text:
                             højesterets dom
                           afsagt torsdag den 12. juni 2014
sag 53/2012
(1. afdeling)
himmerlands automobiler ved erland knudsen
(advokat brit elling)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat david auken)
sag 54/2012
kim buch
(advokat brit elling)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat david auken)
sag 55/2012
himmerlands automobiler ved erland knudsen
(advokat brit elling)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat david auken)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 5. afdeling den 30. januar 2012.
                                                - 2 -
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: poul søgaard, jytte scharling, thomas rørdam,
poul dahl jensen, hanne schmidt, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanterne, himmerlands automobiler ved erland knudsen og kim buch, har gentaget
deres påstande og har subsidiært påstået hjemvisning.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
i overensstemmelse med landsrettens dom har skat omberegnet registreringsafgiften for
audi’en i sag 55/2012 på basis af en oprindelig nypris inklusive registreringsafgift på 249.000
kr. der er herefter ikke spørgsmål om hjemvisning på dette punkt.
supplerende sagsfremstilling
appellanterne har under forberedelsen af sagerne for højesteret fremsat anmodning om, at der
stilles præjudicielle spørgsmål til eu-domstolen.
den 9. oktober 2012 afsagde højesteret sålydende kendelse herom:
       ”…
       appellanterne, himmerlands automobiler ved erland knudsen og kim buch, har an-
       modet om, at eu-domstolen forelægges følgende spørgsmål:
       ”1) må elementer fra tidligere gældende lovgivning indgå i beregningen af residualaf-
       giften, eller skal alene gældende lovgivning indgå ved fastsættelsen af residualafgiften
       for en bil?
       1a) hvis svaret er ja – må dette så hindre importen til danmark af tilsvarende varer fra
       andre eu-lande uden, at det anses som handelshindring i forhold til euf-traktatens art.
       110 (tidligere 90 tef)?
       2) er en afgiftslovgivning eller en fortolkning af pågældende lovgivning, der i praksis
       medfører, at en fabriksny bil er betydelig billigere end en identisk brugt bil, der impor-
       teres fra et andet eu-land i overensstemmelse med art. 110 i euf-traktaten?”
       indstævnte, skatteministeriet, har protesteret imod, at der forelægges spørgsmål for eu-
       domstolen.
       anbringender
       appellanterne har til støtte for anmodningen om forelæggelse af spørgsmålene navnlig
       anført, at det følger af praksis fra eu-domstolen, at den registreringsafgift, der opkræ-
                                           - 3 -
ves ved import af en brugt bil ikke må overstige residualafgiften i indenlandske biler.
hvis beregningen af registreringsafgift for en brugt, importeret bil i henhold til lov nr.
265 af 23. april 2008 inddrager den historiske nypris for bilen (handelsprisen inklusiv
registreringsafgift for en ny bil på det tidspunkt, da den brugte bil, der skal afgiftsberig-
tiges første gang, blev registreret eller taget i brug), så kan dette medføre, at den brugte
bil afgiftsbelastes med over det dobbelte i registreringsafgift sammenlignet med, hvad
der bliver opkrævet for en fabriksny bil på det tidspunkt, da den brugte, importerede bil
afgiftsberigtiges i danmark. et beregningselement fra historisk lovgivning får altafgø-
rende betydning for beregningen efter gældende lovgivning, idet der tages udgangs-
punkt i den høje historiske nypris, som følger af de høje historiske afgifter. residualaf-
giften er til enhver tid udelukkende afhængig af gældende afgiftslovgivning, og resi-
dualafgiften følger med op og ned afhængig af den aktuelt gældende afgiftslovgivning
på importtidspunktet. eu-domstolen har ikke direkte taget stilling til, hvilken betyd-
ning ændringer i nybilsafgifter har for residualafgiften i tilsvarende brugte biler. sagen
er principiel, idet beregningsmetoden er anvendt af skat med virkning fra den 25.
april 2007 i en lang række tilsvarende sager.
skatteministeriet har til støtte for, at der ikke skal ske forelæggelse navnlig anført, at der
ikke er tvivl om forståelsen af teuf art. 110 som fortolket i eu-domstolens faste prak-
sis i relation til medlemsstaternes lovgivning om registreringsafgift af brugte biler, der
indføres fra andre eu-lande. eu-domstolen har i en række domme fastslået residualaf-
giftsprincippet. det følger af eu-domstolens praksis, at dette princip indebærer, at af-
giften på importerede brugte biler ikke må være højere end den residualafgift, der er in-
deholdt i tilsvarende brugte biler, som allerede er indregistreret i importlandet. det
fremgår af eu-domstolens praksis, at der ved vurderingen af, om der foreligger en dis-
kriminerende forskelsbehandling af importerede brugte biler, skal foretages en sam-
menligning med tilsvarende brugte biler i indlandet. det følger af eu-domstolens afgø-
relse i de forenede sager c-290/05 og c-333/05 nádasdi og németh, at en sammenlig-
ning efter art. 110 mellem brugte biler, der i sin tid er indregistreret og afgiftsberigtiget
som nye i en anden medlemsstat henholdsvis før en ændring af importlandets registre-
ringsafgiftslovgivning og efter ændring af denne lovgivning, ikke er relevant. såfremt
højesteret måtte beslutte at tage appellanternes forelæggelsesbegæring til følge, kan
skatteministeriet ikke tilslutte sig appellanternes forslag til formulering af de eventuelle
spørgsmål.
højesterets begrundelse og resultat
på det foreliggende grundlag finder højesteret, at der i forhold til de indbragte sager
ikke er tvivl om forståelsen af teuf art. 110, som på nuværende tidspunkt nødvendig-
gør forelæggelse for eu-domstolen af de foreslåede spørgsmål.
det bemærkes herved, at spørgsmålet om, hvorvidt forståelsen af teuf art. 110 giver
anledning til tvivl i forhold til visse af de spørgsmål, som de foreliggende sager måtte
rejse, har en meget nær sammenhæng med vurderingen af det danske retsgrundlag og
administrationen heraf. højesteret finder herefter, at endelig stillingtagen til, om der
skal ske forelæggelse af spørgsmål for eu-domstolen, først bør ske i forbindelse med,
at sagen hovedforhandles.
højesteret tager derfor ikke anmodningen om forelæggelse for eu-domstolen til følge.”
                                              - 4 -
retsgrundlag
eu-domstolen har i dom af 19. december 2013 i sag c-437/12 besvaret to præjudicielle
spørgsmål vedrørende foreneligheden med eu-retten af de regler, der gælder i holland om
afgift ved indregistrering af køretøjer (bpm). af dommen fremgår bl.a. følgende om for-
tolkningen af teuf artikel 110 i relation til afgifter på motorkøretøjer:
       ”lignende indenlandske varer
       20    indledningsvis bemærkes, at en afgift, som pålægges af en medlemsstat ved ind-
             registrering af motorkøretøjer på statens område med henblik på ibrugtagning,
             udgør en intern afgift og derfor skal undersøges på grundlag af artikel 110 teuf
             (jf. i denne retning dom af 7.4.2011, sag c-402/09, tatu, sml. i, s. 2711, præmis
             32 og den deri nævnte retspraksis).
