text:
                                             dom
afsagt den 22. december 2014
s-15-11
                                     assens havn
                                     (advokat henrik kleis)
                                     mod
                                     navigators management (uk) limited
                                     navigators syndicate 1221 lloyd´s london
                                     (advokat henrik nissen)
sagens baggrund og parternes påstande
denne dom angår alene spørgsmålene om værneting og lovvalg, der er udskilt til særskilt
forhandling og afgørelse, jf. retsplejelovens § 253, og har været forhandlet mundtligt i retten.
den materielle sag angår et krav om erstatning for skader på assens havn, som sagsøgeren
(assens havn) har rejst direkte over for forsikringsselskabet navigators management (uk)
limited (herefter navigators), der er ansvarsforsikringsselskab for det skib, der forvoldte
skaderne på havnen. det pågældende skib var ejet af saga shipping & trading ltd., men var
befragtet som bareboat af skåne entreprenad service ab, der senere er gået konkurs.
navigators forsikringsbetingelser indeholder en klausul om lovvalg og værneting, og det
udskilte spørgsmål angår, om denne klausul kan gøres gældende overfor assens havn med
den virkning, at der ikke kan føres retssag i danmark, og at sagen derfor skal afvises..
navigators har påstået, at sagen skal afvises.
                                                - 2 -
assens havn har påstået frifindelse for afvisningspåstanden, således at sagen fremmes.
de øvrige påstande i sagen er følgende:
assens havn har påstået, at navigators skal betale 1.310.536 kr. med tillæg af procesrente fra
22. januar 2010.
navigators har (ud over den principale påstand om afvisning) subsidiært påstået frifindelse
og mere subsidiært frifindelse mod betaling af et efter rettens bestemmelse mindre beløb.
oplysninger i sagen
en række sukkerroedyrkere indgik i efteråret 2007 aftale med skåne entreprenad service
(herefter ses) om transport af sukkerroer til en fabrik i nykøbing falster. en del af
transporten skulle foregå med skib fra assens til nakskov. til brug for denne sejlads
chartrede ses slæbebåde og pramme. i forbindelse med besejlingen af assens havn opstod
der forskellige skader på kajanlægget. de for denne sag relevante skader skete den 24.
november 2007.
assens havn forsøgte at opnå sikkerhed for omkostningerne til udbedring hos ses og
foretog i januar 2008 søarrest i blandt andet slæbebåden sea endeavour i. sea endeavour i
var ejet af saga shipping & trading ltd (st. vincent & grenadinerne), men var bareboat
befragtet af ses, der havde tegnet en p&i (= protection & indemnity) forsikring hos
navigators.
retten i nykøbing falster bestemte ved deldom af 17. december 2009 blandt andet, at assens
havn havde søpant for kravet i sea endeavour i. dommen blev anket til østre landsret og
efter 3. instansbevilling også til højesteret, som ved dom af 18. november 2010 henholdsvis
4. december 2012 begge stadfæstede, at arresten i sea endeavour i var lovlig.
                                                - 3 -
ved dom af 12. december 2013 bestemte retten i nykøbing, at ses som reder var ansvarlig
for de eventuelle skader som den ansvarspådragende handling havde medført, og at
skaderne kunne opgøres til 1.241.886,57 kr. dommen er anket til østre landsret, hvor den er
under forberedelse og endnu ikke er berammet til hovedforhandling.
nærværende sag har efter ønske fra parterne været udsat på ankesagen i østre landsret,
dog ikke for så vidt angår de formelle spørgsmål, som behandles i denne dom.
assens havn har oplyst, at nærværende sag er anlagt mod navigators, idet værdien af det
arresterede skib antageligt ikke vil kunne dække det opgjorte krav, som følge af at skibet nu
har ligget stille i 6 år, og da selskabet ses nu er taget under konkursbehandling.
forsikringspolicen
den omtvistede forsikringspolice indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
      ”…
      policy – protection & indemnity
      policy no: rmaml0702076
      in accordance with your instructions we have effected the following cover. please examine this
      document carefully and notify us immediately if it is incorrect, or does not meet your
      requirements.
      this is to certify that in accordance with the authorization granted under the contract
      rmaml0702076 to mainpro ab, insured 100 % with certain underwriters at lloyd’s, and in
      consideration og the premium specified herein, the said underwriters are hereby bound to
      insure in accordance with the term and conditions contained herein or endorsed hereon.
      …
      assured: skånes entreprenad service ab as charterers
      and
      saga shipping, kingston as owners
      insured object:
      vessel: m/tug “sea endeavour”…
      …
      choice of law and jurisdiction
      this insurance shall be governed by and construed in accordance with the law of england and
      wales and each party agrees to submit to the exclusive jurisdiction of the courts of england and
      wales.
      …”
                                                 - 4 -
policen er underskrevet for mainpro ab den 21. august 2007. der er enighed om, at mainpro
er svensk forsikringsmægler.
af navigators’ forsikringsvilkår fremgår det:
      ”…
      section a
      risks insured
      in consideration of the premium paid as agreed hereunder, the insurer will indemnify the
      insured or the insured’s executors, administrators and/or successors for such loss and/or
      damage and/or expense as the insured in respect of the vessel(s) named herein has become
      liable to pay and has paid in the capacity as agreed for the liabilities, risks, events and/or
      happenings described herein.
      …
      7) law, practice and dispute resolution
      this insurance shall be governed by and construed in accordance with english law and, in
      particular, be subject to and incorporate the terms of the marine insurance act 1906 and any
      statutory modification thereto. this insurance, including any dispute arising under or in
      connection with it, shall also be subject to the exclusive jurisdiction of the high court in
      london.
      …”
af en forsikringsbegæring fremgår det:
      “…
      navigators                                                                       protection
      &indemnity
      insurance application form (01.01.04)
      section i – producing agent/broker
      name of broker/agent:                  [ikke udfyldt]
      …
      section ii – applicant’s details:
      name and address:       skånes entreprenad service ab
                                 västra vemmenhög 146
                                 se-274 93 skurup
                                 sweden
                                 owners and operators
      …”
korrespondance
assens havn anmeldte den 22. december 2009 erstatningskrav på foreløbigt 2.510.000 kr. i
ses’ konkursbo med henvisning til dom fra retten i nykøbing falster. af anmeldelsen
fremgår det, at konkursboet anmodes om at bekræfte, at kravet er omfattet af ses’ konkurs
                                                     - 5 -
af hensyn til assens havns krav direkte krav mod navigators efter forsikringsaftalelovens §
95, stk. 2.
assens havn skrev samme dag til navigators repræsentant p&i scandinavia aps:
       ”…
       please find attached my letter of today with enclosures to the bankruptcy estate og skåne
       entreprenad service ab (ses).
       the court of nykøbing falster has decided that ses is the liable party (rather than the owners of
       carrier 5 and sea endeavour i) towards my clients, assens havn and as ses is bankrupt i
       therefore lodge a claim against the p&i insurers of ses in accordance with danish act on
       insurance contracts sec. 95(2) for my client’s loss in connection with the damage to pier, head,
       wharf, quay etc. in late 2007. i trust that you recall the facts of the case.
       the claim is currently assessed to dkk 2,510,000 but will be subject to final review of the court
       as the case continues in respect to ab nestor/carrier 5. the letter is to put you and navigators
       on notice to intervene in the court case if navigators intend to dispute the amount.
       …”
kurator i ses’ bo kvitterede for anmeldelsen af fordringen ved brev af 21. januar 2010.
kurator oplyste, at boet forventedes sluttet uden dækning til uprioriterede krav. det er
ubestridt, at konkursboet heller ikke senere har givet nogen dividende til kravet.
assens havn skrev den 22. februar 2010 til p&i scandinavia aps, og vedlagde brevet fra
kurator i ses’ konkursbo. det fremgår blandt andet:
       ”…
       this means that the underwriters/navigators are directly liable towards my client according to
       the danish act on insurance contracts sec. 95(2) for the losses caused by ses as charterers of
       the sea endeavour i.
       …
       please note that if on settlement is made, my client will commence legal proceedings in
       denmark directly against navigators despite any jurisdiction clauses agreed between ses and
       navigators; such clause can not be invoked against my client to the detriment of my client’s
       rights according to the danish act on insurance.
       …”
parternes synspunkter
                                                 - 6 -
for assens havn er der i det væsentligste procederet i overensstemmelse med det
sammenfattende processkrift, hvoraf fremgår:
     ”…
     sagsøger gør overordnet gældende, at (i) dansk ret finder anvendelse i spørgsmålet om
     sagsøgers direkte krav mod sagsøgte, og (ii) at der er værneting for sagsøgers krav mod
     sagsøgte i danmark efter domsforordningen artikel 11, stk. 2.
     lovvalg
     sagsøger gør gældende, at sagsøgte ikke har godtgjort, at forsikringsbetingelserne fremlagt som
     bilag a og b var en del af aftalegrundlaget for forsikringen eller på anden måde accepteret af
     forsikringstager, skåne entreprenad service ab. der er derfor heller ikke godtgjort, at engelsk
     ret er aftalt med skåne entreprenad service ab eller på anden måde finder anvendelse. engelsk
     ret er utvivlsomt ikke er aftalt med sagsøger.
     det gøres endvidere gældende, at indholdet af engelsk ret ikke er dokumenteret fra sagsøgtes
     side og derfor heller ikke af denne grund kan anvendes i sagen.
     såfremt bilag a og b måtte være en del af aftalegrundlaget, gøres det gældende, at indholdet af
     bilag a og b ikke kan påberåbes i forhold til sagsøger, i det omfang indholdet strider mod
     sagsøgers ret til at fremme et direkte krav mod sagsøgte ved det i domsforordningen art. 11,
     stk. 2 fastsatte værneting; mere herom nedenfor.
     i dansk ret har skadelidte utvivlsomt ret til et direkte krav mod skadevolders
     ansvarsforsikringsselskab i tilfælde af skadevolders konkurs, tvangsakkord eller gældssanering,
     jf. forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, og der henvises til bemærkningerne til lovforslag l 169
     om forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2 i folketingstidende 2002-03, tillæg a, side 4375ff;
     bemærkningerne er gengivet i dommen u.2013.2785h, side 9ff.
     det er gentagne gange fastslået i retspraksis og fremgår nu direkte af forsikringsaftalelovens §
     95, stk. 2, at skadelidte har et direkte krav mod skadevolders ansvarsforsikringsselskab i
     tilfælde af skadevolders konkurs. det er således ikke korrekt, når sagsøgte anfører, at alene
     hundeloven og færdselsloven indeholder hjemmel til et direkte krav mod et
     ansvarsforsikringsselskab. det særlige ved den lovpligtige ansvarsforsikring for køretøjer og for
     hunde er, at skadelidte i disse tilfælde uden videre kan rette sit krav direkte mod
     ansvarsforsikringsselskabet, uanset om betingelserne i forsikringsaftalelovens § 95 er opfyldt, jf.
     bemærkningerne til forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2 gengivet i dommen u.2013.2785h, side 9,
     første spalte. udover hundeloven og færdselsloven er der således også hjemmel i
     forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, til et direkte krav mod et ansvarsforsikringsselskab, hvis
     skadevolder er under konkurs, tvangsakkord eller gældssanering.
     det fremgår af note 45 i karnov om domsforordningens artikel 11, at der i england gælder
     lignende regler om direkte søgsmål mod skadevolders ansvarsforsikringsselskab. det kan
     derfor lægges til grund, at også efter engelsk ret har skadelidte et direkte krav mod
     skadevolders ansvarsforsikringsselskab ved skadevolders / forsikringstagers konkurs. sagsøger
     vil således også efter engelsk ret have et direkte krav mod sagsøgte, og det har derfor næppe
     større betydning om engelsk ret eller dansk ret anvendes på spørgsmålet om direkte krav mod
     sagsøgte.
