindelige niveau på 10-
12 år. som et led i denne udvikling udtalte højesteret i 1993, at i sager om drab på ægtefælle
                                               - 16 -
eller samlever er en straf af fængsel i 10 år udgangspunktet. for andre drab skete der efterføl-
gende ikke en tilsvarende udvikling – udgangspunktet er her i dag fængsel i 12 år.
at et drab har karakter af ægtefælle- eller samleverdrab, indebærer ikke i sig selv, at der fore-
ligger formildende omstændigheder. som anført i højesterets dom af 20. november 2008
(ufr 2009 s. 433) er den særlige udgangsposition for drab i samlivsforhold begrundet i, at
sådanne drab ”typisk er begået under indflydelse af en særlig følelsesmæssig belastning”. an-
vendelse af udgangspositionen er derfor ikke begrundet, når en sådan særlig belastning ikke
har spillet ind. udgangspunktet er imidlertid blevet anvendt også i tilfælde, hvor der i den
konkrete sag ikke har foreligget oplysninger om, hvorvidt drabet var begået under indflydelse
af en særlig følelsesmæssig belastning.
det forhold, at et parforhold bringes til ophør mod den ene parts ønske, opfattes i dag som en
almindelig livsforeteelse. synet på ægtefælle- og samleverdrab har udviklet sig i overens-
stemmelse hermed.
på denne baggrund – og under hensyn til de senere års skærpelser af straffen for vold også i
samlivsforhold og sammenhængen mellem straffen for grov vold og for drab – finder højeste-
ret, at en straf af fængsel i 12 år bør være udgangspunktet også i sager om drab på ægtefælle
eller samlever. det beror herefter på en konkret bedømmelse efter straffelovens §§ 80-82, om
dette udgangspunkt kan fraviges i formildende retning under hensyn til en særlig følelses-
mæssig belastning.
det bemærkes, at det er højesterets opgave at sikre, at strafniveauet tilpasses samfundsfor-
holdene ved angivelse af retningslinjer for udmålingen inden for lovens strafferamme, og at
den angivne justering af udgangspunktet for strafudmålingen også med virkning for allerede
begåede forhold ikke giver anledning til retssikkerhedsmæssige betænkeligheder ud fra prin-
cipperne i straffelovens § 3 og i den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 7.
ved udmålingen af straffen for ægtefælle- og samleverdrab skal der – som ved andre drab –
med et udgangspunkt på 12 år ganske meget til for, at straffen kan nedsættes eller forhøjes
med 2 år til henholdsvis 10 år og 14 år. der bør derfor efter en konkret bedømmelse også
kunne ske nedsættelse eller forhøjelse til henholdsvis 11 år eller 13 år, når der foreligger ikke
                                               - 17 -
uvæsentlige formildende eller skærpende omstændigheder, som kan begrunde en sådan mel-
lemposition.
i den foreliggende sag er t fundet skyldig i i november 2007 at have dræbt a, som han havde
kendt i fire år og levet sammen med siden 2006. der er ikke grundlag for at antage, at drabet
er begået under indflydelse af en sådan særlig følelsesmæssig belastning, som kan begrunde
en lempelse af straffen i forhold til udgangspunktet på fængsel i 12 år. der er heller ikke i
øvrigt oplyst omstændigheder, som kan begrunde en lempelse.
fem dommere – poul sørensen, peter blok, asbjørn jensen, niels grubbe og jens peter chri-
stensen – udtaler herefter:
af de grunde, der er anført af landsrettens flertal, finder vi ikke fuldt tilstrækkeligt grundlag
for at forhøje straffen til fængsel i 13 år. vi stemmer derfor for at stadfæste landsrettens dom.
fire dommere – børge dahl, poul søgaard, jon stokholm og henrik waaben – udtaler:
det må efter landsrettens bevisbedømmelse lægges til grund, at t skød a på klods hold og
derved tilføjede hende en dødelig hjernelæsion for nogle timer senere, mens hun stadig var i
live, at dræbe hende ved at sætte ild til ejendommen. vi finder, at t herved har handlet med et
sådant fast forsæt og udvist en sådan kynisme, at dette i forening med domfældelsen for
brandstiftelse i forhold 2 medfører, at straffen bør forhøjes med et år til fængsel i 13 år. vi
stemmer derfor for at stadfæste landsrettens dom med denne ændring.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet, og højesteret stadfæster derfor landsrettens dom.
tiltalte har fortsat været fængslet under anken.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.