       21    hertil bemærkes, at denne artikels stk. 1 forbyder enhver medlemsstat at pålægge
             varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er højere end de afgifter, der
             pålægges lignende indenlandske varer.
       22    det bemærkes desuden, at de køretøjer, der befinder sig på en medlemsstats mar-
             ked, er ”indenlandske varer” som omhandlet i artikel 110 teuf (jf. tatu-
             dommen, præmis 55).
       23    når sådanne varer sættes til salg på denne medlemsstats brugtbilmarked, skal de
             anses for at være ”lignende varer” i forhold til indførte brugte køretøjer, såfremt
             deres egenskaber og de behov, de tjener til at opfylde, bevirker, at de står i et kon-
             kurrencemæssigt forhold til hinanden. graden af konkurrence mellem to modeller
             afhænger af det omfang, i hvilket modellerne opfylder forskellige krav, bl.a. med
             hensyn til pris, størrelse, komfort, ydeevne, brændstofforbrug, levetid og drifts-
             sikkerhed. det køretøj, der udgør referencegrundlaget, skal have kendetegn, der
             mest svarer til det importerede køretøjs. dette indebærer, at der skal tages hensyn
             til model, type og andre kendetegn, såsom fremdriftssystem og udstyr, alder samt
             kilometerstand, stand i almindelighed eller mærke (jf. bl.a. dom af 19.9.2002, sag
             c-101/00, tulliasiamies og siilin, sml. i, s. 7487, præmis 75 og 76, og af
             20.9.2007, sag c-74/06, kommissionen mod grækenland, sml. i, s. 7585, præmis
             29 og 37).
       24    i denne henseende bemærkes, at de kriterier, der er nævnt i foregående præmis,
             hverken er opregnet på en udtømmende eller bindende måde. det er klart, at det
             køretøj, der udgør referencegrundlaget, kan variere efter de særlige kendetegn ved
             det indførte køretøj. to køretøjer, der er taget i brug for første gang på den samme
             dag, er ikke nødvendigvis ”lignende”, f.eks. på grund af en forskel i slitage. det
             tilkommer den nationale ret under hensyntagen til sådanne kendetegn, som er
             nævnt i foregående præmis, at afgøre, hvilke indenlandske varer der frembyder
             kendetegn, som mest svarer til det omhandlede indførte køretøjs.
       25    det følger heraf, at lignende indenlandske varer, der kan sammenlignes med et
             brugt køretøj, såsom det i hovedsagen omhandlede, der første gang er taget i brug
                                       - 5 -
    før den 1. februar 2008, og som blev indført og indregistreret i nederlandene i
    2010, er de køretøjer, der allerede befinder sig på det nederlandske marked, og
    hvis kendetegn mest svarer til det omhandlede køretøjs.
bpm’s forenelighed med artikel 110 teuf
26  artikel 110 teuf har til formål at sikre frie varebevægelser mellem medlemssta-
    terne på normale konkurrencevilkår. bestemmelsen tilsigter at fjerne enhver form
    for beskyttelse, der kan følge af anvendelsen af interne afgifter, der indebærer for-
    skelsbehandling af varer med oprindelse i andre medlemsstater (tatu-dommen,
    præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
27  som anført i denne doms præmis 21, forbyder denne artikels stk. 1 enhver med-
    lemsstat at pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som er højere
    end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer.
28  i denne forbindelse bemærkes, at i henhold til fast retspraksis kan et afgiftssystem
    kun anses for foreneligt med artikel 110 teuf, hvis det godtgøres, at det er ud-
    formet således, at det under alle omstændigheder er udelukket, at der skal svares
    højere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer, og derfor at det un-
    der ingen omstændigheder har forskelsbehandlende virkninger (dom af 19.3.2009,
    sag c-10/08, kommissionen mod finland, præmis 24 og den deri nævnte rets-
    praksis).
29  domstolen har således allerede fastslået, at på området for beskatning af motorkø-
    retøjer skal denne traktatbestemmelse sikre, at interne afgifter virker fuldstændigt
    neutralt i forhold til konkurrencen mellem varer, der allerede befinder sig på det
    indenlandske marked, og indførte varer (dom af 11.12.1990, sag c-47/88, kom-
    missionen mod danmark, sml. i, s. 4509, præmis 9, og af 29.4.2004, sag c-
    387/01, weigel, sml. i, s. 4981, præmis 66).
30  domstolen har desuden præciseret, at fra tidspunktet for betalingen af en indregi-
    streringsafgift i en medlemsstat indgår beløbet for denne afgift i køretøjets værdi.
    når et køretøj, der er indregistreret i den omhandlede medlemsstat, således
    efterfølgende sælges som brugt køretøj i den samme medlemsstat, udgør dets mar-
    kedsværdi, som indbefatter den resterende del af registreringsafgiften, således en
    procentdel af køretøjets oprindelige værdi, bestemt ud fra værdiforringelsen af kø-
    retøjet (dom af 5.10.2006, forenede sager c-290/05 og c-333/05, nádasdi og
    németh, sml. i, s. 10115, præmis 54).
31  det er derfor i strid med artikel 110 teuf, når størrelsen af denne afgift på et
    brugt køretøj hidrørende fra en anden medlemsstat overstiger det residuelle af-
    giftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, som allerede er
    indregistreret på det nationale område (dom af 9.3.1995, sag c-345/93, nunes ta-
    deu, sml. i, s. 479, præmis 20, og af 22.2.2001, sag c-393/98, gomes valente,
    sml. i, s. 1327, præmis 23, samt tulliasiamies og siilin-dommen, præmis 55).
32  hvis størrelsen af registreringsafgiften på indførte brugte køretøjer overstiger det
    residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, som
    allerede er indregistreret på det nationale marked, risikerer dette at begunstige salg
                                      - 6 -
   af brugte indenlandske køretøjer til skade for indførslen af lignende brugte køretø-
   jer.
33 artikel 110 teuf har imidlertid ikke til formål at forhindre en medlemsstat i at
   indføre nye afgifter eller i at ændre satsen eller afgiftsgrundlaget for eksisterende
   afgifter (nádasdi og németh-dommen, præmis 49, og tatu-dommen, præmis 50).
34 medlemsstaternes beføjelser ved udformningen af nye afgifter eller ændringen af
   satsen eller afgiftsgrundlaget for allerede eksisterende afgifter er dog ikke ube-
   grænset. det i artikel 110 teuf fastsatte forbud skal finde anvendelse på enhver
   beskatning, der kan bevirke, at indførsel af varer med oprindelse i andre medlems-
   stater opgives til fordel for indenlandske varer (jf. i denne retning tatu-dommen,
   præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
35 medlemsstaterne kan således ikke indføre nye afgifter eller foretage ændringer i
   de eksisterende afgifter, som har til formål eller til virkning at afskrække fra salg
   af indførte varer til fordel for salg af lignende varer, der er tilgængelige på det in-
   denlandske marked og indført dertil, inden disse afgifter eller ændringer er trådt i
   kraft (jf. i denne retning tatu-dommen, præmis 53).