                                              - 7 -
sagsøger gør dog under alle omstændigheder gældende, at dansk ret finder anvendelse efter
lovvalgsreglen om den individualiserende metode (da sagen har størst tilknytning til danmark)
og efter lex loci delicti reglen, som utvivlsomt indebærer anvendelsen af dansk ret, jf. note 45 i
karnov om domsforordningens artikel 11, stk. 2. den af sagsøgte påberåbte vestre landsrets
afgørelse u.2001.2137v – som er fra før ændringen af forsikringsaftalelovens § 95 – er ikke i
overensstemmelse hermed og har næppe væsentlig præjudikatværdi længere.
det bemærkes yderligere, at et eventuel lovvalg aftalt mellem skåne entreprenad service ab og
sagsøgte ikke binder sagsøger; sagsøger er slet ikke part i en sådan aftale om lovvalg.
det gøres gældende, at dansk ret og dermed forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, finder
anvendelse efter lex loci delicti reglen og den individualiserende metode til fastlæggelse af
lovvalg.
værneting
sagen er omfattet af domsforordningens afdeling 3 om forsikring, som er specialbestemmelser
om værneting i internationale forsikringsforhold.
det fremgår af domsforordningens artikel 11, stk. 2, jf. artikel 10, at der er værneting for et
direkte krav mod sagsøgte som ansvarsforsikringsselskab på det sted, hvor skadetilføjelsen er
foregået, forudsat at der er hjemmel til et direkte krav mod sagsøgte. hvis der således er
hjemmel i fx forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, vil der være værneting i danmark, da stedet for
skadetilføjelsen er nakskov havn.
som anført ovenfor giver forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, hjemmel til et direkte krav mod
sagsøgte, da skåne entreprenad service ab er konkurs, og der er derfor værneting for
sagsøgers krav efter domsforordningens artikel 11, stk. 2, jf. artikel 10, da skadetilføjelsen er
foregået i danmark.
det bestrides, at domsforordningens artikel 14 om værnetingsaftaler indenfor søforsikring
finder anvendelse. i denne sag foreligger der ikke en aftale indgået med sagsøger om
værneting. der foreligger måske en værnetingsaftale indgået med forsikringstageren, skåne
entreprenad service ab, men i forhold til sagsøger foreligger der ikke en ”aftale om
værneting”, jf. domsforordningens artikel 13, hvorfor betingelserne for anvendelse af
undtagelsen for søforsikring i domsforordningens artikel 14, jf. artikel 13, stk. 1, nr. 5 ikke er
opfyldte.
peter schlosser skriver i ef-tidende 1979 c-59/116, note 148:
”however, jurisdiction clauses in insurance contracts cannot be binding upon third parties. the
provisions of the second paragraph of article 10 concerning a direct action by the injured party are thus
not affected by such jurisdiction clauses.”
der henvises endvidere til note 52 i karnov om domsforordningens artikel 13. undtagelsen om
værnetingsaftaler indenfor søforsikring i domsforordningens artikel 14 finder således ikke
anvendelse.
sagsøgers adgang til at fremme et direkte krav mod sagsøgte (efter forsikringsaftalelovens § 95,
stk. 2) på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået efter domsforordningens artikel 11, jf.
artikel 10 indebærer, at sagsøger ikke er bundet af fx en værnetingsklausul i policen eller i
                                                  - 8 -
     forsikringsbetingelserne, hvis disse forhindrer eller på anden måde strider mod sagsøgers ret til
     at anlægge en retssag ved et i domsforordningen afdeling 3 fastsat værneting. sagsøgte kan
     således ikke påberåbe sig bilag a og b i forhold til sagsøger i det omfang, sagsøger efter
     indholdet af bilag a og b stilles ringere end forudsat i domsforordningen. det betyder, at en
     klausul om værneting i england i bilag a og b ikke kan påberåbes i forhold til sagsøger, idet
     sagsøgers ret til et direkte krav mod sagsøgte ved et værneting efter domsforordningen artikel
     11, stk. 2, da vil være uden reelt indhold.
     ligeledes kan sagsøgte ikke påberåbe sig forsikringsvilkår, som strider mod sagsøgers ret til at
     fremme et krav direkte mod sagsøgte efter forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2. hvis eksempelvis
     bilag a eller bilag b indeholder en såkaldt ”paid to be paid”-klausul, vil en sådan bestemmelse
     være uden virkning i forhold til sagsøger, idet bestemmelsen strider mod sagsøgers ret efter
     forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, til at rette et direkte krav mod sagsøgte i tilfælde af
     skadevolders konkurs.
     det af sagsøgte fremlagte materiale om ”paid to be paid”-klausulen godtgør ikke eksistensen af
     en sådan almindelig regel om eller accept af ”paid to be paid”-klausuler under engelsk ret,
     endsige at en ”paid to be paid”-klausul kan gøres gældende i forhold til et direkte krav mod
     skadevolders ansvarsforsikringsselskab ved skadevolders konkurs.
     de samme betragtninger gør sig gældende i forhold til lovvalgsklausulen om anvendelse af
     engelsk ret, og det gøres således gældende, at engelsk ret – hvis engelsk ret i øvrigt måtte være
     aftalt eller på anden måde finde anvendelse – alene kan anvendes på forsikringsforholdet, i det
     omfang engelsk ret ikke strider mod sagsøgers rettigheder efter forsikringsaftaleloven og
     adgangen til at fremme et direkte krav mod sagsøgte ved et i domsforordningens afdeling 3
     fastsat værneting.
     hvad angår den af sagsøgte påberåbte dom u.2013.2785h bemærkes det, at denne sag vedrørte
     spørgsmålet om, om en med forsikringstager aftalt selvrisiko kunne gøres gældende i forhold til
     den skadelidte tredjemand, der rejste et direkte krav mod sagsøgte. sagen for højesteret
     vedrørte således ikke spørgsmålet om værneting og domsforordningens præceptive regler,
     hvorfor dommen efter sagsøgers opfattelse er uden væsentlig relevans for nærværende sag.
     det bestrides som udokumenteret, at sagsøgers krav er forældet, men i øvrigt er spørgsmålet
     om forældelse efter sagsøgers opfattelse en materiel indsigelse og er således ikke omfattet af de
     formelle spørgsmål, retten på forhånd skal tage stilling til.
     …”
for navigators er der i det væsentligste procederet i overensstemmelse med det
sammenfattende processkrift, hvoraf fremgår:
     ”…
     om forsikringsforholdet
     det er sagsøgtes opfattelse, at værnetinget er afhængigt af lovvalget, jf. u 2001.2137 v hvor det
     anføres, at spørgsmålet om, hvorvidt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg mod indstævnte,
     må afgøres efter det lands regler, der i øvrigt skal anvendes ved sagens afgørelse.
                                           - 9 -
det er ligeledes sagsøgtes opfattelse, at skadelidte ikke får bedre ret end forsikringstager, jf. u
2013.2758 h, hvor det anføres, at et forsikringsselskab ikke er afskåret fra at gøre samme
indsigelser gældende over for skadelidte som overfor en konkursramt skadevolder.
skulle dansk ret finde anvendelse, er det sagsøgtes opfattelse, at den indgåede aftale om
engelsk værneting stadig er gyldig, da forholdet er omfattet af undtagelserne i
domskonventionen art. 13, jf. art. 14,2.
det fremgår af domsforordningens art. 13, at bestemmelserne om værneting kun kan fraviges
ved aftale, der vedrører en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i art. 14 nævnte
risici, art. 13, 5).
af art. 14 2. a) fremgår det, ansvar der hidrører fra brug eller drift ikke forbyder aftaler om
værneting ved forsikring af sådanne risici.
det er derfor sagsøgtes opfattelse, at den indgåede værnetingsaftale derfor er gyldig.
det er sagsøgtes opfattelse, at det med forsikringstager aftalte lovvalg er gyldigt. det fremgår
blandt andet af gennemførelsesloven fra 1984, der medtager forsikringsaftaler, og
bekendtgørelsen om lovvalg fra 1994 (bek. nr. 560 af 27/06/1994), der fastslår, at
lovvalgsbestemmelserne i blandt andet 2. skadesforsikringsdirektiv, skal gælde for de af
direktivet omfattede forsikringsaftaler.
af 2. skadesforsikringsdirektiv, blandt andet art. 7 h), fremgår det, at et udtrykkeligt aftalt
lovvalg er gyldigt.
sagsøgte er stadig af den opfattelse, at det er en betingelse for sagsøgtes direkte krav mod
sagsøgte, at der i national lov er hjemmel til direkte sagsanlæg, domsforordningen art. 11.2
sådanne bestemmelser om skadelidtes direkte krav mod et forsikringsselskab findes kun i
færdselsloven og hundeloven, jf. ivan sørensen, forsikringsret, 5. udg. pag. 11.
historisk er en p&i forsikring (’protection and indemnity’) karakteriseret ved at være en
forsikring, der dækker forsikringstagers tab – ikke skadelidtes.
        the insurance cover provided by p&i clubs, although often described as ’liability
        insurance’, has in fact traditionally been ‘indemnity insurance’. a liability insurer
        provides insurance against liabilities; whereas an indemnity insurer is required to
        indemnify the assured in respect of the discharge of those liabilities. the distinction
        between indemnity and liability policies is that payment ….
        p&i clubs, law and practice, fourth edition pag. 335.
forsikringsbegivenheden flyttes således fra skadens opståen til sikredes udbetaling til
skadelidte – princippet om ’pay to be paid’, som er en del af forsikringsaftalen mellem
forsikringstager og sagsøgte.
pay to be paid princippet er efter sagsøgtes opfattelse fuldt ud anerkendt under engelsk ret. det
er også sagsøgtes opfattelse, at de engelske bestemmelser om skadelidtes rettigheder mod
forsikringsgiver i henhold til third parties (rights against insurers) act 2010 og loven fra 1930
respekterer paid to be paid princippet, se p&i clubs, law and practice, fourth edition pag. 302,
hvor der anføres:
                                                  - 10 -
             accordingly, p&i clubs will continue to be able to rely on pay-to-be-paid provisions in
             their rules under english law, save in respect of claims for personal injury or death.
      antages det, at der skulle være værneting i danmark for sagsøgers krav, og at sagsøger skulle
      have et direkte krav mod sagsøgte, er det sagsøgtes opfattelse, at sagsøgers forpligtelser i
      henhold til forsikringsaftalen stadig skal afgøres efter engelsk ret.
      det er da også det, eu retten har valgt og fremgår tydeligt af forarbejderne til ’rom ii’, art. 18:
      ‘omfanget af forsikringsselskabets forpligtelser afgøres under alle omstændigheder ud fra den
      lov, der finder anvendelse på forsikringsaftalen’, forarbejdernes art. 14.
      sagsøgte kan derfor overfor sagsøger påberåbe sig samme indsigelser som overfor
      forsikringstager, herunder blandt andet bestemmelser om urigtige oplysninger (owner vs.
      charterer) og særlige klausuler (towage clauses).
      skulle retten nå frem til, at intet af ovenstående skulle være gældende og at sagsøgers krav i
      henhold til § 95 i forsikringsaftaleloven kan rejses direkte mod sagsøgte fuldstændigt
      uafhængigt af forsikringsaftalen mellem sagsøgte og forsikringstager, må kravet derfor være et
      deliktsretligt krav – og følge de deliktsretlige forældelsesregler.
      sagsøgers krav mod sagsøgte må i så fald være forældet i henhold til den almindelige
      forældelsesregel.
      …”
sø- og handelsrettens begrundelse og resultat
efter det foreliggende er der ikke grundlag for at betvivle, at den fremlagte forsikringspolice
og det omtvistede vilkår om lovvalg og værneting udgør den ansvarsforsikringsaftale, der er
indgået med navigators vedrørende det skadevoldende skib sea endeavour i. retten har
herved navnlig lagt vægt på, at det af forsikringspolicen eksplicit fremgår, at forsikringen
vedrører skibet sea endeavour i, samt at forsikringen dækker den omhandlede tidsmæssige
periode, og at forsikringspolicen fremstår som en sædvanlig ansvarsforsikringspolice.
det kan lægges til grund, at den omhandlede forsikring er en søforsikring, og at forsikringen
indeholder en særlig bestemmelse om lovvalg og værneting i england og wales. det fremgår
af ef-domsforordningens artikel 13, at de i øvrigt præceptive bestemmelser om værneting
kan fraviges ved aftale i visse tilfælde, blandet andet for søforsikringer, jf. artikel 13, nr. 5, jf.
artikel 14. aftalen om værneting kan derfor ikke tilsidesættes på grund af præceptivitet.
                                              - 11 -
det skadevoldende selskab, skåne entreprenad service ab, er gået konkurs, og spørgsmålet
er herefter, hvordan forsikringsaftalelovens § 95 nærmere skal forstås. bestemmelsen angår
den ret, skadelidte har til at søge erstatning direkte hos et forsikringsselskab, hvis
skadelidtes krav på erstatning er omfattet af sikredes konkurs. retten finder, at
bestemmelsen både efter sin ordlyd og sit formål må forstås sådan, at den skadelidte
indtræder i den sikredes ret imod selskabet, herunder også eventuelt særligt aftalte
forsikringsvilkår mellem parterne; som her aftalen om lovvalg og værneting i england og
wales.
som følge heraf er der ikke værneting i danmark for denne sag, og sagsøgtes påstand om
afvisning tages derfor til følge.
i sagsomkostninger skal assens havn betale 25.000 kr. til navigators. beløbet, der omfatter
udgifter til advokatbistand, er fastsat under hensyn til sagens udfald, karakter og omfang.