text:
                             højesterets dom
                          afsagt fredag den 30. august 2013
sag 24/2012
(2. afdeling)
søren veller hansen
(advokat steen p. husbjerg, beskikket)
mod
kirsten lerche-jensen og
søren laursen
(advokat michael bach jensen for begge, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i viborg den 16. november 2010 og af vestre
landsrets 9. afdeling den 27. oktober 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, michael
rekling, hanne schmidt og jens kruse mikkelsen.
påstande mv.
appellanten, søren veller hansen, har påstået, at de indstævnte, kirsten lerche-jensen og
søren laursen, skal betale 207.298,75 kr. med procesrente fra den 13. januar 2012 samt tilba-
gebetale sagsomkostninger på 82.650 kr. med rente efter rentelovens § 8 a, subsidiært et min-
dre beløb.
påstanden er begrundet med, at søren veller hansen har opfyldt landsrettens dom inklusive
procesrenter den 15. november 2011.
de indstævnte, kirsten lerche-jensen og søren laursen, har påstået stadfæstelse.
søren veller hansen har for højesteret frafaldet sit anbringende om, at arealafvigelsen ikke
udgør en mangel.
                                               - 2 -
retsgrundlag mv.
§ 2, stk. 1, i lov om forbrugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom mv. havde på
overdragelsestidspunktet følgende ordlyd:
       ”§ 2. har køberen fra sælgeren modtaget en rapport om bygningernes fysiske tilstand
       (en tilstandsrapport) og oplysning om ejerskifteforsikring, jf. §§ 4 og 5, kan køberen
       ikke over for sælgeren påberåbe sig, at en bygnings fysiske tilstand er mangelfuld, jf.
       dog stk. 2-6. køberen kan heller ikke over for sælgeren påberåbe sig, at en fejl burde
       have været nævnt i tilstandsrapporten.”
af lovforslaget til loven fremgår bl.a. (jf. folketingstidende 1994-95, l 218, tillæg a, s. 2992
og 2996):
                          ”bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
                                                    …
                                                  til § 2
       …
       begrænsningen af sælgers hæftelse angår alene de mangler, som den bygningssagkyn-
       diges undersøgelse retter sig mod, dvs. fysiske mangler ved bygningerne, bortset fra
       ulovlige bygningsindretninger m.v. sælgeren hæfter uændret for vanhjemmel og andre
       retlige mangler samt for mangler, der alene vedrører grunden.
       …
                                                  til § 4
       …
       formålet med tilstandsrapporten vil være at oplyse, i hvilket omfang den undersøgte
       bygnings fysiske tilstand afviger negativt fra tilstanden i tilsvarende intakte huse af
       samme alder. i rapporten skal omtales skader, tegn på mulige skader samt forhold ved
       bygningen, der giver nærliggende risiko for skader, hvis der ikke sættes ind med særligt
       omfattende vedligeholdelsesarbejder eller andre forebyggende foranstaltninger. ved
       skade forstås brud, lækage, deformering, svækkelse, revnedannelser eller ødelæggelse i
       bygningen eller andre fysiske forhold, når disse forhold nedsætter bygningens værdi el-
       ler brugbarhed efter dens formål.
       rapporten skal således oplyse om bygningernes fysiske tilstand med henblik på, at disse
       oplysninger kan indgå i køberens vurdering af, på hvilke vilkår han vil købe ejendom-
       men, samt i parternes vurdering af, hvad ejendommen bør koste. rapporten skal endvi-
       dere kunne danne grundlag for et forsikringsselskabs vurdering af, på hvilke vilkår der
       kan tegnes ejerskifteforsikring mod skjulte fejl i den pågældende ejendom. dette bety-
       der, at der i rapporten som udgangspunkt skal oplyses om forhold, som en køber nor-
       malt vil tillægge betydning, uanset om forholdet retligt ville kunne karakteriseres som
       en mangel i forholdet mellem køber og sælger.
       …”
                                               - 3 -
erhvervs- og byggestyrelsen har som ansvarlig for huseftersynsordningen udarbejdet en
”håndbog for beskikkede bygningssagkyndige”. af 2004-udgaven af denne håndbog fremgår
bl.a.:
                                 ”vejledning til de bygningssagkyndige
       4. planlægning af et huseftersyn
       …
       4.05 inddeling af ejendom i bygninger og prioritering af bygningsdele
       …
       det er ikke et krav, men det kan dog anbefales, at den beskikkede bygningssagkyndige i
       tilstandsrapporten oplyser om eventuelle åbenlyse afvigelser i forhold til bbr. dette
       gælder både antallet af bygninger, deres arealer samt også oplysninger om de enkelte
       bygninger, så tilstandsrapporten bliver så retvisende som muligt.