36 hvad angår bpm fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for domstolen, at
   denne afgift kun skal opkræves og betales i forbindelse den første indregistrering
   af et køretøj på nederlandsk område. den nederlandske lovgivning er blevet æn-
   dret flere gange siden 2006. før den 1. februar 2008 blev nævnte afgift udeluk-
   kende beregnet på grundlag af en procentsats af nettokatalogprisen. fra denne
   dato omfatter afgiftsgrundlaget desuden et beløb, der afhænger af co2-
   udstødningen. i dette afgiftsgrundlag nedsættes den del, som vedrører
   nettokatalogprisen, trinvist til fordel for den del, som vedrører co2-
   udstødningen.
37 som den nederlandske regering og kommissionen har gjort gældende, fremgår
   det, trods de foretagne ændringer i bpm’s beregningsmetode, at den begivenhed,
   der udløser denne, dvs. den første indregistrering af en køretøj på nederlandsk om-
   råde, forbliver den samme, både før og efter den omhandlede ændring. i den fore-
   liggende sag drejer det sig således om den samme afgift som før.
38 selv hvis det antages, at der er tale om en ny afgift, skal det i artikel 110 teuf
   fastsatte forbud – som anført i denne doms præmis 24 – finde anvendelse på en-
   hver beskatning i en medlemsstat, der kan bevirke, at indførsel af varer med op-
   rindelse i andre medlemsstater opgives til fordel for lignende indenlandske varer.
39 i hovedsagen synes det at fremgå af de sagsakter, der er fremlagt for domstolen,
   at de brugte køretøjer, som blev taget i brug første gang før den 1. februar 2008,
   men som var blevet indført og indregistreret i nederlandene i løbet af perioden fra
   den 1. februar 2008 til den 31. december 2009, på grund af en undtagelse for så
   vidt angår den del af bpm, der afhænger af co2-udstødningen, er underlagt en la-
   vere bpm end den, som lignende brugte køretøjer, der er blevet indført og indre-
   gistreret efter den 1. januar 2010, er blevet underlagt.
                                                - 7 -
       40    i dette tilfælde ville der på det nationale marked findes brugte køretøjer, som er
             ”lignende” med det i hovedsagen omhandlede, hvor det residuelle bpm-beløb,
             som stadig indeholdes i deres værdi, er lavere end det afgiftsbeløb, der er pålagt
             det omhandlede køretøj.
       41    hvis det sidstnævnte beløb overstiger det laveste residuelle afgiftsbeløb, der sta-
             dig indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret
             på det nationale område, er det ikke godtgjort, at bpm-loven er opbygget således,
             at den under alle omstændigheder udelukker, at der skal svares højere afgifter af
             importerede varer end af indenlandske varer, og den har derfor under ingen om-
             stændigheder forskelsbehandlende virkninger.
       42    sådanne forskelsbehandlende virkninger kan kun undgås, hvis det er muligt at
             vælge det laveste residuelle beløb af registreringsafgiften, der stadig indeholdes i
             værdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på det nationale
             område.
       43    det tilkommer den nationale ret at undersøge, om det bpm-beløb, som pålægges
             et brugt køretøj, såsom det i hovedsagen omhandlede, er højere end det laveste re-
             siduelle afgiftsbeløb, der stadig indeholdes i værdien af lignende brugte køretøjer,
             der allerede er indregistreret på det nationale område.
       44    det følger heraf, at artikel 110 teuf er til hinder for en afgift som den, der er
             fastsat i bpm-loven, hvis og for så vidt som dette afgiftsbeløb, der pålægges ind-
             førte brugte køretøjer i forbindelse med deres indregistrering i nederlandene,
             overstiger det laveste residuelle afgiftsbeløb, som indeholdes i værdien af lignen-
             de brugte køretøjer, der allerede er indregistreret i denne samme medlemsstat.”
højesterets begrundelse og resultat
ved lov nr. 265 af 23. april 2008 om ændring af bl.a. registreringsafgiftsloven blev der indført
nye regler om fastsættelse af registreringsafgift for brugte køretøjer. efter § 4, stk. 7, i regi-
streringsafgiftsloven skal afgiften for brugte køretøjer nu beregnes på samme måde som for
nye køretøjer. de beløb, der indgår ved beregningen af afgiften på et nyt køretøj, skal ned-
sættes med samme procentdel, som køretøjets værdi inklusive afgift er ændret, sammenholdt
med et tilsvarende køretøj, der er afgiftsberigtiget som nyt. herved blev den hidtil gældende
beregning for brugte køretøjer, som var baseret på faste skalaer efter navnlig køretøjets alder,
erstattet med en konkret beregning, hvor der tages udgangspunkt i den afgiftsberegning, der
gælder for nye køretøjer, men hvor beløbet for hver enkelt beregningskomponent nedsættes
med samme procentdel som det konkrete værditab for selve køretøjet. det fremgår af forar-
bejderne til 2008-loven, at formålet med lovændringen bl.a. var at sikre, at registreringsaf-
giftslovens bestemmelser om registreringsafgift af brugte køretøjer er i overensstemmelse
                                                - 8 -
med eu-retten, og samtidig på en balanceret måde inddrage afgiftsberegningens mange fra-
drag for miljø- og trafiksikkerhedsfremmende foranstaltninger.
loven, der trådte i kraft den 27. april 2008, indeholdt en overgangsregel for køretøjer med en
alder over 1 år, der efter den 24. april 2007 – hvor der ved lov nr. 541 af 6. juni 2007 var sket
en nedsættelse af registreringsafgiften for bl.a. brændstoføkonomiske biler – var blevet af-
giftsberigtiget efter de hidtil gældende regler. for de køretøjer, der var omfattet af overgangs-
reglen, kunne registreringsafgiften efter ansøgning omberegnes efter de nye regler i 2008-lo-
ven.
det første hovedspørgsmål i de foreliggende sager er, om det er i overensstemmelse med
2008-loven, at skat ved omberegning af afgiften har taget udgangspunkt i bilernes handels-
pris som nye inklusive den registreringsafgift, der skulle have været betalt efter de danske
afgiftsregler for tilsvarende biler på det tidspunkt, da bilerne blev indregistreret som nye i
udlandet.
det andet hovedspørgsmål er, om afgiftsberegningerne i givet fald indebærer en overtrædelse
af eu-retten (teuf artikel 110).
spørgsmålet om omberegningernes overensstemmelse med 2008-loven
omberegning efter overgangsreglen i 2008-lovens § 4, stk. 2, skal foretages med udgangs-
punkt i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, som affattet ved 2008-loven. efter denne be-
stemmelse skal afgiftsberegningen for brugte biler baseres på en opgørelse af den værdifor-
ringelse, den pågældende bil har været udsat for, efter at den blev indregistreret eller taget i
brug som ny. den brugte bils handelsværdi som ny skal således sammenholdes med dens
handelsværdi ved indregistreringen som brugt.