                                       thi kendes for ret:
sagen afvises.
assens havn skal inden 14 dage betale 25.000 kr. i sagsomkostninger til navigators
management (uk) limited, navigators syndicate 1221 lloyd’s london. beløbet forrentes
efter rentelovens § 8a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                      afsagt mandag den 30. december 2013
sag 226/2013
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t1
(advokat steen moesgaard, beskikket)
og
t2
(advokat henrik perregaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i lyngby den 20. december 2012 og af østre
landsrets 5. afdeling den 29. maj 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, poul søgaard, jytte scharling, henrik
waaben og oliver talevski.
påstande
dommen er anket af t1 og t2 med påstand om formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
anbringender
t1 og t2 har anført, at røveriet ikke kan henføres under strafskærpelsesbestemmelsen i
straffelovens § 288, stk. 2, da der ikke var tale om et egentligt hjemmerøveri, men om et
indbrud, der udviklede sig til et røveri. der forelå ikke det fornødne forudgående forsæt til at
begå vold i forbindelse med berigelsen. det er betænkeligt at fastslå forsæt ud fra en dolus
eventualis betragtning, idet dette vil indebære, at enhver listetyv, som overraskes og griber til
vold, kan dømmes for et egentligt hjemmerøveri.
                                                  - 2 -
ved lovændringen i 2011 vedrørende egentlige hjemmerøverier blev det forudsat, at straffen
skulle udmåles til det dobbelte af den straf, der ville være blevet fastsat før lovændringen. et
røveri af den foreliggende karakter ville før lovændringen have medført en straf lavere end
fængsel i 2 år og 6 måneder.
anklagemyndigheden har anført, at der efter landsrettens bevisvurdering ikke var tale om et
indbrud, der udviklede sig til et røveri, men om et egentligt hjemmerøveri, som er omfattet af
den tilføjelse til strafskærpelsesbestemmelsen i straffelovens § 288, stk. 2, der blev indført i
2011. landsrettens bevisresultat må forstås således, at de tiltalte havde forsæt til et egentligt
hjemmerøveri i form af dolus eventualis. der er ikke i forarbejderne til lovændringen be-
mærkninger om, at der kræves bevis for direkte forsæt eller sandsynlighedsforsæt til egentlige
hjemmerøverier.
lovændringen i 2011 indebærer, at der ved domfældelse for egentligt hjemmerøveri efter
straffelovens § 288, stk. 2, skal udmåles en straf på det dobbelte af, hvad straffen ville være
udmålt til før lovændringen. i skærpende retning må der i denne sag lægges vægt på, at røve-
riet er begået af flere i forening, og at de tiltalte udøvede grov vold. det er anklagemyndighe-
dens opfattelse, at straffen forud for lovændringen ville være blevet fastsat til 2 til 2 ½ års
fængsel. da der foreligger omstændigheder, som isoleret set er skærpende, bør straffen fast-
sættes til fængsel i 5 år. påstanden om skærpelse er nedlagt for at stille højesteret frit.
retsgrundlaget
ved lov nr. 760 af 29. juni 2011, som trådte i kraft den 1. juli 2011, blev der til den hidtidige
opregning af strafskærpende omstændigheder i straffelovens § 288, stk. 2, tilføjet ordene ”el-
ler fordi gerningsmanden er trængt ind i et privat hjem for at begå røveri”.
om ændringen fremgår af punkt 3.1.2 og 3.2 i de almindelige bemærkninger til lovforslaget
(l 209, folketingstidende a, 2010-2011, s. 3 ff.) bl.a.:
       ”3.1 gældende ret
       …
       3.1.2. efter anmodning fra justitsministeriet afgav rigsadvokaten i oktober 2009 en re-
       degørelse for strafniveauet i sager om røveri begået i private hjem. i redegørelsen angav
                                         - 3 -
rigsadvokaten også sin opfattelse af, om der kunne være brug for yderligere initiativer
med henblik på at sikre en skærpet strafferetlig vurdering på dette område.
rigsadvokaten anførte, at den øgede opmærksomhed og den særlige indsats på området
navnlig var rettet mod de egentlige hjemmerøverier - det vil sige røverier, hvor ger-
ningsmanden og offeret ikke har haft forudgående personlige relationer, hvor motivet
må antages at være en formodning om værdier i offerets hjem, og hvor gerningsmanden
er trængt ind i det private hjem, uanset at beboerne var hjemme.
rigsadvokaten anførte endvidere, at højesteret i en dom refereret i ugeskrift for rets-
væsen 2009, side 1410, mere generelt havde udtalt, at indtrængen i privat hjem for at
begå røveri er en selvstændig skærpende omstændighed, som må tillægges betydning
ved fastsættelse af straffen. desuden anførte rigsadvokaten, at det også i hovedparten
af de øvrige sager om egentligt hjemmerøveri udtrykkeligt af retten blev anset som en
skærpende omstændighed ved røveriet, at det var begået i privat hjem.
den samlede gennemgang af de domme, der var omfattet af kategorien egentligt hjem-
merøveri, viste efter rigsadvokatens opfattelse, at straffen lå i niveauet 2 år og 6 måne-
der til 3 års fængsel, når der ikke forelå særlig skærpende eller formildende omstændig-
heder.
for så vidt angår sagerne om røveri i privat hjem med motiv af hævn eller inddrivelse af
påstået gæld eller lignende og sagerne om indbrud, som udvikler sig til et røveri, anførte
rigsadvokaten, at domstolene også i disse sager generelt ved straffastsættelsen lagde
vægt på, at røveriet er begået i privat hjem. på baggrund af sagernes forskellighed fandt
rigsadvokaten det imidlertid vanskeligt at udtale sig mere præcist om straffeniveauet i
disse sager.
rigsadvokaten anførte, at den skærpede strafferetlige vurdering, som ligger i anklage-
myndighedens påstand om, at det skal anses som en selvstændig skærpende omstændig-
hed, at røveriet er begået i privat hjem, måtte anses for at have haft indflydelse på dom-
stolenes fastsættelse af straffen i skærpende retning. der kunne således siges at være
sket en skærpelse af strafniveauet, navnlig i sagerne om de egentlige hjemmerøverier.
rigsadvokaten fandt endvidere, at der ved højesteretsdommen var fastlagt et vist -
strengt - strafniveau for egentlige hjemmerøverier, og at det var slået fast, at det skal an-
ses for en selvstændig skærpende omstændighed, at et røveri begås i et privat hjem. på
den baggrund fandt rigsadvokaten ikke behov for yderligere initiativer til sikring af en
skærpet strafferetlig vurdering på området. rigsadvokaten fandt dog, at det ville være
nyttigt at følge strafudmålingen i sager om de egentlige hjemmerøverier i endnu en pe-
riode for derved at sikre fortsat opmærksomhed på området.
justitsministeriet anmodede i overensstemmelse hermed rigsadvokaten om at udarbejde
en fornyet udtalelse om straffene i sager om egentlige hjemmerøverier.
rigsadvokaten iværksatte herefter en ny midlertidig underretnings- og forelæggelses-
ordning i sager om egentlige hjemmerøverier og udarbejdede på den baggrund en ny re-
degørelse, der omfatter by- og landsretsdomme, hvor dommen er afsagt i perioden fra
den 1. juli 2009 til den 1. juli 2010.
                                                  - 4 -
       den samlede gennemgang af dommene viste efter rigsadvokatens opfattelse, at normal-
       straffen for egentlige hjemmerøverier fortsat ligger i niveauet 2 år og 6 måneder til 3 års
       fængsel. straffastsættelsen i den enkelte sag vil dog - ligesom i andre straffesager - altid
       ske efter en konkret vurdering af sagens samlede omstændigheder i både skærpende og
       formildende retning.
       rigsadvokatens redegørelser er optrykt som bilag til dette lovforslag.
       3.2. lovforslagets udformning
       regeringen ser med stor alvor på røverier begået i private hjem. det skyldes, at der er
       tale om en forbrydelse, som i sagens natur kan udgøre en meget voldsom belastning for
       ofrene. et hjemmerøveri er således et endog særdeles groft angreb på den enkeltes ret til
       at kunne opholde sig sikkert og trygt i sit eget hjem.
       i overensstemmelse med den i pkt. 1 nævnte aftale mellem regeringsparterne, dansk
       folkeparti og kristendemokraterne foreslås der med dette lovforslag en skærpelse af
       straffen for egentlige hjemmerøverier, hvilket vil sige røverier, hvor gerningsmanden og
       offeret ikke har haft forudgående personlige relationer, hvor motivet må antages at være
       en formodning om værdier i offerets hjem, og hvor gerningsmanden er trængt ind i det
       private hjem, uanset at beboerne var hjemme (jf. de ovenfor nævnte redegørelser fra
       rigsadvokaten).
       det er hensigten med forslaget, at egentlige hjemmerøverier fremover som udgangs-
       punkt skal anses for at være røveri af en sådan grov beskaffenhed, at forholdet henføres
       under strafskærpelsesreglen i straffelovens § 288, stk. 2, hvorefter strafferammen er
       fængsel i indtil 10 år. det tilsigtes samtidig, at straffen i de pågældende sager forhøjes
       til det dobbelte i forhold til den straf, der hidtil har været fastsat af domstolene, således
       at straffen som udgangspunkt vil være 5 års fængsel.
       fastsættelsen af straffen vil fortsat bero på domstolenes konkrete vurdering i det enkelte
       tilfælde af samtlige omstændigheder i sagen, og det angivne strafniveau vil kunne fravi-
       ges i op- og nedadgående retning, hvis der i den konkrete sag foreligger skærpende eller
       formildende omstændigheder, jf. herved de almindelige regler om straffens fastsættelse
       i straffelovens kapitel 10.
       der tilsigtes med forslaget ikke i øvrigt en skærpelse af straffen for røveri.
       der henvises til lovforslagets § 1, nr. 2.”
de specielle bemærkninger til bestemmelsen svarer til det, som er anført under punkt 3.2 i de
almindelige bemærkninger.
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål er, om det røveri, som t1 og t2 er fundet skyldige i, er omfattet af
straffelovens § 288, stk. 2. i bekræftende fald er spørgsmålet, hvad straffen skal udmåles til.
                                                  - 5 -
om straf for hjemmerøveri efter straffelovens § 288, stk. 2
efter straffelovens § 288, stk. 2, kan straffen stige til fængsel i 10 år, når et røveri er af særlig
grov beskaffenhed, herunder ”fordi gerningsmanden er trængt ind i et privat hjem for at begå
røveri”.
det fremgår af forarbejderne, at det citerede led i straffelovens § 288, stk. 2, som udgangs-
punkt omfatter ”egentlige hjemmerøverier”, dvs. røverier, hvor gerningsmanden og offeret
ikke har haft forudgående personlige relationer, hvor motivet må antages at være en formod-
ning om værdier i offerets hjem, og hvor gerningsmanden er trængt ind i det private hjem,
uanset at beboerne var hjemme. uden for anvendelsesområdet falder indbrud, der udvikler sig
til et røveri, og i øvrigt røverier i private hjem med motiv af hævn eller inddrivelse af påstået
gæld eller lignende.
i modsætning til et indbrud, der udvikler sig til et røveri, skal gerningsmanden ved et egentligt
hjemmerøveri have forsæt til at begå røveri senest på det tidspunkt, hvor den pågældende er
trængt ind i det private hjem. højesteret finder, at der ikke i ordlyden af straffelovens § 288,
stk. 2, eller i forarbejderne er belæg for at antage, at der kræves bevis for forsæt i form af di-
rekte forsæt eller sandsynlighedsforsæt. er der fornødent bevismæssigt grundlag, er forsæt i
form af dolus eventualis tilstrækkeligt.
det fremgår af forarbejderne, at det tilsigtes, at straffen for et egentligt hjemmerøveri, der
omfattes af straffelovens § 288, stk. 2, forhøjes til det dobbelte i forhold til den straf, der hidtil
har været fastsat af domstolene, således at straffen som udgangspunkt vil være fængsel i 5 år.
i forarbejderne er det i den forbindelse på baggrund af to redegørelser fra rigsadvokaten for-
udsat, at normalstraffen for egentlige hjemmerøverier da lå i niveauet 2 år og 6 måneder til 3
års fængsel. det anføres samtidig i forarbejderne, at fastsættelsen af straffen vil bero på dom-
stolenes konkrete vurdering i det enkelte tilfælde af samtlige omstændigheder i sagen, og at
det angivne strafniveau vil kunne fraviges i op- eller nedadgående retning, hvis der i den kon-
krete sag foreligger skærpende eller formildende omstændigheder.
forarbejderne må efter højesterets opfattelse forstås således, at udgangspunktet er, at straffen
for et egentligt hjemmerøveri, der er omfattet af straffelovens § 288, stk. 2, skal fastsættes til
fængsel i 5 år. udmålingen af straffen i det enkelte tilfælde må dog bero på en konkret vurde-
ring af samtlige omstændigheder i sagen. det bemærkes herved, at højesteret i dom af 10.