       …
       6. tilstandsrapport
       …
       6.03 tilstandsrapport for ejendommen
       …
       det er ikke den bygningssagkyndiges pligt at verificere korrektheden af bbr-ejermed-
       delelsen eller de øvrige dokumenter.”
højesterets begrundelse og resultat
lov om forbrugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom mv.
efter lovens § 2, stk. 1, kan en køber af en fast ejendom som udgangspunkt ikke over for sæl-
geren påberåbe sig, at en bygnings fysiske tilstand er mangelfuld, hvis køberen fra sælgeren
har modtaget en tilstandsrapport og oplysning om ejerskifteforsikring.
det følger af bestemmelsens formål, at sælgerne som udgangspunkt ikke bør fritages for
hæftelse med hensyn til forhold, som i almindelighed ikke belyses i en tilstandsrapport, og
som køberne ikke kan forsikre sig imod. det er ikke forudsat, at den bygningssagkyndiges
undersøgelse skal omfatte en kontrol af ejendommens boligareal.
en urigtig oplysning om en ejendoms boligareal kan ikke anses for at være en mangel, der har
en sådan relation til bygningens fysiske tilstand, at den er omfattet af lovens § 2, stk. 1. der
må herved lægges vægt på, at ejendommens fysiske tilstand som sådan er som forudsat.
                                                - 4 -
højesteret tiltræder herefter, at kirsten lerche-jensen og søren laursen som købere ikke som
følge af den pågældende bestemmelse er afskåret fra at gøre et krav gældende over for søren
veller hansen som sælger.
afslag i købesummen mv.
ejendommen er solgt for 1.630.000 kr., men skønsmanden har vurderet, at ejendommens
handelsværdi ville have været 1.436.800 kr. med den korrekte arealangivelse.
det er ubestridt, at køberne har krav på afslag i købesummen, hvis § 2, stk. 1, i lov om for-
brugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom mv. ikke finder anvendelse, og højesteret
finder ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens skøn, hvorefter afslaget er fastsat til
150.000 kr.
da der ikke er nedlagt om påstand om erstatning for et højere beløb, finder højesteret ikke
anledning til at tage stilling til, om søren veller hansen som sælger kan anses for at have ydet
en garanti for boligarealets størrelse, eller om han i øvrigt er erstatningsansvarlig for den
urigtige oplysning om ejendommens boligareal over for kirsten lerche-jensen og søren
laursen som købere.
herefter stadfæster højesteret landsrettens dom.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 40.000 kr. til kirsten lerche-jensen
og søren laursen med fradrag af de udlæg, statskassen har afholdt for dem.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
- idi
                                          udskrift
                                              af
                         sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 25. februar 2014 blev af retten i sagen
n-1-13
forbrugerombudsmanden
(procesfuldmægtig katrine de neergaard)
mod
hbf nordic oü
reg-nr. 12138790
ernst enno 3-1, valga
ee68204
estland
afsagt sålydende
                                            d o m:
                                               - 2 -
under denne sag, der er anlagt den 30. oktober 2013, har forbrugerombudsmanden nedlagt
følgende påstande:
påstand 1
sagsøgte skal anerkende, at betalingskrav for en bilvurdering, der er foretaget på foranled-
ning af en forbruger, jf. forbrugeraftalelovens § 3, stk. 1, som i perioden 24. november 2011 –
13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og klikket på ikonet ”start” på en af de i bilag 1-5
gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com, b) www.bil-vurdering.com, c) www.bil-
pris.com, d) www.danskebilpriser.com eller e) www.dinbilpris.com, ikke kan gøres gælden-
de som følge af manglende aftaleindgåelse, subsidiært ugyldighed.
påstand 2
sagsøgte skal anerkende, at en forbruger, jf. forbrugeraftalelovens § 3, stk. 1, der i perioden
24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og klikket på ikonet ”start”
på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com, b) www.bil-
vurdering.com,      c)     www.bil-pris.com,      d)    www.danskebilpriser.com         eller   e)
www.dinbilpris.com, har fortrydelsesret efter forbrugeraftaleloven i op til tre måneder efter
at have klikket på ikonet ”start”.
påstand 3
sagsøgte forbydes at udsende betalingskrav, herunder faktura, rykker og inkassokrav, for en
bilvurdering, der er foretaget på foranledning af en forbruger, jf. jf. forbrugeraftalelovens § 3,
stk. 1, der i perioden 24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og
klikket på ikonet ”start” på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com,
b) www.bil-vurdering.com, c) www.bil-pris.com, d) www.danskebilpriser.com eller e)
www.dinbilpris.com.