efter ordlyden af og forarbejderne til registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, tiltræder højeste-
ret, at køretøjets handelsværdi som nyt skal fastsættes med udgangspunkt i den handelspris,
der ville have været gældende her i landet for tilsvarende nye køretøjer på det tidspunkt, da
det pågældende køretøj blev indregistreret eller ibrugtaget som nyt i udlandet, inklusive den
registreringsafgift, der i givet fald skulle have været betalt efter de dagældende danske afgifts-
                                               - 9 -
regler. højesteret tiltræder således, at den beregningsmåde, som skat har anvendt i de fore-
liggende sager, er i overensstemmelse med 2008-lovens regler.
spørgsmålet om omberegningernes forenelighed med eu-retten (teuf artikel 110)
efter teuf artikel 110 må en medlemsstat hverken direkte eller indirekte pålægge varer fra
andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte
eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer.
eu-domstolen har afsagt en række domme om fortolkningen af artikel 110 i relation til af-
gifter på biler. det fremgår af eu-domstolens praksis, at størrelsen af registreringsafgiften på
indførte brugte køretøjer ikke må overstige det residuelle afgiftsbeløb, der indeholdes i vær-
dien af lignende brugte køretøjer, der allerede er indregistreret på det nationale marked.
ved bedømmelsen af, om en afgift, der pålægges en bil, der er indregistreret som ny i udlan-
det forud for den 25. april 2007, og som efter denne dato er indført her i landet, er forenelig
med teuf artikel 110, skal der således foretages en sammenligning med en tilsvarende brugt
bil, der blev indregistreret her i landet som ny forud for den 25. april 2007, og det må sikres,
at den afgift, der pålægges den indførte brugte bil, ikke er større end den residualafgift, der
hviler på en tilsvarende indenlandsk brugt bil.
fortolkningen af teuf artikel 110 må i kraft af eu-domstolens praksis anses for tilstrække-
ligt afklaret med henblik på afgørelsen af de spørgsmål, som er rejst i relation til beregningen
af afgift for de tre biler, som de foreliggende sager angår. afgørelsen beror herefter på den
konkrete bedømmelse af, om den registreringsafgift, der er pålagt de tre indførte biler, er
større end den residuelle afgift, som er indeholdt i værdien af tilsvarende brugte biler, der al-
lerede er indregistreret her i landet.
på den baggrund finder højesteret fortsat ikke grundlag for at forelægge præjudicielle
spørgsmål for eu-domstolen om fortolkningen af teuf artikel 110.
appellanterne har gjort gældende, at beregningen af den registreringsafgift, der skal pålægges
de indførte biler, skal ske på en sådan måde, at afgiften ikke bliver større end den afgift, som
er indeholdt i værdien af lignende biler, der er indregistreret her i landet som nye efter den 24.
                                                - 10 -
april 2007, hvorved brugte biler, der indføres efter denne dato, får fordel af den afgiftsned-
sættelse på biler med lavt brændstofforbrug, der skete med virkning fra den 25. april 2007.
som anført foran skal det sikres, at den registreringsafgift, som indførte brugte biler pålægges,
ikke er større end den residualafgift, som er indeholdt i værdien af en tilsvarende brugt bil her
i landet, dvs. en bil af samme årgang, der er blevet indregistreret som ny på samme tidspunkt,
som den indførte bil oprindeligt blev indregistreret i udlandet. det forhold, at afgiftsnedsæt-
telsen pr. 25. april 2007 førte til et prisfald på brugte brændstoføkonomiske biler, der var ind-
registreret her i landet med den højere afgift forud for afgiftsnedsættelsen, kan ikke føre til, at
sammenligningen skal foretages på anden måde.
ved den eu-retlige bedømmelse skal de tre indførte biler i de foreliggende sager, der alle er
indregistreret som nye i udlandet forud for den 25. april 2007, således sammenlignes med
lignende brugte biler, der er indregistreret her i landet som nye forud for den 25. april 2007,
og ikke med biler indregistreret som nye her i landet efter denne dato.
hvis sammenligningen skulle foretages som anført af appellanterne, ville det betyde, at ind-
førte brugte biler ville blive belastet med en mindre afgift end den residualafgift, der hviler på
en tilsvarende brugt bil her i landet. en sådan afgiftsmæssig forskelsbehandling til skade for
indenlandske brugte biler stiller eu-retten ikke krav om. modstykket hertil er, at der ved en
mellemkommende afgiftsforhøjelse heller ikke vil kunne pålægges indførte brugte biler en
højere afgift end den, der er indeholdt i en tilsvarende indenlandsk brugt bil.
det bemærkes i øvrigt, at omberegningen af registreringsafgiften for de tre biler er sket efter
bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, som blev indsat i loven i 2008 for at
imødekomme den kritik, som kommissionen i en åbningsskrivelse fra april 2006 havde rejst
af de danske regler for beregning af registreringsafgift for indførte brugte biler.
på den anførte baggrund finder højesteret, at den skete omberegning af registreringsafgiften
for de tre biler ikke er i strid med teuf artikel 110.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                              - 11 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal himmerlands automobiler ved erland knudsen i sa-
gerne 53/2012 og 55/2012 betale i alt 50.000 kr. til skatteministeriet, og kim buch skal i sag
54/2012 betale 25.000 kr. til skatteministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                      afsagt torsdag den 30. september 2010
sag 149/2010
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat peter hjørne, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i holbæk den 7. december 2009 og af østre
landsrets 14. afdeling den 17. marts 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, lene pagter kristensen, poul
søgaard, niels grubbe og marianne højgaard pedersen.
påstande
dommen er anket af anklagemyndigheden med påstand om skærpelse.
tiltalte, t, har påstået stadfæstelse af byrettens dom.
forurettede, a, har påstået tortgodtgørelsen forhøjet til 100.000 kr.
tiltalte har heroverfor påstået frifindelse.
lovforarbejder
straffelovens § 222 har følgende ordlyd:
                                                  ”§ 222
       den, som har samleje med et barn under 15 år, straffes med fængsel indtil 8 år.