                                                 - 6 -
marts 2009 (gengivet i ufr 2009 s. 1410) har udtalt, at grovheden af egentlige hjemmerø-
verier kan variere meget betydeligt.
den konkrete sag – er der tale om et egentligt hjemmerøveri?
t1 og t2 har anført, at røveriet ikke kan henføres under straffelovens § 288, stk. 2, da der
ikke var tale om et egentligt hjemmerøveri, men om et indbrud, der udviklede sig til et røveri.
der forelå således ikke det fornødne forudgående forsæt til at begå vold i forbindelse med
berigelsen.
højesteret kan i den foreliggende sag ikke efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse
vedrørende skyldspørgsmålet, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk.
1, nr. 4, modsætningsvis. højesteret kan imidlertid tage stilling til, om landsretten har anvendt
forsætsbegrebet rigtigt, og om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund af landsret-
ten, herunder vedrørende de tiltaltes subjektive forhold, kan begrunde, at der foreligger for-
sæt, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 3.
landsrettens flertal har lagt til grund, at t1 og t2 sammen gik ind i huset medbringende en
flaske, som t2 forinden havde anbragt i livremmen, efter at den tidligere havde været i hans
rygsæk. det er videre lagt til grund, at t1 var bekendt med, at t2 medbragte den tomme fla-
ske, der i givet fald kunne bruges som våben. det er desuden lagt til grund, at t1 og t2 gik
ind i huset ca. kl. 18.40, at der var en bil i carporten, at lågen til haven var åben, at de ved
bagdøren passerede en rollator, at bagdøren var ulåst, og at fjernsynet var tændt, da de kom
ind i huset, hvilket de senest må have konstateret, da de kom ind i husets gang. det er endelig
lagt til grund, at t1 og t2 gik ind i huset i den hensigt at berige sig, selv om de må have anset
det for sandsynligt, at forurettede – som de vidste, var en ældre mand – var hjemme.
landsrettens flertals præmisser må forstås således, at flertallet fandt det godtgjort, at t1 og t2
allerede på det tidspunkt, hvor de trængte ind i forurettedes hjem, må have indset, at det var
sandsynligt, at forurettede var hjemme, og at de med henblik på at berige sig muligvis skulle
anvende vold eller trussel om øjeblikkelig anvendelse af vold, samt at de accepterede denne
mulighed for det tilfælde, at det faktisk måtte forholde sig på denne måde. t1 og t2 havde
derfor efter landsrettens flertals opfattelse allerede på det tidspunkt, hvor de trængte ind i hu-
set, det fornødne forsæt (i form af dolus eventualis) til røveri.
                                                 - 7 -
højesteret finder, at landsretten har anvendt forsætsbegrebet korrekt, og at de faktiske om-
stændigheder, som er lagt til grund af landsretten, kan begrunde, at der foreligger forsæt. hø-
jesteret tiltræder herefter, at der er tale om et egentligt hjemmerøveri omfattet af straffelovens
§ 288, stk. 2.
den konkrete sag – straffastsættelsen
i den foreliggende sag blev røveriet begået om aftenen af to gerningsmænd i forening over for
en ældre, svagelig person. der blev udøvet grov vold omfattet af straffelovens § 245. røveriet
var dog ikke nøjere planlagt, forurettedes skader var forholdsvis begrænsede, og udbyttet var
alene en nøgle.
efter en samlet vurdering finder højesteret, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at ned-
sætte straffen, der er fastsat til fængsel i 5 år.
konklusion
højesteret stadfæster landsrettens dom.
t1 og t2 har fortsat været fængslet under anken.
                                        thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t1 og t2 skal solidarisk betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret, dog
skal de hver især betale salæret til den for dem beskikkede forsvarer.


text:
                                            udskrift
                                                 af
                             sø- & handelsrettens dombog
                                           ____________
                                               dom
afsagt den 24. november 2005 af sø- og handelsretten sammensat af vicepræsident michael
b. elmer og de sagkyndige medlemmer, direktør kai frederiksen og direktør søren rath-
mann.
sag h 77/04                            marche airways srl.
                                       (advokat mogens bach)
                                       mod
                                       aktieselskabet af 10.9.1971 (tiger airways)
                                       (advokat søren agerbo)
indledning og påstande
i forbindelse med drøftelser om køb af et pilatus porter fly til faldskærmsudspring betalte
marche airways srl. (i det følgende: marche) et depositum på 20.000 usd til aktieselskabet
af 10.9.1971 (tiger airways) (i det følgende tiger).
      tiger havde udgift til 100 timers inspektion og til fornyelse af det danske luftdygtig-
hedsbevis, indtil flyet blev overtaget af køberen, som efter den endelige købekontrakt var
locafit spa (i det følgende: locafit), af hvilket selskab marche derefter leasede flyet. i for-
bindelse med handlens gennemførelse afholdt tiger endvidere udgifter til køberens inspek-
tion af flyet og til notar i forbindelse med underskrivelsen af det endelige bill of sale.
      marche har nedlagt påstand om, at tiger skal tilbagebetale de 20.000 usd med proces-
rente fra sagens anlæg den 5. februar 2004.
                                               - 2 -
       tiger, der er enig i, at marche har krav på tilbagebetaling af det deponerede beløb, har
påstået frifindelse, subsidiært mod betaling af et mindre beløb, under anbringende af, at ti-
ger over for marche kan modregne de nævnte udgifter.
sagsfremstilling
i begyndelsen af 2002 skulle marche bruge en flyvemaskine i forbindelse med en konkurren-
ce i faldskærmsudspring og indledte derfor forhandlinger med tiger, der via internettet hav-
de udbudt en flyvemaskine af mærket pilatus porter pc6 b2-h4 til salg.
       den 12. april 2002 skrev antonio guzzo på vegne marche til hans peter kristensen fra
tiger og spurgte, om marche kunne låne flyet fra den 25. april 2002 til den 5. maj 2002 til
brug for et faldskærms-boogie. marche tilbød at deponere 20.000 usd, således at beløbet kun
skulle refunderes, hvis parterne efterfølgende indgik en endelig købekontrakt. flyet blev
imidlertid aldrig udlånt.
       den 8. maj 2002 overførte marche 20.000 usd til tigers bank i danmark med angivel-
sen:
       ”earnest to bind the bargain of purchase of your aircraft pilatus porter pc6 b2h4
       oy-sfh”.
den 26. maj 2002 skrev hans peter kristensen på vegne tiger til antonio guzzo, marche, at
tiger ville forny flyets luftdygtighedsbevis, der ville udløbe den 28. juni 2002, og til brug her-
for bestille en 100 timers inspektion.
       den 31. maj 2002 svarede antonio guzzo, at marche var villige til at dække ”mulige
tab” ved en levering af flyet efter udløbet af luftdygtighedsbeviset.
       tiger fik herefter foretaget 100-timers inspektion af flyet for 113.404 kr., ligesom tiger
betalte 7.760 kr. til statens luftfartsvæsen for at få luftdygtighedsbeviset fornyet.
       med henblik på indgåelse af den endelige købekontrakt underskrev tigers repræsen-
tanter den 12. juli 2002 et bill of sale, men da locafit ikke kunne godkende denne af hensyn
til registrering i italien, måtte tiger den 16. juli 2002 underskrive et nyt for notaren i roskil-
de, hvilket kostede 2.000 kr.
                                                  - 3 -
       den endelige købekontrakt, som tiger og locafit underskrev den 17. juli 2002, fastsatte
bl.a. følgende:
          ”…
          1.2.       condition of the aircraft.
          the aircraft shall be delivered in complete and operative state including all fixed
          and loose equipment including the following
          a) in “as is” condition with all maintenance logs of airframe and engine to date
          b) free and clear of all liens and encumbrancies of whatever nature
          c) with danish certificate of airworthiness
          d) duly signed danish caa bill of sale
          …
          3.2.       inspection by the buyer
          the buyer shall have acces to the aircraft at such places the seller may de-
          signate, prior to delivery, for the purpose of inspection of the aircraft by the
          buyer’s duly authorized personnel. such inspection shall be at no cost and ex-
          penses to the seller and shall not interfere with the operation of the aircraft.
          ….
          5.         certificate of airworthiness
          the aircraft shall have a valid certificate of airworthiness from the danish
          caa.
          …”
købesummen var 659.400 eur, for hvis modtagelse tiger den 17. juli 2002 kvitterede på en
faktura af 16. juli 2002.
       i overensstemmelse med købekontraktens punkt 3.2 blev der udført en købsinspektion
af flyet, der ifølge faktura af 27. august 2002 kostede 14.324 kr., men da locafit undlod at be-
tale, blev fakturaen betalt af tiger.
forklaringer
antonio guzzo har forklaret, at de 20.000 usd var et depositum. det er efter hans opfattelse
ikke rigtigt, at marche foruden købesummen skulle betale for 100 timers inspektionen, luft-
dygtighedsbeviset, købsinspektionen og notaren.
                                                 - 4 -
hans peter kristensen har forklaret, at handlen oprindeligt skulle have været gennemført
meget tidligere, og således længe inden luftdygtighedsbeviset udløb den 28. juni 2002. det
var kun muligt at forny luftdygtighedsbeviset, hvis flyet tillige fik foretaget en 100 timers in-
spektion. da antonio guzzo i sin mail af 31. maj 2002 og i telefonsamtaler havde oplyst at
marche ville dække udgifterne til fornyelsen af luftdygtighedsbeviset, bestilte han 100 timers
inspektionen og betalte for det nye luftdygtighedsbevis. det oprindelige bill of sale blev un-
derskrevet den 12. juli 2002, men de blev nødt til underskrive et nyt for notaren i roskilde
den 16. juli 2002, idet locafits repræsentanter, der først var ankommet til danmark den 14.
juli 2002, af hensyn til registreringen i italien ikke ville godkende den tidligere underskrevne.
parternes synspunkter
marches advokat har gjort gældende, at beløbet på 20.000 usd var et depositum, som tiger
skulle refundere, hvis handlen gennemførtes. købesummen fastsattes i købekontrakten til
659.400 euro og omfattede alle omkostninger forbundet med leveringen af flyet, herunder
omkostningerne til luftdygtighedsbeviset, 100 timers inspektionen, købsinspektionen og no-
taren. tiger har derfor ikke noget krav, som kan benyttes til modregning, og da slet ikke over
for marche, som ikke kan identificeres med locafit, der er en selvstændig juridisk person.
tigers advokat har gjort gældende, at handlen oprindeligt skulle have været afsluttet, inden
luftdygtighedsbevisets gyldighedsperiode udløb. det beroede på marches forhold, at hand-
len først kunne gennemføres i juli 2002. marche skal derfor betale udgiften til fornyelse af
luftdygtighedsbeviset, herunder for 100 timers inspektionen. parterne havde aftalt, at mar-
che skulle dække disse udgifter, hvilket bekræftedes af antonio guzzos e-mail af 31. maj
2002, hvorefter marche ville dække mulige tab ved levering af flyet efter luftdygtighedsbevi-
sets udløb, og af parternes telefoniske drøftelser. marche skal også afholde udgifterne til no-
taren den 16. juli 2002, idet denne udgift blev afholdt alene af hensyn til registreringen af fly-
et i italien. efter købekontraktens pkt. 3.2 skal køberen betale udgiften til købsinspektionen,
hvorfor tiger også kan modregne denne udgift. det er uden betydning, om marche eller lo-
cafit er skyldner for modkravene, idet kravene udspringer af samme retsforhold som mar-
ches krav om tilbagebetaling af depositum, og idet marche må identificeres med locafit, der
                                              - 5 -
alene af finansieringsmæssige årsager kom til at stå som køber i stedet for marche, i hvis in-
teresse købsaftalen blev indgået.
sø- og handelsrettens afgørelse
der er enighed mellem parterne om, at marche har krav på at få tilbagebetalt de 20.000 usd,
som marche havde betalt i depositum.
       marches betaling af dette depositum skete i forbindelse med de forhandlinger om køb
af flyet, som resulterede i købekontrakten af 17. juli 2002.