påstand 4
                                             - 3 -
sagsøgte påbydes at tilbagebetale beløb, som er erlagt til sagsøgte for en bilvurdering, der er
foretaget på foranledning af en forbruger, jf. jf. forbrugeraftalelovens § 3, stk. 1, der i perio-
den 24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og klikket på ikonet
”start” på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com, b) www.bil-
vurdering.com,      c)    www.bil-pris.com,      d)     www.danskebilpriser.com        eller    e)
www.dinbilpris.com, og hvor betalingskravet ikke kan gøres gældende i overensstemmelse
med henholdsvis påstand 1 og påstand 2.
ved retsbog af 27. januar 2014 indkaldte retten parterne til et yderligere forberedende møde,
jf. retsplejelovens § 355, stk. 1. ved brev af 14. februar 2014 meddelte advokat tobias
stenkjær albrechtsen på sagsøgtes vegne, at han udtrådte af sagen, at hans klient ikke agtede
at deltage i det berammede telefonmøde og endelig, at hans klient var indforstået med, at sa-
gen afgøres på det skriftlige grundlag.
da sagsøgte er udeblevet fra et møde, som denne er indkaldt til efter retsplejelovens § 355,
stk. 1, og da sagsøgerens påstand findes begrundet i sagsfremstillingen og det i øvrigt frem-
komne, afsiges der dom efter sagsøgerens påstand, jf. retsplejelovens § 360, stk. 3, med renter
og sagsomkostninger som nedenfor bestemt.
af omkostningsbeløbet dækker 500 kr. udgiften til retsafgift og resten udgiften til advokatbi-
stand.
                                     thi kendes for ret:
hbf nordic oü skal anerkende, at betalingskrav for en bilvurdering, der er foretaget på for-
anledning af en forbruger, jf. forbrugeraftalelovens § 3, stk. 1, som i perioden 24. november
2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og klikket på ikonet ”start” på en af de i
bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com, b) www.bil-vurdering.com, c)
www.bil-pris.com, d) www.danskebilpriser.com eller e) www.dinbilpris.com, ikke kan gøres
gældende som følge af manglende aftaleindgåelse.
                                               - 4 -
hbf nordic oü skal anerkende, at en forbruger, jf. forbrugeraftalelovens § 3, stk. 1, der i pe-
rioden 24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og klikket på ikonet
”start” på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com, b) www.bil-
vurdering.com,       c)    www.bil-pris.com,      d)    www.danskebilpriser.com        eller   e)
www.dinbilpris.com, har fortrydelsesret efter forbrugeraftaleloven i op til tre måneder efter
at have klikket på ikonet ”start”.
hbf nordic oü forbydes at udsende betalingskrav, herunder faktura, rykker og inkasso-
krav, for en bilvurdering, der er foretaget på foranledning af en forbruger, jf. jf. forbrugeraf-
talelovens § 3, stk. 1, der i perioden 24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsidefor-
mularen og klikket på ikonet ”start” på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a)
www.auto-pris.com,          b)     www.bil-vurdering.com,      c)     www.bil-pris.com,       d)
www.danskebilpriser.com eller e) www.dinbilpris.com.
hbf nordic oü påbydes at tilbagebetale beløb, som er erlagt til hbf nordic oü for en bil-
vurdering, der er foretaget på foranledning af en forbruger, jf. jf. forbrugeraftalelovens § 3,
stk. 1, der i perioden 24. november 2011 – 13. maj 2013 har udfyldt forsideformularen og
klikket på ikonet ”start” på en af de i bilag 1-5 gengivne hjemmesider a) www.auto-pris.com,
b) www.bil-vurdering.com, c) www.bil-pris.com, d) www.danskebilpriser.com eller e)
www.dinbilpris.com, og hvor betalingskravet ikke kan gøres gældende i overensstemmelse
med henholdsvis påstand 1 og påstand 2.
hbf nordic oü skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til forbrugerombudsmanden
med 8.000 kr.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8a.
                                           henrik rothe
                                              (sign.)
                                           ___ ___ ___
             - 5 -
udskriftens rigtighed bekræftes
  sø- og handelsretten, den


text:
 jem
                                         udskrift
                                              af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                        ____________
                                         kendelse
afsagt den 5. februar 2015.
b-51-14
s aps
(advokat michael serring)
mod
x
indledning
denne sag drejer sig om konkurskarantæne i tilknytning til behandling af konkursboet efter
s aps. selskabet blev taget under konkursbehandling den 20. maj 2014, og advokat michael
serring blev samtidig udpeget som kurator. p1 har ifølge en fuldstændig rapport fra er-
hvervsstyrelsen siden den 12. februar 2014 og frem til konkursdekrets afsigelse været regi-
streret som direktør i selskabet. x var ifølge oplysninger afgivet af ham selv i skifteretten i
forbindelse med konkursdekretets afsigelse kæreste med direktør p1 og havde skudt midler
ind i selskabet.