                                                - 2 -
      stk. 2. har barnet været under 12 år, eller har gerningsmanden skaffet sig samlejet ved
      tvang eller fremsættelse af trusler, kan straffen stige til fængsel indtil 12 år.
      stk. 3. ved fastsættelse af straffen efter stk. 1 og stk. 2, 1. led, skal det indgå som en
      skærpende omstændighed, at gerningsmanden har skaffet sig samlejet ved udnyttelse af
      sin fysiske eller psykiske overlegenhed.”
stk. 3 blev indføjet ved lov nr. 501 af 17. juni 2008. i forarbejderne til lovændringen (lov-
forslag nr. 186 af 9. maj 2008 s. 1-6) er bl.a. anført:
      ”1. indledning
      det foreslås at indsætte en bestemmelse i straffeloven, hvorefter det ved udmåling af
      straffen for overtrædelse af straffelovens § 222 om samleje med børn under 15 år skal
      indgå som en skærpende omstændighed, at gerningsmanden har skaffet sig samlejet ved
      udnyttelse af en fysisk eller psykisk overlegenhed. det foreslås, at bestemmelsen skal
      gælde tilsvarende ved anden kønslig omgængelse end samleje (§ 222, jf. §§ 224 og
      225).
      med den foreslåede bestemmelse tilsigtes, at seksuelle overgreb mod børn, når der fo-
      religger den nævnte form for udnyttelse, skal straffes lige så strengt som voldtægt, selv
      om det ikke har været nødvendigt at anvende vold eller trusler om vold for at få barnet
      til at underkaste sig overgrebet.
      lovforslaget bygger på straffelovrådets udtalelse af april 2008 om strafniveauet i sager
      om seksuelt misbrug af børn (herefter kaldet udtalelsen).
      …
      3. lovforslagets udformning
      …
      3.2 straffelovrådet bemærker, at strafferammerne efter straffelovens § 222 svarer til
      strafferammerne efter straffelovens § 216, men at en række forhold gør en mere generel
      sidestilling med hensyn til strafværdigheden af de enkelte tilfælde vanskelig. for det
      første indgår der i sager om straffelovens § 222 meget forskelligartede omstændigheder,
      der har betydning for strafudmålingen, idet sagerne bl.a. spænder fra anden kønslig om-
      gængelse i kæresteforhold (f.eks. gensidig onani mellem en 16-årig dreng og en 14-årig
      pige) til voksnes længerevarende og meget grove misbrug af små børn. sagerne er end-
      videre meget forskellige i forhold til misbrugets karakter og varighed, antallet af over-
      greb, forurettedes alder, antallet af forurettede, eventuel anvendelse af tvang eller pres-
      sion samt forholdet mellem tiltalte og forurettede, herunder om der f.eks. består et sær-
      ligt tillids- eller afhængighedsforhold.
      dernæst må man efter straffelovrådets opfattelse være opmærksom på, at strafudmålin-
      gen i voldtægtssager (straffelovens § 216) og sager om anden kønslig omgængelse end
      samleje under anvendelse af vold eller trussel om vold (straffelovens § 216, jf. §§ 224
      og 225) i nedadgående retning kan være præget af, at der eventuelt har været en forud-
      gående kontakt mellem gerningsmand og forurettede, som kunne være optakten til en
                                          - 3 -
normal (frivillig) seksuel kontakt. dette vil ikke være tilfældet i sager om samleje med
et mindre barn (straffelovens § 222).
omvendt kan visse overgreb mod børn efter straffelovrådets opfattelse efter deres ka-
rakter kun i mindre grad sidestilles med overgreb begået ved brug af vold eller trusler
om vold, f.eks. hvor krænkelsen består i, at gerningsmanden uden tvang eller trusler og
uden forsæt til et videregående seksuelt forhold har overtalt barnet til kortvarigt at be-
føle gerningsmandens blottede lem.
straffelovrådet finder imidlertid, at der ud fra en vurdering af straffeværdigheden af de
krænkelser, der er omfattet af henholdsvis straffelovens § 222 og § 216, jf. §§ 224 og
225, kan være grundlag for ved strafudmålingen af sidestille seksuelle overgreb mod
mindreårige med voldtægt (mod voksne) i tilfælde, hvor voksnes samleje mv. med børn
under 15 år må antages at være opnået ved en udnyttelse af den voksnes fysiske og psy-
kiske overlegenhed i forhold til barnet.
…
straffelovrådet finder, at der som udgangspunkt vil være grundlag for at sidestille sager
om samleje med børn (straffelovens § 222) med sager om voldtægt mod voksne (straf-
felovens § 216), når barnet har været op til 10-11 år. i sådanne sager indebærer foruret-
tedes alder således efter rådets opfattelse normalt i sig selv, at f.eks. et vaginalt eller
analt samleje med et barn må anses for at være opnået gennem udnyttelse af gernings-
mandens fysiske eller psykiske overlegenhed, selv om der ikke er anvendt vold eller
trusler herom.
efter straffelovrådets opfattelse vil der efter omstændighederne også kunne være
grundlag for at sidestille sager om samleje med børn i alderen 12-14 år med sager om
voldtægt mod voksne, men i forhold til overgreb mod børn i denne aldersgruppe vil det
efter rådets opfattelse i højere grad end ved overgreb mod mindre børn bero på en kon-
kret vurdering af sagens samlede omstændigheder, om gerningsmanden kan anses for at
have udnyttet en fysisk eller psykisk overlegenhed.
…
3.5 ved afgørelsen af, om gerningsmanden har udnyttet en fysisk eller psykisk overle-
genhed til at skaffe sig samleje (eller anden kønslig omgængelse) med et barn under 15
år, bør der efter straffelovrådets opfattelse navnlig lægges vægt på aldersforskellen
mellem gerningsmanden og forurettede, herunder om forurettede er et mindre barn.
endvidere bør det bl.a. indgå, om forurettede som følge af en særlig famliemæssig eller
anden tilknytning til gerningsmanden har haft vanskeligt ved at sige fra eller på anden
måde modsætte sig overgrebet. det bør tillige indgå, om gerningsmanden har opsøgt
forurettede og taget initiativ til overgrebet.
som anført ovenfor under pkt. 3.2 vil der efter straffelovrådets opfattelse være grundlag
for normalt at lægge til grund, at gerningsmanden har udnyttet en fysisk eller psykisk
overlegenhed, hvis der er tale om overgreb mod et barn i alderen op til 10-11 år. i så-
danne sager indebærer forurettedes alder således normalt i sig selv, at et samleje må an-
ses for at være opnået gennem udnyttelse af gerningsmandens fysiske eller psykiske
overlegenhed, selv om der ikke er anvendt vold eller trusler herom. denne formodning
vil være stærkere, jo yngre barnet er, og jo mere indgribende overgrebet er.
                                           - 4 -
i forhold til børn i alderen 12-14 år vil det som anført i højere grad end i forhold til
mindre børn bero på en konkret vurdering af sagens samlede omstændigheder, om ger-
ningsmanden kan antages at have udnyttet en fysisk eller psykisk overlegenhed. det vil
efter straffelovrådets opfattelse f.eks. kunne tale imod, at der har været tale om en sådan
udnyttelse, at gerningsmanden er relativt ung og uerfaren, mens forurettede er lige un-
der 15 år og eventuelt selv har taget initiativet til den seksuelle handling. der vil også
kunne tænkes tilfælde, hvor gerningsmanden er noget ældre end forurettede, men hvor
omstændighederne trods den større aldersforskel taler imod at anse et samleje for opnået
ved udnyttelse af fysisk eller psykisk overlegenhed. det vil f.eks. kunne være tilfældet,
hvor et barn, der er lige under 15 år, frivilligt opsøger en 40-årig prostitueret og har
samleje med denne.