       ved købekontraktens pkt. 1.2 forpligtede tiger sig til at levere flyet ”in complete and
operative state … including … danish certificate of airworthiness … [and] duly signed…
danish caa bill of sale”, og pkt. 5 uddybede dette ved at fastslå, at flyet skulle have “a
valid certificate of airworthiness from the danish caa”.
       gyldigheden af flyets luftdygtighedsbevis ville være udløbet den 28. juni 2002, med-
mindre tiger sørgede for at få det forlænget og i den forbindelse fik gennemført den nød-
vendige 100 timers inspektion. under de forudgående forhandlinger var parterne vel inde
på, om køberen på forskellige punkter skulle afholde visse yderligere udgifter, men tiger og
marche har forskellige opfattelser af, hvordan de uklare udtalelser i mailkorrespondancen
skal forstås, og der må derfor lægges afgørende vægt på den endelige købekontrakt af 17. juli
2002, som var konciperet af tiger, og hvorefter tiger påtog sig at levere flyet med gyldigt
luftdygtighedsbevis, uden at locafit helt eller delvis skulle refundere tiger udgiften hertil,
og på, at tiger den 17. juli 2002 uden forbehold kvitterede for modtagelsen af den fulde kø-
besum på 659.400 eur. tiger kan herefter hverken over for locafit eller marche rejse krav
om betaling af udgiften til fornyelse af luftdygtighedsbeviset og til 100 timers inspektionen,
som i øvrigt var nødvendiggjort af, at tiger selv havde brugt flyet i 100 timer.
       efter købekontraktens punkt 3.2 skulle køberen selv afholde alle omkostninger i for-
bindelse med køberens inspektion af flyet. retten finder det naturligt, at tiger med henblik
på at sikre købsaftalens gennemførelse lagde udgifterne til denne inspektion ud for køberen,
og tiger har således et krav mod locafit på betaling af dette beløb.
       i overensstemmelse med købekontraktens pkt. 1.3.d) leverede tiger flyet med ”duly
signed danish caa bill of sale”, idet det udfærdigede bill of sale var tilstrækkeligt til at re-
                                                - 6 -
gistrere handlen i det danske luftfartøjsregister, jf. ordene ”danish c[ivil] a[viation]
a[uthority] bill of sale”. locafits krav om underskrift af bill of sale for notar og den heraf
følgende udgift for tiger havde sammenhæng med de formelle krav for registrering af købet
af flyet i det italienske luftfartøjsregister, og denne udgift skal derfor afholdes af køberen,
locafit.
       retten finder, at tigers krav mod locafit om refusion af udgiften til locafits inspektion
af det købte fly og af udgiften til underskrift for notar udspringer af samme retsforhold som
marches krav mod tiger om tilbagebetaling af marches depositum i forbindelse med hand-
len, idet marche lod den handel, som det pågældende depositum skulle sikre, gennemføre
ved, at locafit købte flyet og derefter leasede det til marche. da hovedkrav og modkrav ud-
springer af samme retsforhold, er tiger berettiget til som nedenfor nærmere bestemt at mod-
regne sine krav mod locafit på refusion af udgiften til locafits inspektion af det købte fly og
af udgiften til underskrift for notar, i alt 16.324 kr., i marches krav på tilbagebetaling af de-
positum.
       efter sagens udfald finder retten, at tiger skal betale marche sagsomkostninger med
16.000 kr., hvoraf 3.050 kr. udgør retsafgift inkl. berammelsesafgift, mens den resterende del
er til dækning af marches omkostninger til advokat.
                                thi kendes for ret
aktieselskabet af 10.9.1971 (tiger airways) skal inden 14 dage til marche airways srl. betale
20.000 usd med fradrag af 16.234 dkk med procesrente fra den 5. februar 2004 og 16.000 kr.
i sagsomkostninger.
                 kai frederiksen                michael b. elmer       søren rathmann
                                               (sign.)
                                            ___ ___ ___
                                  udskriftens rigtighed bekræftes
            - 7 -
p.j.v. sø- og handelsretten,


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt fredag den 22. januar 2016
sag 74/2015
dansk journalistforbund som mandatar for kjeld hansen og nils mulvad
(advokat tyge trier)
mod
landbrug & fødevarer som mandatar for
a1-a5
(advokat håkun djurhuus)
og
sag 75/2015
fødevarestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat peter biering)
mod
landbrug & fødevarer som mandatar for
a1-a5
(advokat håkun djurhuus)
i tidligere instans er afsagt kendelse af østre landsrets 14. afdeling den 6. februar 2015.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, thomas rørdam, jon stokholm,
oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
i 2008-2011 gennemførte fødevarestyrelsen en undersøgelse for at afprøve metoder til at fast-
slå, om der er mrsa i svinebesætninger. i undersøgelsen indgik 48 besætninger. undersøgel-
sen viste, at 34 besætninger, herunder – efter det oplyste – de fem indkærede landmænds, var
mrsa-positive. den 14. marts 2012 anmodede journalisterne kjeld hansen og nils mulvad
                                                - 2 -
om aktindsigt i undersøgelsens oplysninger om, hvilke svinebesætninger der ved undersøgel-
sen var konstateret mrsa-positive.
den 9. juli 2014 anlagde landbrug & fødevarer som mandatar for de fem landmænd retssag
med henblik på at forhindre, at der gives aktindsigt i metodeafprøvningsundersøgelsen. sagen
er henvist til landsretten i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1. efterfølgende er dansk
journalistforbund indtrådt som hovedintervenient i retsssagen som mandatar for de to journa-
lister, der har søgt om aktindsigt. landsretten har besluttet at udskille spørgsmålene om,
hvorvidt landbrug & fødevarers søgsmål skal afvises eller tillægges opsættende virkning, til
særskilt behandling, jf. retsplejelovens § 253.
denne kæresag angår, om søgsmålet fra landbrug & fødevarer som mandatar for de fem
landmænd skal afvises, fordi landmændene ikke har retlig interesse i søgsmålet. afvises
søgsmålet ikke, er spørgsmålet, om søgsmålet skal tillægges opsættende virkning.
påstande
fødevarestyrelsen har nedlagt påstand om afvisning af søgsmålet, subsidiært at søgsmålet
ikke tillægges opsættende virkning.
dansk journalistforbund som mandatar for kjeld hansen og nils mulvad har nedlagt føl-
gende påstande:
principalt:               i.1. afvisning af søgsmålet.
subsidiært:               ii.2. landbrug & fødevarer som mandatar for a1-a5 skal anerkende,
                          at søgsmålet ikke har opsættende virkning, og at udlevering af oplys-
                          ninger om svinebesætninger med mrsa-smitte til kjeld hansen og
                          nils mulvad er berettiget.
                          ii.2b. landbrug & fødevarer som mandatar for a1-a5 skal aner-
                          kende, at søgsmålet ikke har opsættende virkning bortset fra en eller to
                          svinebesætninger angivet af højesteret, og at udlevering af oplysnin-
                                                - 3 -
                         ger om svinebesætninger med mrsa-smitte til kjeld hansen og nils
                         mulvad er berettiget.
mere subsidiært:         frifindelse af fødevarestyrelsen.
landbrug & fødevarer som mandatar for a1-a5 har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
folketingets ombudsmands endelig redegørelse i sagen af 6. juni 2014 er offentliggjort i om-
budsmandens beretning for 2014 (fob 2014-8). redegørelsen indeholder en beskrivelse af de
oplysninger om stigmatiseringsrisiko, der var en del af ombudsmandens bedømmelsesgrund-
lag. dette materiale omfattede:
      ”1) det etiske råds udtalelse vedr. anvendelse af antibiotika
      2) det etiske råds arbejdspapir 3
      3) masterprojekt: oplevelse af sammenhæng hos bærere af meticillin resistente
      staphylococcus aureus (mrsa)
      4) weekendavisens artikel ‘fællesskabets dilemma’ af den 17. januar 2014
      5) information fra statens serum institut om stigmatisering (5 mails)”
udtalelsen nævnt under punkt 1 blev vedtaget af det etiske råd på rådets årsmøde den 19.
december 2013. af udtalelsen fremgår bl.a.:
      ”dilemma 2: forebyggelse af smitte
      at være bærer af antibiotika-resistente bakterier indebærer en smitte risiko. smitte kan
      indebære medicinske risici og sociale belastninger.
      ikke-smittede bør beskyttes imod smitte. det kan tale for brug af isolation, tvangsforan-
      staltninger, osv. ikke-smittede bør også have mulighed for at bestemme, hvilke smitteri-
      sici de vil udsætte sig for. dette taler for åbenhed om smittekilder, f.eks. i form af of-
      fentlighed om inficerede dyrebestande eller indberetningspligt om kendskab til smittede
      personer. for bærere af resistente bakterier kan sådanne tiltag imidlertid være stigmati-
      serende, krænkende og indebære indgreb i den enkeltes frihed. erfaringsmæssigt har det
      endvidere medført, at bærertilstand i højere grad er blevet skjult, og dermed at risikoen
      for smitte er steget.”
af det etiske råds ”arbejdspapir 3: sociale aspekter” nævnt under punkt 2 fremgår bl.a.:
                                                 - 4 -
       ”stigmatisering og smitsom sygdom
       …
       eksempel 2: mrsa i danmark
       i 2008 søgte journalist (a) om aktindsigt i statens serum instituts information om,
       hvilke svinebedrifter, der var inficeret med mrsa. et afslag blev begrundet med, at in-
       formationen ville kunne skade de smittede landmænd økonomisk, og at aktindsigt desu-
       den ville besværliggøre det fremtidige samarbejde med landmændene. ombudsmanden
       vurderede sagen og fandt afslaget velbegrundet for så vidt angår risikoen for at udpege
       bestemte landmænd. til grund for afgørelsen lagde han beretninger fra en hygiejnesy-
       geplejerske i nordjylland om tilfælde af stigmatisering af landmænd og deres familier
       og ansatte. ifølge hendes udsagn har man set en del tilfælde, hvor ægtefæller til land-
       mænd er blevet mobbet på deres arbejdspladser, fx ved at kollegaer undgik dem; børn af
       svineproducenter blev angivelig mødt med mistænksomhed i dagsinstitutionerne; og an-
       satte fra inficerede bedrifter har haft svært ved at finde nyt arbejde. i sammenhæng med
       webmediet […]s offentliggørelse af adresser på to inficerede bedrifter, mistede land-
       mændene ifølge de fremlagte oplysninger indtægter og ansatte sagde op. af den efter-
       følgende debat fremgår det dog, at en del af baggrunden for opsigelsen var, at land-
       mændene ikke havde fortalt deres ansatte, at bedriften var inficeret.
       statens serum institut har udtalt, at hvis man offentliggjorde lister over mrsa-infice-
       rede bedrifter, ville konsekvensen være, at landmændene ville nægte at indgå i undersø-
       gelserne. det ville vanskeliggøre myndighedernes arbejde med at følge smittesituatio-
       nen.
       nyere undersøgelser fra sverige viser, at patienter kan opleve mrsa-smitte som stærkt
       stigmatiserende. de smittede følte sig beskidte og som en fare for deres omgivelser.
       mange frygtede at blive afvist. ikke mindst uvidenhed blandt såvel patienter som perso-
       nale medførte unødig frygt, isolation og lidelse.”
masterafhandlingen nævnt under punkt 3 er udarbejdet af alice løvendahl sørensen, hygiej-
nesygeplejerske i region midtjylland, i december 2012. i afhandlingen anføres bl.a.:
       ”borgerne oplever det at være bærer af mrsa som en uklar og forvirrende tilstand
       mellem sundhed og sygdom. undersøgelsen identificerer kernekategorien ”mangelfuld
       information”, som udløser følelser som forvirring og utryghed, meningsløshed, stress og
       vrede. dette resulterer i manglende compliance, bekymringer for fremtiden og stigmati-
       sering.”
den under punkt 4 nævnte artikel blev bragt i weekendavisen den 17. januar 2014. af artik-
len fremgår bl.a.:
       ”sidste år mærkede etisk råds […] truslen på nærmeste hold. hans 10-årige datter
       havde et sår i mundhulen, der ikke ville hele. hun blev podet og fik besked på, at det
       var en mrsa-bakterie. familien fik besked om at vaske hjemmet ned med sprit. de fik
       udleveret en særlig sæbe, som skulle bruges de næste dage. de turde ikke invitere andre
                                                 - 5 -
       ind i huset. datteren blev rask, men fik udleveret et særligt id-kort, som hun skal frem-
       vise de næste to år, hvis hun besøger et sygehus. ‘det begynder også at have sociale
       konsekvenser for dem, der bliver smittet’, siger […]. ‘når vi ikke kan behandle menne-
       sker, som bærer på en bakterie, der er farlig for os andre, så er der en risiko for, at vi
       mennesker reagerer med stigmatisering og social eksklusion. det er et andet dilemma,
       vi skal forholde os til. det kommer til at påvirke den måde, vi er sammen på.”