                                                              -2-
påstande
i et processkrift modtaget i sø- og handelsretten den 17. september 2014 har kurator nedlagt
påstand om, at x pålægges konkurskarantæne i tre år.
processkriftet er med følgebrev forkyndt for x den 22. april 2014. følgebrevet indeholdt en
svarfrist på 14 dage fra forkyndelsen. x har ikke svaret på rettens henvendelser og har såle-
des hverken nedlagt en påstand eller anmodet om mundtlig behandling. sagen er herefter
behandlet på skriftligt grundlag.
oplysninger i sagen
det hedder i kurators processkrift bl.a.:
       ”… selskabets forhold – fristdag m.v.
       s aps blev stiftet 8. januar 2014 ... p2 var angivet som stifter af selskabet.
       derudover var p2 registreret som direktør for selskabet i perioden fra selskabets stiftelse 8. januar 2014 til 12. februar
       2014, hvorefter p1 indtrådte som direktør for selskabet indtil konkursen. selskabets virksomhed må antages reelt at
       være ledet af x.
       selskabet har ikke haft nogen bestyrelse, og der har ikke været registreret andre personer i selskabets direktion.
       det registrerede formål for s aps var ”cafe og restaurationsvirksomhed”. selskabets registrerede adresse var …..,
       skovlunde.
       på mødet i skifteretten … 2014 … i forbindelse med konkursdekretets afsigelse mødte x på selskabets vegne, angive-
       ligt i henhold til fuldmagt fra p1. på mødet oplyste x, at selskabet havde drevet en café under navnet ”firma1” fra
       adressen ….., skovlunde.
       ved gennemgang af anmeldelser fra kreditorer m.v. … og oplysninger modtaget fra to tidligere ansatte lader det til,
       at selskabet - udover at drive firma1 fra den registrerede adresse - har drevet eller haft tilknytning til (i hvert fald)
       virksomheder betegnet
           firma2
           firma3
           firma4
           firma5
           firma6
           firma7
           firma8
                                                          -3-
     firma9
x oplyste i forbindelse med konkursdekretets afsigelse, at selskabets virksomhed ophørte pr. 1. maj 2014, som følge af
at selskabet var ude af stand til at betale løn til ansatte. en person, som oplyste at være tidligere ansat i selskabet,
indgav konkursbegæring mod selskabet …, der blev modtaget i skifteretten 2. maj 2014. på grundlag af den indgivne
konkursbegæring blev selskabet taget under konkursbehandling 20. maj 2014 med 2. maj 2014 som fristdag.
selskabets kapitalgrundlag m.v.
ifølge registreringerne hos erhvervsstyrelsen blev s aps stiftet med en anpartskapital på nom. kr. 50.000 ....
anpartskapitalen på nom. kr. 50.000 blev ifølge registreringerne hos erhvervsstyrelsen tegnet til kurs 300, svarende
til i alt kr. 150.000. anpartskapitalen blev indskudt i form af værdier.
ifølge vurderingsberetningen … bestod den indskudte kapital af forretningen ”firma10” med tilhørende inventar,
goodwill og varelager. aktiverne, der blev indskudt, blev vurderet til i alt kr. 150.000, hvoraf inventar udgjorde kr.
50.000, goodwill udgjorde kr. 99.500, og varelager udgjorde kr. 500.
selskabsstiftelsen blev anmeldt og digitalt underskrevet af registreret revisor p3. p3 afgav også erklæring (vurde-
ringsberetning) om kapitalens tilstedeværelse (at de indskudte aktivers værdi mindst svarede til pålydende værdi af
anpartskapitalen med tillæg af overkurs).
som dokumentation for de indskudte aktiver og værdien heraf har p3 fremsendt kopi af kontrakt angående køb af for-
retningen ”firma10” …, beliggende ….., humlebæk.
købekontrakten blev indgået mellem selskab1 aps, som sælger og ”selskab2 aps” som køber. ifølge kontrakten over-
tog køber forretningen pr. 1. februar 2014, dog således at forretningen fra 1. december 2013 henstod for købers reg-
ning og risiko. købesummen var fastsat til kr. 150.000, der skulle afdrages med kr. 3.000 pr. måned, første gang 1. fe-
bruar 2014. fordringen mod ”selskab3 aps” blev overdraget til selskab4 aps, der er moderselskab for selskab1
aps.