…
3.8. justitsministeriet er enig med straffelovrådet i, at der i en række tilfælde er grund-
lag for med hensyn til straffeudmålingen at sidestille sager om samleje med børn under
15 år, jf. straffelovens § 222, med sager om voldtægt (mod voksne), jf. straffelovens §
216, selv om der ikke er anvendt vold eller trusler om vold som middel til at opnå sam-
leje med barnet. har der været tale om voldtægt af et barn, vil straffen være strengere
end ved en i øvrigt tilsvarende voldtægt begået mod en voksen. har der ikke været tale
om voldtægt, men om udnyttelse af en fysisk eller psykisk overlegenhed uden brug af
vold eller trusler, er justitsministeriet enig i, at straffen i sager, der i øvrigt er sammen-
lignelige, ikke bør være lavere end ved voldtægt begået mod en voksen. justitsministe-
riet kan således tilslutte sig, at den udnyttelse, der har været tale om, sammen med of-
rets alder ved strafudmålingen bør ”opveje”, at der ikke er anvendt vold (herunder fast-
holdelse) eller trusler om vold.
justitsministeriet er også enig i, at sager om anden kønslig omgængelse en samleje med
børn under 15 år (§ 222, jf. § 224 eller § 225) under tilsvarende omstændigheder bør
sidestilles med sager om anden kønslig omgængelse end samleje begået mod voksne
under anvendelse af vold eller trussel om vold (§ 216, jf. § 224 eller § 225).
justitsministeriet kan tilslutte sig straffelovrådets forslag om en strafskærpelsesbe-
stemmelse i straffelovens § 222, og lovforslaget er udformet i overensstemmelse her-
med.
straffelovrådet anfører, at straffen for et enkelt samleje med et barn i alderen 10-14 år,
der er opnået ved udnyttelse af en fysisk eller psykisk overlegenhed, bør ligge på niveau
med normalstraffen for et enkelt tilfælde af kontaktvoldtægt mod en voksen, mens straf-
fen efter rådets opfattelse bør ligge på niveau med den lidt strengere normalstraf for et
enkelt tilfælde af overfaldsvoldtægt, hvis barnet er under 10 år. under hensyn til over-
grebets karakter i de omhandlede tilfælde hvor samleje mv. med et barn er opnået ved
udnyttelse af en fysisk eller psykisk overlegenhed, og hvor barnet derfor må antages
normalt at have særligt svært ved at sige fra over for gerningsmanden, finder justitsmi-
nisteriet imidlertid, at straffen for et fuldbyrdet samleje med et barn under 15 år i de på-
gældende tilfælde normalt bør ligge på niveau med normalstraffen for overfaldsvold-
tægt uanset barnets alder.
det forudsættes således med lovforslaget, at straffen for et enkeltstående tilfælde af
fuldbyrdet samleje med et barn under 15 år som udgangspunkt bør være omkring 2 år
og 6 måneders fængsel, når samlejet er opnået ved udnyttelse af gerningsmandens fysi-
                                         - 5 -
ske eller psykiske overlegenhed. er der alene tale om forsøg, bør straffen for et enkelt-
stående tilfælde normalt ligge fra 1 år og 6 måneders fængsel til 1 år og 9 måneders
fængsel, svarende til normalstraffen for et forsøg på overfaldsvoldtægt.
er der ikke tale om samleje, men alene om anden kønslig omgængelse end samleje, jf.
straffelovens §§ 224 og 225, forudsættes straffen for et enkeltstående tilfælde tilsva-
rende forhøjet, idet der her som anført af straffelovrådet fortsat bør være en betydelig
nuancering i den konkrete strafudmåling.
det er væsentligt at fremhæve, at de anførte strafpositioner alene vedrører enkeltstående
tilfælde af seksuelle overgreb mod børn, og at straffen som anført af straffelovrådet
som hidtil efter omstændighederne vil være langt højere i tilfælde, hvor gerningsman-
den har begået flere eller særligt grove forhold, herunder hvor der er tale om mere ved-
varende overgreb eller overgreb af særligt krænkende karakter.
som anført af straffelovrådet er de angivne strafpositioner alene generelle udgangs-
punkter. strafudmålingen i de enkelte sager vil fortsat bero på domstolenes konkrete
vurdering af alle sagens omstændigheder, og de angivne strafpositioner vil således
kunne fraviges i op- eller nedadgående retning, hvis der foreligger yderligere skærpende
henholdsvis formildende konkrete omstændigheder.
…
bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…
til § 1
…
til nr. 2 (§ 222, stk. 3)
det foreslås, at der i straffelovens § 222 om samleje med et barn under 15 år som nyt
stk. 3 indsættes en særlig strafudmålingsbestemmelse, som indebærer, at det ved udmå-
lingen af straf efter straffelovens § 222 skal indgå som en skærpende omstændighed, at
gerningsmanden har opnået samlejet ved udnyttelse af en fysisk eller psykisk overle-
genhed i forhold til barnet.
…
hvorvidt gerningsmanden har udnyttet en fysisk eller psykisk overlegenhed vil bero på
de konkrete omstændigheder i den enkelte sag, idet der bl.a. bør lægges vægt på barnets
alder og på aldersforskellen mellem gerningsmanden og forurettede. endvidere bør det
bl.a. indgå, om forurettede som følge af en særlig familiemæssig eller anden tilknytning
til gerningsmanden har haft vanskeligt ved at sige fra eller på anden måde modsætte sig
overgrebet. det bør tillige indgå, om gerningsmanden har opsøgt forurettede og taget
initiativ til overgrebet.
hvis der er tale om et mindre barn, dvs. i alderen op til 10-11 år, vil der være en for-
modning for, at gerningsmanden har udnyttet en fysisk eller psykisk overlegenhed til at
opnå (eller forsøge at opnå) samlejet med barnet, selv om der ikke er anvendt vold eller
trusler herom. formodningen vil være stærkere, jo yngre barnet er, og jo mere intenst
overgrebet er. hvis barnet er i alderen 12-14 år, vil det i højere grad end for de mindre
                                                - 6 -
       børn bero på en individuel vurdering af den enkelte sags omstændigheder, om ger-
       ningsmanden kan antages at have udnyttet en sådan overlegenhed.
       den foreslåede bestemmelse vil bl.a. kunne finde anvendelse, hvor en voksen f.eks. har
       opbygget et særligt tillidsforhold mellem sig og barnet og på den måde skabt en situa-
       tion, hvor barnet kan have særligt vanskeligt ved at sige fra over for den voksne. det vil
       bl.a. kunne være tilfældet, hvor gerningsmanden er nært beslægtet med barnet, eller
       hvor gerningsmanden fungerer som idrætsleder mv.
       udnyttelse af en psykisk overlegenhed vil bl.a. også kunne foreligge i tilfælde, hvor en
       voksen person uden tvang eller trusler har opnået samleje med et barn ved at lokke med
       forskellige former for gaver, underholdning eller lignende som ”modydelse” for et sek-
       suelt samkvem.”