den information fra statens serum institut, som er nævnt under punkt 5, er mails fremsendt
til statens serum institut fra en række sundhedsfaglige personer, som beskriver deres erfarin-
ger med mrsa og stigmatisering.
af en mail af 30. januar 2014 fremgår bl.a.:
       ”jeg har ikke de store erfaringer med cc398, men på baggrund af vore personer med
       ”human” mrsa, kan jeg få meget kolde fødder med hensyn til eventuel offentliggø-
       relse af oplysninger om at der på dette landbrug er ”smitte”.
       vore erfaringer med børn i daginstitutioner, er den at vi opfordrer forældre til ikke at
       oplyse om at barnet er bærer af mrsa, da det har vist sig, at så vil ingen lege med det
       barn og vi har oplevet at forældre til ikke smittede børn, forlangte at barnet blev taget ud
       af vuggestuen.
       det var i starten af neonataludbruddene, og da der ifølge sundhedsstyrelsens vejledning,
       kun er oplysningspligt overfor besøg i sundhedsvæsnet, har vi opfordret til at undlade
       oplysning om bærertilstand. nogle forældre, har så oplyst alligevel, og har så oplevet
       stigmatisering af barnet. vi så jo det samme med aids børn i min ungdom. jeg har
       også oplevet det med børn i tb behandling, selvom de var langt inde i behandlingen og
       på ingen måde smittefarlige, så var der forældrestorm på den pågældende skole.
       men […], vi har vel også tavshedspligt, så man kan da ikke udlevere sundhedsoplysnin-
       ger til pressen, så mister vi da helt befolkningens tillid. vi betragter jo personerne på et
       landbrug med mrsa hos svinene, som værende i risikozone og potentielle smittebærer,
       og at udpege dem er vel et brud på loven om helbredsoplysninger.”
af en mail af 3. februar 2014 fremgår bl.a.:
       ”i region sjælland har vi i skrivende stund ikke udbredte eksempler på stigmatisering
       begrænset til personer med cc398.
       under 10 % af vores samlede mrsa tilfælde udgør cc398. 35 % af disse har ikke
       kontakt til svinebesætninger.
                                              - 6 -
     -   flere borgere melder om manglende forholdsregler, ved kontakt med sygehuse eller
         lægeklinikker, da der er en misforstået opfattelse om, at cc398 ikke smitter mellem
         mennesker!
     -   sundhedspersonale bosiddende på svinebesætninger, uden konstateret mrsa, ople-
         ver pres fra kollegaer om, at blive kontrol podet, og anses i arbejdsrelation, at være
         en smitterisiko.
     derimod har vi udfordringer for vores mrsa personer med humane stammer.
     de borgere i region sjælland med børn under 2 år, oplever i større grad stigmatisering,
     end f.eks. borgere på plejehjem.
     …
     - de afvises i mødre grupper.
     - de får færre planlagte besøg fra sundhedsplejersker
     - planlagte besøg på børneafdelinger aflyses.
     - de installeres ved indlæggelse i depoter, uden vinduer og håndvask, gr. mangel på
         enestuer.
     - flere har været henvist til parkeringsplads areal, for derefter at blive ringet op når de
         måtte finde sig på den pågældende afdeling.”
af en mail af 4. februar 2014 fremgår bl.a.:
     ”blandt de 14 bærere og 4 pårørende var sidstnævnte en meget almindelig reaktion, som
     f.eks. medførte, at bedsteforældre undlod at besøge deres børn og børnebørn, at man
     undlod at besøge personer i familien, som man betragtede som særligt sårbare – f.eks.
     gamle forældre eller spædbørn, eller at man trak sig tilbage fra eller blev udelukket fra
     mødregrupper eller lignende aktiviteter i lokalområdet, da alle vidste, man var smittet.
     nogle beskrev, hvordan deres omgivelser fysisk trak sig tilbage fra dem; at de ikke læn-
     gere fik knus og kram af nære familiemedlemmer eller venner; at deres børns legekam-
     merater ikke måtte komme på besøg; at det var svært at få en kommunal pasning o. lign.
     andre beskrev, hvordan sundhedsvæsenet (tandlæger, praktiserende læger) afviste at
     tage dem ind – eller blev meget forvirrede og ikke vidste, hvad de skulle gøre, og at de
     følte sig som pestramte eller urene.
     flere oplevede problemer mht. deres arbejde, og var generelt bekymrede for at miste
     dette, og en informant fortalte, hvordan han havde mistet et godt beskæftigelsesjob.
     flere blev sygemeldt på ubestemt tid, da arbejdsgiverne var bekymrede for smitterisi-
     koen.
     ovenstående eksempler blev beskrevet mere eller mindre detaljeret under interviewene.
     en enkelt græd voldsomt under hele samtalen, og flere gav, som beskrevet i mit speci-
     ale, udtryk for både bitterhed, vrede og tristhed.”
af en yderligere mail af samme dag, 4. februar 2014, fremgår bl.a.:
                                               - 7 -
       ”fra region sjælland og fra region hovedstaden har vi ligeledes modtaget eksempler
       på stigmatisering.
       problematikken er som anført landsdækkende – og som vi havde ventet er den ikke for-
       skellig fra mrsa398 til andre mrsa typer.”
landbrug & fødevarer har for højesteret fremlagt et stort antal artikler og læserbreve mv.
med henblik på at belyse, at landmændene er i risiko for at blive stigmatiseret, hvis der gives
aktindsigt.
anbringender
fødevarestyrelsen har til støtte for afvisningspåstanden navnlig anført, at landbrug & føde-
varer og de fem landmænd ikke har retlig interesse i at få prøvet fødevarestyrelsens afgørelse
om aktindsigt, som de ikke er adressat for og heller ikke har væsentlig og individuel interesse
i.
fødevarestyrelsens afslag på at give landmændene partsstatus i aktindsigtssagen er i overens-
stemmelse med det forvaltningsretlige princip om, at kun den, der søger aktindsigt i en sag
eller et dokument, er part i aktindsigtssagen. derimod er den eller de juridiske eller fysiske
personer, oplysningerne i aktindsigtssagen angår, ikke part i sagen. allerede fordi landmæn-
dene ikke er parter i aktindsigtssagen, har de ikke den fornødne retlige interesse i et civilt
søgsmål.
i retspraksis stilles også krav om, at en søgsmålsinteresse skal være aktuel. oplysningerne fra
metodeafprøvningsundersøgelsen er ikke ajourførte og ikke retvisende for mrsa-billedet i
dag, hvor mellem 63 % og 70 % af alle svinebesætninger er inficerede. kravet om aktualitet
er derfor ikke opfyldt.
lovgiver har i offentlighedsloven taget stilling til, i hvilke tilfælde der gælder en pligt til at
inddrage den, som en begæring om aktindsigt angår, nemlig kun hvor der begæres aktindsigt i
personalesager. de oplysninger, som aktindsigtssagen angår, er miljøoplysninger. i forarbej-
derne til miljøoplysningsloven er det endda forudsat, at den, som miljøoplysningerne angår,
ikke kan anses for at være part eller klageberettiget i aktindsigtssagen.
                                                - 8 -
landmændene har andre effektive retsmidler til rådighed. de kan anlægge sag mod journali-
sterne efter medieansvarsloven, anmelde journalisterne til politiet for overtrædelse af straffe-
loven, indlede en forbudssag eller anlægge en erstatningssag.
landsrettens kendelse er udtryk for en væsentlig lempelse af betingelserne for at anlægge
retssager til prøvelse af afgørelser truffet af offentlige myndigheder, herunder i sager om akt-
indsigt i oplysninger om andre personer eller virksomheders forhold. den eneste betingelse
vil i realiteten være, at en sagsøger anlægger sag og påberåber sig muligheden for stigmatise-
ring. en ubestemt risiko for stigmatisering kan ikke begrunde retlig interesse i et søgsmål, når
der ikke foreligger konkrete beviser for en sådan stigmatisering. der er tale om et vidtræk-
kende resultat, som også berører ombudsmandens rolle i aktindsigtssager. som en refleks-
virkning af landsrettens afgørelse risikerer det snævert afgrænsede partsbegreb, som fødeva-
restyrelsen og andre myndigheder anvender i dag, at skulle genovervejes og muligvis lempes.
fødevarestyrelsen har til støtte for påstanden om, at landmændenes søgsmål ikke skal tillæg-
ges opsættende virkning, navnlig anført, at efter grundlovens § 63, stk. 1, er det klare ud-
gangspunkt, at et søgsmål til prøvelse af en offentlig myndigheds afgørelse ikke tillægges
opsættende virkning.
højesteret har i ufr 1994.823 h fastlagt de kriterier, der indgår i vurderingen af, om et søgs-
mål skal tillægges opsættende virkning. efter kendelsen beror afgørelsen på en afvejning af
det offentliges interesse i, at gennemførelsen af afgørelsen ikke udsættes, over for arten og
omfanget af den skade, den pågældende kan blive påført, ligesom det tillægges betydning, om
der efter en foreløbig vurdering foreligger et rimeligt grundlag for påstanden om ugyldighed.
adgangen til at tillægge et søgsmål opsættende virkning anvendes med forsigtighed og kun i
klare tilfælde. kriterierne svarer til de kriterier, eu-domstolen anvender i sin lige så restrik-
tive praksis.
ingen af de nævnte kriterier er opfyldt. navnlig to tungtvejende offentlige hensyn taler imod
opsættende virkning. for det første de hensyn til åbenhed, ytringsfrihed og demokrati, som
reglerne om aktindsigt hviler på. for det andet hensynet til den forvaltningsretlige proces i
                                              - 9 -
aktindsigtssager, der ikke bør kunne afspores med et søgsmål om opsættende virkning som
det foreliggende.
hensynet til, at offentligheden ikke opnår kendskab til oplysningerne, der er indhentet i 2011,
og ikke nødvendigvis er udtryk for svinebesætningernes status i dag, er ikke så tungtvejende,
at det kan begrunde opsættende virkning. der er heller ikke dokumentation for stigmatisering
af landmændene. den risiko, der måtte være for stigmatisering, må desuden antages at eksi-
stere uafhængigt af, om der gives aktindsigt.
der er ikke rimeligt grundlag for at betvivle gyldigheden af fødevarestyrelsens afgørelse om
aktindsigt. afgørelsen hviler på ombudsmandens grundige redegørelse, som ikke er i strid
med dansk ret, eu-retten eller med den europæiske menneskerettighedskonvention.
dansk journalistforbund har tilsluttet sig fødevarestyrelsens anbringender.
vedrørende spørgsmålet om opsættende virkning har dansk journalistforbund supplerende
anført, at søgsmålet er en nydannelse og endda på et område, hvor opsættende virkning vil
være særskilt betænkelig, da der reelt er tale om en blokering af nyhedsformidlingen angå-
ende et så centralt samfundsanliggende som mrsa. opsættende virkning vil have karakter af
censur af kjeld hansens og nils mulvads journalistiske formidlingsarbejde, som er beskyttet
af artikel 10 i den europæiske menneskerettighedskonvention og praksis fra den europæiske
menneskerettighedsdomstol.
fortolkningen af grundlovens § 63 og anvendelse af den dommerskabte ret, som er etableret
ved ufr 1994.823 h, må ske med udgangspunkt i det centrale overordnede retsgode om pres-
sefrihed og offentlighed angående miljømæssige anliggender, som artikel 10 beskytter. den
tungtvejende interesse i, at gennemførelsen af fødevarestyrelsens afgørelse om aktindsigt
ikke udsættes, suppleres i denne sag af den særskilte interesse, som journalisterne varetager
som repræsentanter for offentligheden. den hidtidige journalistiske dækning skal udbygges
via aktindsigten fra fødevarestyrelsen, herunder med den kritiske vinkel på industriens og
myndighedernes håndtering af mrsa.