købekontrakten er dateret 24. november 2013. kontrakten blev underskrevet af p4 (tidligere p4a) på vegne selskab1
aps. på vegne ”selskab3 aps” fremstår det ikke klart, hvem der har underskrevet kontrakten. ved at sammenholde
xs underskrift på et andet dokument … med underskriften på købekontrakten må det formodes, at x har underskre-
vet på vegne ”selskab3 aps”.
p3 har oplyst, at han i forbindelse med selskabsstiftelsen lagde vægt på købekontrakten. da handlen var foretaget af
uafhængige parter en måned forud for stiftelsen af s aps, så revisor p3 ingen grund til at anfægte værdiansættelsen
af de indskudte aktiver.
p3 har fremsendt en ”inventar liste for firma11” …. listen danner grundlag for værdiansættelsen af inventar i kø-
bekontrakten. det væsentligste aktiv på listen består i en emhætte til en anført værdi på kr. 32.500. da emhætten var
indføjet i lejemålet i ….., repræsenterede den ingen værdi for s ved drift af virksomhed andetsteds.
udover emhætten indføjet i lejemålet bestod det overdragne inventar i salatbar, kebabmaskine, vaskebord, friture, kø-
leskab m.v. på et møde 21. juli 2014 på selskabets adresse ….., skovlunde oplyste x, at inventaret burde befinde sig
på kebabforretningens gamle adresse i …... på samme møde oplyste p4 på vegne udlejer, der også ejer ….., at udover
emhætten og kebabmaskinen befandt de pågældende aktiver sig vist ikke på adressen. dette bestyrkes af, at x 22. maj
2014 overfor udlejers advokat oplyste, at lejemålene ….. og ….. skovlunde – foruden en række andre lejemål - var
tømte.
                                                         -4-
endvidere fremgår det af købekontrakten …, at goodwill blev overdraget for kr. 99.500. det har formodningen imod
sig, at goodwill hidrørende fra ”firma10” repræsenterede så høj værdi. navnlig har goodwill relateret til ”firma10”
ingen værdi i relation til drift af ”firma1” fra en adresse i skovlunde.
i forbindelse med konkursbehandlingen er der via x udleveret kopi af lånedokumenter dateret 22. november 2013,
hvoraf det fremgår, at selskab4 aps ydede ”selskab5 aps” et lån på kr. 400.000 til køb af ”firma12” .... lånet blev
angiveligt udbetalt ved overførsel til selskab1 aps med henvisning til ”købekontrakt af den 20/11-2013”. til sikker-
hed for lånet skulle selskab4 aps have sikkerhed i depositum, goodwill, indretning, inventar, varelager og lejerettig-
heder i butikken. der er ikke tinglyst virksomhedspant eller løsørepant (i henhold til tinglysningslovens § 47 b, stk. 2)
for s. låneaftalen var betinget af underskrivelsen af et frivilligt forlig …, hvorved ”selskab5 aps” erkendte at skylde
selskab4 aps kr. 400.000. det frivillige forlig lader til at være underskrevet af x. jeg har ikke modtaget kopi af en
eventuel købekontrakt angående ”firma12”.
på baggrund af de ovenstående forhold må selskabet antages at være stiftet uden reelle aktiver.
selskabets stiftelse m.v.
p2 var angivet som stifter af s aps og var registreret som direktør for selskabet i perioden fra 8. januar 2014 til 12.
februar 2014.
p2 har anmeldt x, registreret revisor p3 og p4 til københavns vestegns politi … for bedrageri som følge af identi-
tetstyveri i forbindelse med stiftelsen af s aps.
p2 har forklaret …, at x var hendes arbejdsgiver. i december 2013 pågik drøftelser mellem p2 og x angående et even-
tuelt medejerskab for p2 af en café beliggende i ….. p2 har forklaret, at hun udbad sig dokumenter udleveret til gen-
nemsyn, inden hun ville indgå endelig aftale om et potentielt medejerskab og underskrive dokumenter til brug for
etablering af et sådant samarbejde. ifølge p2 udbad x sig kopi af hendes sygesikringsbevis og kørekort, således at x
kunne få udarbejdet oplæg til dokumenter. kopi af sygesikringsbevis og kørekort blev udleveret til x.
stiftelsen af s aps blev anmeldt og digitalt underskrevet af registreret revisor p3 16. januar 2014 …, bl.a. på bag-
grund af kopi af p2 sygesikringsbevis og kørekort.
efterfølgende blev p2 bekendt med, at hun var registreret som stifter af og direktør for s aps. hun udbad sig at blive
afregistreret fra selskabet, og hun blev afregistreret som direktør for selskabet pr. 12. februar 2014.
dette tyder på, at p2 var tiltænkt at skulle virke som stråmand.