anbringender
rigsadvokaten har gjort gældende, at landsretten med rette har henført forholdene under straf-
felovens § 222, stk. 3, på grund af den betydelige aldersforskel mellem tiltalte og forurettede,
det tillidsforhold, der bestod mellem dem, og forurettedes afhængighed af tiltalte som følge af
hendes drømme om en karriere som model. højesteret bør være meget tilbageholdende med at
tilsidesætte landsrettens vurdering, da den er tæt knyttet til bevisbedømmelsen.
straffen bør udmåles i overensstemmelse med de tilkendegivelser om strafniveauet, der frem-
går af forarbejderne til straffelovens § 222, stk. 3. efter disse forarbejder skal straffen for et
enkelt fuldbyrdet samleje med en mindreårig straffes med fængsel i samme niveau som så-
kaldt overfaldsvoldtægt, det vil sige i niveauet fængsel i 2 ½ år. i denne sag er der tale om to
fuldbyrdede samlejer, to tilfælde af anden kønslig omgængelse end samleje og et forhold af
trusler i anledning af forurettedes forventede forklaring til politiet om forholdene. straffen bør
derfor ligge væsentligt over det anførte niveau på fængsel i 2 ½ år.
forurettede var på gerningstidspunkterne umiddelbart under den seksuelle lavalder, men der
er efter forarbejderne til bestemmelsen ikke grundlag for at tillægge forurettedes alder en så-
dan betydning, at straffen fastsættes til et niveau, der er adskillige gange under det fastsatte
udgangspunkt. der må endvidere tages hensyn til, at forurettede ikke fremtræder fuldt ud al-
derssvarende, og at hun i øvrigt synes at lide under betydelige personlige problemer. der er
ud fra de hensyn, der ligger bag forbuddet mod seksuel omgang med mindreårige, ikke
grundlag for at tillægge forurettedes adfærd betydning i strafformildende retning.
                                                  - 7 -
tiltalte har gjort gældende, at der ikke er grundlag for at henføre forholdene under straffelo-
vens § 222, stk. 3, da tiltalte ikke har skaffet sig samlejerne ved udnyttelse af sin fysiske eller
psykiske overlegenhed. det kan ikke lægges til grund, at der har bestået et tillidsforhold mel-
lem tiltalte og forurettede. tiltalte har alene været en bekendt til forurettedes mor, og de
havde ikke haft kontakt gennem 1 ½ år. det var forurettede, der tog kontakt til tiltalte. tiltalte
har ikke lokket forurettede med løfter om en modelkarriere. forurettede var på gerningstids-
punkterne 14 år og 9-10 måneder, og hun har selv taget initiativet til seksuel kontakt med til-
talte. hun har sendt et meget udfordrende foto af sig selv til tiltalte, og hun har tidligere haft
samleje med en anden.
forurettede har navnlig henvist til, at størrelsen af tortgodtgørelsen bør afspejle, at der er tale
om gentagne meget alvorlige seksuelle overgreb begået over en månedlang periode.
højesterets begrundelse og resultat
fire dommere – per walsøe, lene pagter kristensen, niels grubbe og marianne højgaard
pedersen – udtaler:
ved bedømmelsen af, om forhold 1, 2, 4 og 5 er omfattet af den særlige strafskærpelsesbe-
stemmelse i straffelovens § 222, stk. 3, må der efter landsrettens bevisresultat og de kriterier,
der fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, lægges vægt på, at der var en betydelig alders-
forskel mellem tiltalte og forurettede, men samtidig på, at forurettede var 14 år og 9-10 måne-
der på tidspunktet for overgrebene. det må endvidere tillægges betydning, at der ikke forelå
nogen særlig afhængighed eller særligt tillidsforhold mellem tiltalte og forurettede. der var
således ikke en særlig familiemæssig eller anden særlig tilknytning til tiltalte. forurettedes
afhængighed af tiltalte havde baggrund i hendes modeldrømme. det er ikke lagt til grund, at
tiltalte har lokket hende til de seksuelle forhold som modydelse for fotografering. det var
endvidere oftest forurettede, der tog kontakt til tiltalte, også efter at de første overgreb havde
fundet sted, men det var tiltalte, der i alle tilfælde tog initiativet til de seksuelle forhold.
efter en samlet bedømmelse af disse omstændigheder finder vi, at tiltalte ikke har skaffet sig
samlejerne eller anden kønslig omgængelse ved udnyttelse af sin fysiske eller psykiske over-
legenhed. der er herefter ikke grundlag for at anse forholdene for omfattet af strafskærpelses-
bestemmelsen i straffelovens § 222, stk. 3.
                                                - 8 -
vi finder i øvrigt straffen passende bestemt og stemmer derfor for at stadfæste landsrettens
strafudmåling.
dommer poul søgaard udtaler:
landsretten har ligesom byretten lagt forurettedes forklaring til grund ved afgørelsen af sa-
gen. bevisvurderingen, hvorefter tiltalte i alt væsentligt er fundet skyldig i overensstemmelse
med tiltalen, bygger således på hendes forklaring om de enkelte forhold. på baggrund af
denne bevisbedømmelse har landsretten vurderet, at tiltalte har skaffet sig samlejerne og an-
den kønslig omgængelse end samleje ved udnyttelse af sin fysiske eller psykiske overlegen-
hed. landsretten har herved lagt vægt på den betydelige aldersforskel, på tillidsforholdet
mellem forurettede og tiltalte samt på den afhængighed af tiltalte, som forurettedes model-
drømme skabte. jeg finder ikke grundlag for at tilsidesætte denne vurdering og er derfor enig
med landsretten i, at straffen skal fastsættes med henvisning til straffelovens § 222, stk. 3.
i bemærkningerne til forslaget til straffelovens § 222, stk. 3, er det anført, at der i en række
tilfælde er grundlag for med hensyn til strafudmålingen at sidestille sager om samleje med
børn under 15 år med sager om voldtægt mod voksne. for så vidt angår tilfælde, hvor samleje
med et barn under 15 år er opnået ved udnyttelse af fysisk eller psykisk overlegenhed uden
brug af vold eller trusler, anføres, at straffen i sager, der i øvrigt er sammenlignelige, ikke bør
være lavere end ved voldtægt begået mod en voksen. efter bemærkningerne skal udgangs-
punktet for et enkeltstående tilfælde være en straf omkring 2 år og 6 måneders fængsel. det er
dog samtidig anført, at der er tale om et generelt udgangspunkt, og at strafudmålingen i de en-
kelte sager fortsat vil bero på domstolenes konkrete vurdering af alle sagens omstændigheder.
efter en samlet vurdering af omstændighederne i sagen, herunder forurettedes alder på ger-
ningstidspunkterne, er de forhold, som tiltalte er fundet skyldig i, efter min opfattelse ikke af
en sådan karakter og grovhed, at straffen skal fastsættes i nærheden af det nævnte generelle
udgangspunkt. jeg finder, at straffen passende kan fastsættes til fængsel i 1 år og 3 måneder
og stemmer derfor for at forhøje straffen i overensstemmelse hermed.
afgørelsen om strafudmålingen træffes efter stemmeflertallet.