                                                - 10 -
kjeld hansen og nils mulvad har i medfør af miljøoplysningsdirektivet og miljøoplysnings-
loven et retskrav på aktindsigt i miljøoplysningerne i metodeafprøvningsundersøgelsen fra
2011. aktindsigten vil angive de knap 50 besætninger, altså erhvervsvirksomheder, som er
registreret i chr. aktindsigten vil derimod ikke omfatte ejerne eller de ansatte i konkrete
virksomheder. de smittede personer vil typisk ikke være ejeren af virksomheden, men ansatte
som passer svinene i kortere eller længere perioder. det må sammenholdes med, at virksom-
hedens ejer eller forpagter kan ændres over tid. identiteten på smittebærere i 2010/2011 vil
ikke på nogen måde fremgå af aktindsigtsmaterialet.
landmændene har ikke fremlagt konkrete oplysninger om individuel risiko for skade og der-
med løftet bevisbyrden for, at de vil lide et uopretteligt tab, hvis der gives aktindsigt. skulle
højesteret trods dette finde, at en eller to individuelle landmænd har løftet bevisbyrden, må
opsættende virkning begrænses til den eller disse landmænd, jf. herved den nedlagte påstand
ii.2b.
landbrug & fødevarer har over for afvisningspåstandene navnlig anført, at der ikke kan slut-
tes modsætningsvis fra det forhold, at de fem landmænd ikke var part i aktindsigtssagen, til, at
de ikke har søgsmålskompetence. landmændene har en konkret, væsentlig og individuel inte-
resse i at få prøvet, om fødevarestyrelsen er berettiget til at offentliggøre oplysninger om, at
landmændenes svinebesætninger blev fundet positive for mrsa i 2011.
landmændenes prøvelsesret er direkte sikret ved grundlovens § 63, stk. 1, 1. pkt. da land-
mændene har medvirket frivilligt og under løfte om anonymitet i en videnskabelig undersø-
gelse, er deres interesser også direkte værnet af århuskonventionens artikel 4, stk. 4, litra g,
miljøoplysningsdirektivets artikel 4, stk. 2, litra g, og miljøoplysningslovens § 4, litra c, samt
af § 12 og § 13 i den dagældende offentlighedslov.
offentliggørelse indebærer i hvert fald en væsentlig risiko for, at landmændenes navne og
adresser (bedriftens adresse er sædvanligvis sammenfaldende med landmændenes bopæls-
adresse) koblet med oplysninger om, at landmændenes besætninger er fundet mrsa-positive,
vil kunne betyde social stigmatisering af landmændene, deres ægtefæller og børn. der er tal-
rige beretninger om, at børn af landmænd, hvis besætninger er fundet positive, ikke længere
inviteres med til børnefødselsdage, ikke kan deltage i gymnastikundervisningen i skolen, lige-
                                               - 11 -
som der er eksempler på social udstødelse af landmandens ægtefælle og landmanden selv
samt ydmygende gener ved kontakt med sundhedsvæsenet. at følgevirkningerne af offentlig-
gørelse vil være særdeles alvorlige og byrdefylde for landmændene og deres familier er påvist
ved de forklaringer, der er afgivet for landsretten, og af det meget omfattende bilagsmateriale,
der er fremlagt i sagen.
ombudsmanden har heller ikke villet udelukke, at oplysningerne kan undtages aktindsigt, og
har alene udtalt sig i forhold til det for ham fremlagte materiale. den dokumentation, om-
budsmanden efterspørger flere steder i sin redegørelse, nødvendiggør bevisførelse i traditionel
forstand. en sådan bevisførelse har ikke været mulig i forbindelse med den administrative
behandling af sagen eller behandlingen for ombudsmanden og forudsætter indenretlig prø-
velse.
de alternative retsmidler, fødevarestyrelsen nævner, er uanvendelige for landmændene, og de
væsentlige skadevirkninger, landmændene udsættes for, hvis de offentligt hænges ud, vil være
uoprettelige.
vedrørende spørgsmålet om opsættende virkning har landmændene henvist til den afvejning,
landsrettens kendelse er udtryk for af på den ene side hensynet til at undgå, at landmændene,
deres familier og muligvis tillige deres ansatte, stigmatiseres, og på den anden side offentlig-
hedens interesse i at få kendskab til navne og adresser på de landmænd, hvis besætninger i
forbindelse med en frivillig videnskabelig undersøgelse blev testet positive for mrsa for
mere end ca. fem år siden. der er ingen grund til, at meddelelse af aktindsigt ikke kan afvente
udfaldet af den materielle sag.
de oplysninger, der søges aktindsigt i, er baseret på forkerte, ikke længere aktuelle oplysnin-
ger (for to af landmændenes vedkommende), som i øvrigt er forældet og ikke har undergået
nogen form for opdatering, siden metodeafprøvningsundersøgelsen blev offentliggjort i 2011.
disse forhold taler i sig selv med styrke for, at landmændene ikke hænges ud.
både det forhold, at fødevarestyrelsen i sin oprindelige afgørelse gav afslag på aktindsigt, og
landsrettens kendelse viser, at landmændene har rimelig udsigt til at få medhold. den allerede
                                                 - 12 -
for landsretten og til dels for højesteret gennemførte bevisførelse har desuden tilvejebragt den
dokumentation for stigmatisering, ombudsmanden efterlyste i sine redegørelser.
retsgrundlag
offentlighedsloven
regler om aktindsigt
i § 13, stk. 1, nr. 6, i den tidligere offentlighedslov, lov nr. 572 af 19. december 1985, hedder
det:
      ”§ 13. retten til aktindsigt kan begrænses i det omfang, det er nødvendigt til beskyttelse
      af væsentlige hensyn til
      …
      6) private og offentlige interesser, hvor hemmeligholdelse efter forholdets særlige ka-
      rakter er påkrævet.”
bestemmelsen er videreført i § 33, nr. 5, i den gældende offentlighedslov, lov nr. 606 af 12.
juni 2013.
klageret og søgsmålskompetence
i betænkning nr. 325/1963 om offentlighed i forvaltningen anføres følgende om retten til at
klage over en afgørelse om aktindsigt samt om søgsmålskompetence (s. 54):
      ”e. klage over trufne afgørelser.
      …
      retsstillingen vil herefter være den, at den, der har fået afslag på begæringen om aktind-
      sigt, og den, som anser sig for krænket ved meddelelse af sådan oplysning, vil kunne
      klage til overordnet administrativ myndighed, ligesom han i medfør af grundlovens §
      63, stk. 1, vil kunne indbringe sagen for domstolene.”
i betænkning nr. 857/1978 om offentlighedslovens revision anføres (s. 310-313):
      ”b. klager m.m. over afgørelser om aktindsigt.
      1o. offentlighedsloven indeholder ingen udtrykkelig bestemmelse om, at afgørelser med
      hensyn til udlevering af dokumenter efter loven kan indbringes for højere myndighed.
      bestemmelsen i lovens § 8, stk. 1, må dog utvivlsomt antages at indebære, at afgørelser
      om aktindsigt er undergivet en administrativ rekurs i samme omfang som afgørelsen
      vedrørende den pågældende sags realitet, ligesom der er adgang til efter de sædvanlige
                                               - 13 -
       regler at indgive klage til folketingets ombudsmand eller ved et søgsmål for domstolene
       at få efterprøvet lovligheden af afgørelser herom.
       at retsstillingen ville være sådan uden udtrykkelige bestemmelser om klageadgangen i
       loven blev klart lagt til grund af offentlighedskommissionen, jfr. herved betænkningen
       side 54.
       …
       2 o…
       også den, der mener sine interesser tilsidesat, såfremt en begæring om aktindsigt imø-
       dekommes, må kunne påklage afgørelsen herom til højere myndighed, men klagen vil
       ikke uden videre have suspensiv virkning.
       …
       4o. som nævnt ovenfor under 1o kan spørgsmål om lovligheden af beslutninger, hvorved
       begæringer om aktindsigt afslås, indbringes for domstolene efter de almindelige regler i
       grundlovens § 63, og dette er i tiden efter offentlighedslovens ikrafttræden forekommet
       i enkelte tilfælde – vistnok udelukkende i sager om partsoffentlighed.”
det fremgår af betænkning nr. 1349/1997 om aktindsigt i personalesager (s. 42-43), at
spørgsmålet om klageberettigelse for den, som oplysningerne i en aktindsigtssag angår, kan
give anledning til tvivl, men at der i hvert fald kan rettes henvendelse til en eventuelt overord-
net tilsynsmyndighed og til ombudsmanden. spørgsmålet om adgangen til domstolsprøvelse
berøres ikke.
af betænkning nr. 1510/2009, der danner grundlag for den gældende offentlighedslov, frem-
går (s. 774):
       ”4.5.2. foruden adgangen til at indgive klage til ombudsmanden, kan spørgsmål om
       lovligheden af forvaltningsmyndighedernes afgørelser om aktindsigt indbringes for
       domstolene efter den almindelige bestemmelse i grundlovens § 63 om domstolskontrol
       med forvaltningens afgørelser, jf. betænkning nr. 857/1978, side 311.”
regler om hurtig sagsbehandling
den tidligere offentlighedslov fra 1985 bestemte:
       ”§ 16. vedkommende myndighed afgør snarest, om en begæring kan imødekommes, og
       om den, der har fremsat begæringen, skal gøres bekendt med dokumenterne ved, at der
       gives adgang til gennemsyn på stedet, eller ved, at der udleveres en afskrift eller kopi.
       stk. 2. er en begæring om aktindsigt ikke imødekommet eller afslået inden 10 dage ef-
       ter, at den er modtaget af vedkommende myndighed, skal myndigheden underrette den
       begærende om grunden hertil samt om, hvornår en afgørelse kan forventes at foreligge.”
                                                - 14 -
den nugældende offentlighedslov bestemmer:
      ”§ 36 ...
      stk. 2. vedkommende myndighed m.v. afgør snarest, om en anmodning om aktindsigt
      kan imødekommes. en anmodning om aktindsigt skal færdigbehandles inden 7 arbejds-
      dage efter modtagelsen, medmindre dette på grund af f.eks. sagens omfang eller kom-
      pleksitet undtagelsesvis ikke er muligt. den, der har anmodet om aktindsigt, skal i givet
      fald underrettes om grunden til fristoverskridelsen og om, hvornår anmodningen kan
      forventes færdigbehandlet.”
i betænkning nr. 1510/2009 anføres (s. 804):
      ”8.1. frist for behandlingen af anmodninger om aktindsigt mv.
      8.1.1. det er kommissionens opfattelse, at det er af meget væsentlig betydning, at an-
      modninger om aktindsigt behandles og afgøres så hurtigt som muligt. dette skyldes, at
      en hurtig sagsbehandling og afgørelse af aktindsigtsanmodninger i almindelighed vil
      være en væsentlig forudsætning for, at offentlighedsloven kan opfylde sin intention om,
      at medierne ved anvendelsen af loven skal have adgang til at orientere offentligheden
      om aktuelle sager, der er under behandling i den offentlige forvaltning…”
miljøoplysningsloven
regler om aktindsigt
i miljøoplysningslovens § 2, stk. 3, og § 4 c hedder det, jf. lovbekendtgørelse nr. 1036 af 18.
august 2015:
      ”§ 2…
      stk. 3. i sager om aktindsigt i miljøoplysninger, der er omfattet af bestemmelserne i …
      § 13, stk. 1, i lov om offentlighed i forvaltningen …, skal vedkommende myndighed fo-
      retage en konkret afvejning af offentlighedens interesser, der varetages ved udlevering
      af miljøoplysningerne, over for de interesser, der varetages ved at afslå udlevering. be-
      stemmelserne i … § 13, stk. 1, i lov om offentlighed i forvaltningen … skal anvendes
      restriktivt under hensyntagen til samfundets interesse i, at oplysningerne offentliggøres i
      det konkrete tilfælde…
      § 4 c. myndigheder … skal, når de anmoder om miljøoplysninger til brug for udarbej-
      delse af offentlig statistik eller videnskabelige undersøgelser, og når den, som anmod-
      ningen stiles til, ikke er forpligtet eller kan forpligtes til at give oplysningerne, gøre
      denne bekendt hermed og med adgangen til at tilkendegive, at oplysningerne ikke bør
      offentliggøres.”