med virkning pr. 12. februar 2014 blev p1 registreret som direktør for s aps. p1 er efter det oplyste xs kæreste. p2
har oplyst, at p1 – så vidt p2 er orienteret - ikke var bekendt med og ikke havde indvilliget i, at hun indtrådte som di-
rektør for s aps.
det har ikke været muligt i forbindelse med konkursbehandlingen at komme i kontakt med p1.
selskabets lejemål
der foreligger en erhvervslejekontrakt …, dateret 18. november 2013, mellem selskab6 a/s, c/o selskab4 aps, på den
ene side, og ”selskab5 aps” på den anden side. lejekontrakten lader til at være underskrevet af x på lejers vegne. le-
jekontrakten angår en cafe beliggende ….. skovlunde. lejemålet skulle træde i kraft 1. januar 2014. ved et tillæg til
erhvervslejekontrakten …, dateret 3. februar 2014, blev lejemålet afstået til s aps. tillægget lader til at være under-
skrevet af x på selskabets vegne.
                                                         -5-
bankforhold
på mødet i skifteretten 20. maj 2014 og ved efterfølgende møder har x oplyst, at s aps ikke havde nogen bankkonto.
efterfølgende har jeg konstateret, at selskabet har forsøgt at etablere en bankkonto i nordea. kontoen blev pga. mang-
lende oplysninger om selskabets forhold tilsyneladende registreret i p2s og p1s navne ...
p2 har oplyst, at x bad hende oprette en konto for selskabet.
p2 har forklaret, at hun i forbindelse med oprettelse af bankkonto i nordea erfarede, at hun var blevet indsat som stif-
ter og direktør i selskabet og dermed havde været udsat for identitetstyveri.
af købekontrakten angående ”firma10”… fremgår det, at køber overtog forretningens dankortmaskine.
x har oplyst, at s aps som følge af den manglende bankkonto ikke kunne tage imod dankortbetaling fra gæsterne, og
at gæsterne blev henvist til at hæve kontanter i nærmeste hæveautomat.
p2 har forklaret, at der dagligt blev betalt med dankort i cafeen, og at cafeen delte to terminaler med ”firma9”, som
må antages at være selskab7 aps …, der er taget under konkursbehandling 31. juli 2014.
der er ikke indgået dankortbetalinger på kontoen i nordea ... det må antages, at kontoen til dankortaftalen tilhørte
selskab7 aps.
manglende indeholdelse af a-skat, am-bidrag, moms m.v.
selskabet var ikke registreret … som indeholdelsespligtigt med hensyn til a-skat, am-bidrag m.v. der er ikke indika-
tioner af nogen art af, at der er indberettet og betalt a-skat, am-bidrag m.v.
forud for konkursen blev der efter det oplyste udbetalt netto-lønninger til ansatte, dvs. efter træk af a-skat mv. løn-
ningerne blev ikke udbetalt af s aps.
som en del af bogføringsmaterialet foreligger der dog lønsedler i forhold til en række personer, hvor der for visse an-
satte er angivet ”selskab3 aps”…, som arbejdsgiver, mens der for andre ansatte er angivet selskab7 aps … som ar-
bejdsgiver.
p2 har fremsendt betalingsdokumentation for sine lønbetalinger fra (på vegne) selskab7 aps …, hvoraf fremgår, at
betalingsafsender var selskab7 aps.
en anden tidligere ansat, p5, har oplyst, at der ikke blev afregnet a-skat, am-bidrag m.v. i forhold til hendes udbe-
talte lønninger.
selskabet var ikke momsregistreret. der er heller ikke indikationer af nogen art af, at der er afregnet moms i forhold til
den omsætning, der må antages at have fundet sted.
bogføring, sammenblanding af økonomi m.v.
på baggrund af min anmodning om udlevering af selskabets bogføring og det tilhørende bogføringsmateriale (under-
liggende bilag) har jeg fået udleveret et usb-stik med materiale.
materialet indeholder økonomirapporter og bogføringsbilag. det kan dog betvivles, hvorvidt materialet reelt vedrører
s aps. eksempelvis indeholder bogføringsmaterialet transaktionslister … trukket ud af kasseapparat med dagens om-
sætning. på transaktionslisterne angives virksomhedsnavnet ”firma9”.
jeg henviser i den forbindelse også til det anførte ovenfor om, at selskabet ikke havde en bankkonto, mens transakti-
onslisterne viser, at en del af omsætningen blev betalt med dankort.
af de udleverede daglige kasserapporter … udarbejdet i forbindelse med slutning af arbejdsdagen fremgår det, at der
dagligt var en (mindre) kontant beholdning. p2 har oplyst, at x dagligt hentede caféens kontante omsætning.