                                              - 15 -
miljøoplysningslovens § 2, stk. 3, og § 4 c blev indsat i loven ved lov nr. 310 af 2. maj 2005,
som gennemførte miljøoplysningsdirektivet, europa-parlamentets og rådets direktiv 2003/4.
af bemærkningerne til § 2, stk. 3, fremgår bl.a., jf. folketingstidende 2004-05, 2. samling,
tillæg a, lovforslag nr. l 4, s. 100-101:
      ”til nr. 3.
      forslaget gennemfører direktivets generelle afvejningsregel i artikel 4, stk. 2, om at ad-
      gangen til at begrænse aktindsigten skal fortolkes restriktivt under hensyn til offentlig-
      hedens interesse i, at oplysningerne offentliggøres og direktivets konkrete afvejningsre-
      gel, hvorefter de offentlige interesser, der varetages ved udlevering i hvert enkelt sag
      om aktindsigt, skal afvejes overfor de interesser, der varetages ved at afslå udlevering.
      det foreslås derfor, at direktivets konkrete afvejningsregel indarbejdes for alle offent-
      lighedslovens og forvaltningslovens undtagelsesbestemmelser…
      de undtagelsesbestemmelser, der er omfattet af forslaget, er offentlighedslovens … §
      12, stk. 1, om undtagelse af oplysninger om enkeltpersoners private, herunder økonomi-
      ske forhold og forretningshemmeligheder m.v. og § 13 om undtagelse af oplysninger
      om f.eks. hensynet til statens sikkerhed m.v. i lov om offentlighed i forvaltningen…
      myndighederne vil således i alle sager om aktindsigt i miljøoplysninger, der er omfattet
      af de pågældende bestemmelser, få pligt til at foretage en konkret afvejning af de mod-
      stående hensyn…”
af bemærkningerne til § 4 c fremgår, jf. folketingstidende 2004-05, 2. samling, tillæg a, lov-
forslag nr. l 4, s. 104:
      ”til nr. 10.
      bestemmelsen svarer til den nugældende bestemmelse med den ændring, at der ikke
      længere består et retskrav for den, der anmodes om oplysninger til brug for udarbejdelse
      af offentlig statistik og videnskabelige undersøgelser, til at bestemme, at oplysningerne
      ikke må offentliggøres.
      dette er en konsekvens af forslaget om at indarbejde direktivets afvejningsregel i loven,
      hvorefter det ikke vil være muligt at opretholde retskravet i lovens nugældende 4 a.
      bestemmelsen sikrer i stedet en udtaleret for den, der anmodes om oplysningerne. en
      tilkendegivelse om, at oplysningerne ikke bør offentliggøres, vil kunne indgå med vægt
      i myndighedens afvejning af modstående hensyn i afgørelsen om, hvorvidt oplysnin-
      gerne kan udleveres.”
klageret og søgsmålskompetence
                                               - 16 -
miljøoplysningsdirektivet indeholder i artikel 6, stk. 2, følgende bestemmelse om adgangen til
klage og domstolsprøvelse:
       ”2. ud over den i stk. 1 omhandlede adgang til klage sikrer medlemsstaterne, at den in-
       formationssøgende har adgang til prøvelse af en afgørelse ved en domstol eller et andet
       ved lov oprettet uafhængigt og upartisk organ, som kan efterprøve den pågældende of-
       fentlige myndigheds handlinger eller undladelser, og hvis afgørelser kan gøres endelige.
       medlemsstaterne kan endvidere sikre, at tredjeparter, som belastes i forbindelse med of-
       fentliggørelse af oplysninger, også har adgang til retsmidler.”
regler om hurtig sagsbehandling
miljøoplysningslovens § 4, stk. 3, bestemmer:
       ”§ 4…
       stk. 3. sager om aktindsigt skal under hensyntagen til en eventuel tidsfrist, som anføres
       af den, der har fremsat anmodningen, afgøres hurtigst muligt og senest 1 måned efter
       modtagelsen af anmodningen eller, hvis sagens omfang og komplekse karakter er af en
       sådan art, at fristen på 1 måned ikke kan overholdes, senest 2 måneder efter modtagel-
       sen. sager efter stk. 2, hvor der gives afslag på at stille oplysningerne til rådighed i den
       form, som den, der fremsatte anmodningen, ønsker, skal dog afgøres senest 1 måned
       efter modtagelsen af anmodningen.”
højesterets begrundelse og resultat
kæren angår, om a1-a5 (de fem landmænd) har retlig interesse i at få prøvet fødevarestyrel-
sens afgørelse af 1. september 2014, som stadfæstet ved fødevareministeriets klagecenters
afgørelse af 6. oktober 2014, om aktindsigt i en metodeafprøvningsundersøgelses oplysninger
om, hvilke svinebesætninger der ved undersøgelsen i 2011 blev konstateret mrsa-positive.
har landmændene retlig interesse, er spørgsmålet, om det er med rette, at landsretten har til-
lagt søgsmålet opsættende virkning.
søgsmålskompetence
efter forarbejderne til offentlighedsloven er den, som oplysningerne i en aktindsigtssag angår,
ikke part i aktindsigtssagen. forvaltningsmyndigheden kan dog på andet retsgrundlag have
pligt til at inddrage den pågældende, herunder i kraft af officialprincippet, jf. senest betænk-
ning nr. 1510/2009 om offentlighedsloven, s. 800-801.
                                              - 17 -
det forhold, at den person, som oplysningerne angår, ikke er part i aktindsigtssagen, udeluk-
ker ikke, at den pågældende kan være berettiget til få prøvet afgørelsen ved domstolene efter
grundlovens § 63, stk. 1, 1. pkt., hvis de almindelige betingelser for at anlægge en retssag er
opfyldt, herunder kravet om retlig interesse.
metodeafprøvningsundersøgelsen angik 48 svinebesætninger, hvoraf de 34 besætninger blev
fundet mrsa-positive. de fem landmænds besætninger var efter det oplyste blandt de 34
besætninger, der blev fundet positive. metodeafprøvningsundersøgelsen angiver alene be-
drifternes nummer i chr (det centrale husdyrbrugsregister), men der er via chr offentlig
og vederlagsfri adgang til aktuelle oplysninger om bl.a. besætningens ejer, bruger og besæt-
ningens geografiske placering. mod betaling er der endvidere adgang til historiske ejerfor-
hold.
selv om metodeafprøvningsundersøgelsen således alene angiver bedrifternes nummer i chr,
vil aktindsigt heri – gennem søgningen i chr – afsløre, at de fem landmænds svinebesæt-
ninger var konstateret mrsa-positive. højesteret finder herefter, at disse landmænds forhold
berøres i en sådan grad af, at der gives aktindsigt, at de har retlig interesse i at få prøvet, om
afgørelsen om aktindsigt i metodeafprøvningsundersøgelsens oplysninger om mrsa-smitte i
deres svinebesætninger er gyldig. afvisningspåstandene tages derfor ikke til følge.
opsættende virkning
for så vidt angår spørgsmålet om at tillægge søgsmålet opsættende virkning, bemærkes ind-
ledningsvis, at opsættende virkning i givet fald alene vil forhindre, at der udleveres oplysnin-
ger om mrsa-smitte i de fem landmænds svinebesætninger. opsættende virkning vil således
ikke forhindre, at der udleveres oplysninger om mrsa-smitte i andre landmænds svinebe-
sætninger. fødevarestyrelsen har imidlertid i forbindelse med sin afgørelse om aktindsigt su-
spenderet udleveringen af oplysninger om mrsa-smitte for så vidt angår alle de involverede
landmænds svinebesætninger, indtil domstolene har taget stilling til spørgsmålet om opsæt-
tende virkning i denne sag. fødevareministeriets klagecenter har stadfæstet suspensionen.
myndighedernes afgørelse om suspension er ikke til prøvelse under denne sag.
                                               - 18 -
efter grundlovens § 63, stk. 1, 2. pkt., kan den, der anfægter gyldigheden af en administrativ
afgørelse, ”ikke ved at bringe sagen for domstolene unddrage sig fra foreløbig at efterkomme
øvrighedens befaling”.
som fastslået i højesterets dom af 24. august 1994 (ufr 1994.823) kan domstolene undtagel-
sesvis uden udtrykkelig lovhjemmel tillægge et søgsmål vedrørende prøvelse af en admini-
strativ afgørelse opsættende virkning. den konkrete afgørelse af, om et søgsmål bør tillægges
opsættende virkning, må bero på en afvejning af det offentliges interesse i, at gennemførelsen
af afgørelsen ikke udsættes, over for arten og omfanget af den skade, den pågældende kan
blive påført, ligesom det må tillægges betydning, om der efter en foreløbig vurdering forelig-
ger et rimeligt grundlag for påstanden om ugyldighed.
offentlighedsloven har til formål at sikre åbenhed hos myndighederne for bl.a. at understøtte
informations- og ytringsfrihed samt mediernes formidling af informationer til offentligheden
(lovens § 1, stk. 1). en hurtig sagsbehandling og afgørelse af aktindsigtsanmodninger vil i al-
mindelighed være en væsentlig forudsætning for, at offentlighedsloven kan opfylde sin inten-
tion om, at medierne ved anvendelsen af loven skal have adgang til at orientere offentligheden
om aktuelle sager, der er under behandling i den offentlige forvaltning (betænkning nr.
1510/2009 om offentlighedsloven s. 804). i offentlighedsloven er det derfor fastsat, at en an-
modning om aktindsigt skal afgøres snarest muligt og som hovedregel skal færdigbehandles
inden 7 arbejdsdage (tidligere 10 dage) efter modtagelsen (lovens § 36, stk. 2, og den tidligere
lovs § 16, stk. 2). for at dette i praksis kan lade sig gøre, forudsætter offentlighedsloven bl.a.,
at den person, oplysningerne angår, ikke er part i aktindsigtssagen, og derfor ikke skal parts-
høres i anledning af en anmodning om aktindsigt. i miljøoplysningsloven er der som supple-
ment til offentlighedslovens regler fastsat absolutte frister på 1 og 2 måneder for afgørelse af
anmodninger om aktindsigt i miljøoplysninger (lovens § 4, stk. 3).
under hensyn til det anførte finder højesteret, at der er en meget væsentlig offentlig interesse
i, at udlevering af oplysninger i henhold til en afgørelse om aktindsigt som det helt klare ud-
gangspunkt ikke forhindres ved søgsmål om opsættende virkning.
efter de foreliggende oplysninger kan det ikke lægges til grund, at de påberåbte skadevirk-
ninger i form af sociale konsekvenser for de fem landmænd og deres familier (stigmatisering)
                                              - 19 -
som følge af offentliggørelse af oplysningen om mrsa-smitte i deres svinebesætninger i
2011 er nærliggende og væsentlige.
fødevarestyrelsens afgørelse om aktindsigt af 1. september 2014, som stadfæstet ved føde-
vareministeriets klagecenters afgørelse af 6. oktober 2014, hviler på folketingets ombuds-
mands redegørelse af 6. juni 2014 (fob 2014-8). heri fastslog ombudsmanden, at der ikke
var grundlag for at afslå aktindsigt i oplysningerne i metodeafprøvningsundersøgelsen om, i
hvilke svinebesætninger der var konstateret mrsa-smitte. han henstillede derfor, at sagerne
om aktindsigt blev genoptaget. ud fra en foreløbig vurdering er der ikke grundlag for at fast-
slå, at fødevarestyrelsens efterfølgende afgørelse om aktindsigt som stadfæstet af fødevare-
ministeriets klagecenter er ugyldig.
efter en samlet afvejning finder højesteret herefter, at søgsmålet ikke skal tillægges opsæt-
tende virkning.
dansk journalistforbunds øvrige påstande
højesteret finder, at dansk journalistforbunds subsidiære påstande – i det omfang de går vi-
dere end at gøre indsigelse mod landbrug & fødevarers anmodning om opsættende virkning
– ikke kan anses for omfattet af de spørgsmål om afvisning og opsættende virkning, som
landsretten udskilte til særskilt behandling, jf. retsplejelovens § 253, og de kan derfor ikke
behandles under denne kæresag.
processuelle spørgsmål
landsretten har i sin kendelse anonymiseret navnene på de fem landmænd, herunder de to
landmænd, som afgav forklaring under delhovedforhandlingen. dette skal antagelig ses i
sammenhæng med, at advokat tyge trier i forbindelse med behandlingen af spørgsmålet om
hovedintervention fra dansk journalistforbund som mandatar for kjeld hansen og niels
mulvad afgav proceserklæring om at ville håndtere information om de enkelte svinebesætnin-
ger, deres ejere og personale fortroligt og om ikke at ville videregive disse oplysninger til for-
bundet eller de to journalister.
højesteret finder, at en ordning, hvorefter navnet på en part i en civil retssag hemmeligholdes
for en anden part, herunder i rettens afgørelser, må kræve lovhjemmel og ikke er et spørgs-
                                            - 20 -
mål, som parterne ved enighed kan råde over. en sådan lovhjemmel foreligger ikke. højeste-
ret har derfor ikke anonymiseret de fem landmænds navne i denne kendelse.
sagsomkostninger
efter udfaldet og karakteren af de spørgsmål, som højesteret har taget stilling til under denne
kæresag, skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til nogen anden part i anledning af
kæresagen.
                                       thi bestemmes:
de afvisningspåstande, der er nedlagt af fødevarestyrelsen og af dansk journalistforbund
som mandatar for kjeld hansen og niels mulvad, tages ikke til følge.
anmodningen fra landbrug & fødevarer som mandatar for a1-a5 om, at søgsmålet tillægges
opsættende virkning, tages ikke til følge.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til nogen anden part i anledning af kæresagen.