                                                             -6-
      hverken den kontantbetalte del af omsætningen eller den dankortbetalte del af omsætningen kan ses at være tilgået
      selskabet.
      for så vidt angår den dankortbetalte del af omsætningen henvises der til afsnittet ovenfor. for så vidt angår den kon-
      tantbetalte del af omsætningen formodes den i et vist omfang at være anvendt til betaling af udgifter relateret til sel-
      skabets drift. det resterende beløb blev afhentet af x, og der foreligger ingen oplysning om, hvad beløbet er anvendt
      til.
      på baggrund af det anførte ovenfor må det lægges til grund, at bogføringen for s aps – i det omfang den udleverede
      bogføring angår dette selskab - er sammenblandet med andre virksomheders bogføring …”
synspunkter
kurator har i sit processkrift til støtte for påstanden anført:
      ”… til støtte for den nedlagte påstand gøres det gældende, at x har varetaget forretningsførelsen af s aps groft
      uforsvarligt ved, at
       selskabet er stiftet uden midler,
       stiftelsen af selskabet må antages at være sket ved identitetstyveri, uden den angivelige stifters kendskab,
       selskabets likviditet blev ind- og udbetalt via andre bankkonti end selskabets, formentligt via en konto oprettet i
      selskab7 aps’ navn, i det omfang likviditeten ikke har været ind- og udbetalt kontant,
       der ikke er indberettet og betalt a-skat, am-bidrag m.v. overfor skat af lønninger, trods der er indeholdt a-
      skat, am-bidrag m.v. i forbindelse med udbetaling af lønninger til medarbejdere,
       at der ikke er angivet, opgjort og betalt moms,
       der må antages at være fragået selskabet betydelige midler gennem udbetalinger fra dagens omsætning til x til
      formål uvedkommende for selskabet,
       selskabets virksomhed i betydeligt omfang er sammenblandet med andre virksomheder, uden nogen driftsmæssig
      begrundelse herfor,
       der ikke er bogført på forsvarlig måde,
       der er pådraget gæld overfor kreditorer (leverandører m.fl.) i forhold til andre driftssteder end selskabets registre-
      rede adresse, og uden oplysning om tilknytning mellem selskabet og de andre driftssteder, og uden at selskabet på no-
      get tidspunkt kan antages at have været i stand til at opfylde dets forpligtelser.
      x må på den baggrund anses for uegnede til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed …”.
sø- og handelsrettens afgørelse
efter de foreliggende oplysninger, som ikke er bestridt af x eller p1, lægger sø- og handels-
retten til grund, at selskabet i den periode, hvor p1 var registret som direktør, men den reelt
ledelse lå hos x, ikke har indberettet og betalt a-skat, am-bidrag m.v. overfor skat af løn-
ninger, selvom der er indeholdt a-skat, am-bidrag m.v. i forbindelse med udbetaling af løn-
ninger til medarbejdere, at selskabets likviditet blev ind- og udbetalt via andre bankkonti
end selskabets, i det omfang likviditeten ikke har været ind- og udbetalt kontant, at der ikke
er angivet, opgjort og betalt moms, at der må antages at være fragået selskabet betydelige
                                               -7-
midler gennem udbetalinger fra dagens omsætning til x til formål uvedkommende for sel-
skabet, at selskabets virksomhed i betydeligt omfang er sammenblandet med andre virk-
somheder uden nogen driftsmæssig begrundelse herfor, at der ikke er bogført på forsvarlig
måde, og at der er pådraget gæld overfor kreditorer i forhold til andre driftssteder end sel-
skabets registrerede adresse, og uden oplysning om tilknytning mellem selskabet og de an-
dre driftssteder, og uden at selskabet på noget tidspunkt kan antages at have været i stand til
at opfylde dets forpligtelser.
henset til ovenstående finder sø- og handelsretten samlet set, at x har gjort sig skyldig i
groft uforsvarlig forretningsførelse, og at han derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en
erhvervsvirksomhed.
herefter, og under hensyn til hans handlemåde og omstændighederne i øvrigt, finder sø- og
handelsretten, at det er rimeligt at pålægge x konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157,
stk. 1 og 2.
den pålagte karantæne løber i tre år, jf. § 158, stk. 1, og regnes fra det tidspunkt, hvor ken-
delsen er endelig.
x betaler sagens omkostninger.
                                      derfor bestemmes:
x pålægges konkurskarantæne i tre år.
x betaler inden 14 dage sagens omkostninger med 10.000 kr.
                                       jeanette melchior
                    -8-
                 (sign.)
              ___ ___ ___
     udskriftens rigtighed bekræftes
sø- og handelsretten, den 5. februar 2015