                                            - 9 -
alle dommere finder, at tortgodtgørelsen er passende bestemt.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                   thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 9. oktober 2012
sag 188/2009
(1. afdeling)
teru dk a/s
(advokat jens lund mosbek)
mod
ligebehandlingsnævnet som mandatar for a
(kammeradvokaten ved advokat kim holst)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 17. afdeling den 29. maj 2009.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm,
hanne schmidt og oliver talevski.
påstande
appellanten, teru dk a/s, har påstået frifindelse.
indstævnte, ligebehandlingsnævnet som mandatar for a, har gentaget sine påstande.
supplerende sagsfremstilling
teletjenesten fungerer efter det oplyste på den måde, at en person, som har ringet til beta-
lingsnummeret eller gratisnummeret, efter en velkomsthilsen skal indtale en besked, hvorved
den pågældende præsenterer sig selv. derefter får den pågældende mulighed for at lytte til
præsentationer fra personer, der har ringet på det andet telefonnummer, og for at etablere
kontakt til disse.
skønsmandens erklæring viser, at ca. 322 mænd og ca. 5 kvinder i den undersøgte periode
(25. december 2008 til 5. januar 2009) indtalte en præsentation på betalingsnummeret, og at
                                              - 2 -
ca. 39 mænd og ca. 186 kvinder indtalte en præsentation på gratisnummeret. parterne er enige
om, at skønsmandens opgørelse også i dag er repræsentativ for fordelingen af mænd og kvin-
der på henholdsvis betalingsnummeret og gratisnummeret.
efter landsrettens dom har teru dk ændret den indtalte velkomsthilsen ved opkald til beta-
lings- og gratisnummeret, hvorefter disse nu er identiske. velkomsthilsenen på betalings-
nummeret indeholder ikke længere følgende passage:
      ”her har du chancen for at lære en masse af de spændende piger, der dagligt besøger ba-
      ren, at kende.
      …
      vil du snakke med både fyre og piger tast 1, kun piger tast 2 ellers vent.”
tilsvarende indeholder velkomsthilsenen på gratisnummeret ikke længere følgende passage:
      ”her har du chancen for at lære en masse af de spændende drenge, der dagligt besøger
      baren, at kende.”
ligebehandlingsnævnet traf den 18. januar 2010 afgørelse om, at der ikke ud fra de oplysnin-
ger, som er fremkommet for højesteret, var grundlag for at genoptage sagen.
anbringender
teru dk har supplerende anført bl.a., at selskabets teletjeneste (telebaren) i dag fremstår
fuldstændigt kønsneutral. annonceringen opfordrer ikke til, at kvinder skal ringe på gratis-
nummeret og mænd på betalingsnummeret for at tale med personer af modsat køn. endvidere
er telebarens velkomsthilsen identisk for begge telefonnumre og har ikke en specifik vinkling
på køn. der er således tale om en fuldt automatiseret teletjeneste, der på neutrale og ens vilkår
giver begge køn samme mulighed for at ringe til begge numre. i sommeren 2009 var der ek-
sempler på, at selskabets gamle annoncer ved en fejl fortsat blev trykt i stedet for de nye æn-
drede annoncer, der fremstår kønsneutrale. men dette gør sig ikke længere gældende.
teru dk har ikke indflydelse på, i hvilket omfang mænd og kvinder benytter sig af de to tele-
fonnumre. den omstændighed, at væsentligt flere mænd ringer til betalingsnummeret, og at
væsentligt flere kvinder ringer til gratisnummeret, er ikke udtryk for ulovlig forskelsbehand-
                                               - 3 -
ling på grund af køn. det er alene udtryk for en forskel i mænds og kvinders forbrugsmønster
og behov for teletjenesten.
ligebehandlingsnævnet som mandatar for a har til støtte for sin principale påstand
supplerende anført bl.a., at påstanden omfatter både direkte og indirekte forskelsbehandling
på grund af køn i strid med ligestillingslovens § 2. der er derfor ikke grundlag for at begrænse
påstanden til kun at omfatte direkte forskelsbehandling, således som landsretten har gjort.
teru dk’s teletjeneste er i realiteten uændret, og det afgørende er fortsat, hvilket køn den
kunde, som ringer op, tilhører. det er endvidere et faktum, at det både førhen og nu helt over-
vejende er mænd, der ringer til betalingsnummeret, og at det helt overvejende er kvinder, der
ringer til gratisnummeret. teru dk udøver hermed enten direkte eller indirekte forskelsbe-
handling i strid med ligestillingslovens § 2.
retsgrundlaget
ligestillingsloven (lovbekendtgørelse nr. 1095 af 19. september 2007 om ligestilling af kvin-
der og mænd med senere ændringer) indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
      ”§ 1. lovens formål er at fremme ligestilling mellem kvinder og mænd, herunder lige
      integration, lige indflydelse og lige muligheder i alle samfundets funktioner med ud-
      gangspunkt i kvinders og mænds lige værd. lovens formål er desuden at modvirke di-
      rekte og indirekte forskelsbehandling på grund af køn samt at modvirke chikane og
      sexchikane.”
      ”§ 2. ingen må udsætte en anden person for direkte eller indirekte forskelsbehandling på
      grund af køn. en instruktion om at forskelsbehandle en person på grund af køn betragtes
      som forskelsbehandling.
      stk. 2. der foreligger direkte forskelsbehandling, når en person på grund af køn behand-
      les ringere, end en anden bliver, er blevet eller ville blive behandlet i en tilsvarende situ-
      ation.
      stk. 3. der foreligger indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium el-
      ler en praksis, der tilsyneladende er neutral, vil stille personer af det ene køn særlig u-
      fordelagtigt i forhold til personer af det andet køn, medmindre den pågældende bestem-
      melse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et legitimt formål og midlerne til
      at opfylde dette formål er hensigtsmæssige og nødvendige.
      stk. 4. hvis en person, der anser sig for krænket, påviser faktiske omstændigheder, som
      giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehand-
      ling, påhviler det modparten at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet kræn-
      ket.”
                                                - 4 -
      ”§ 3 a. uanset § 2 er denne lov ikke til hinder for forskelsbehandling af det ene køn,
      hvis det er begrundet i et legitimt mål og midlerne til at opfylde dette mål er hensigts-
      mæssige og nødvendige.”
bestemmelserne i ligestillingslovens § 2 og § 3 a blev indføjet med denne ordlyd ved lov nr.
434 af 11. maj 2007 om ændring af ligestillingsloven. denne ændringslov havde til formål at
gennemføre dele af rådets direktiv 2004/113/ef af 21. december 2004 om gennemførelse af
princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af
varer og tjenesteydelser. det fremgår af direktivets artikel 7, at direktivet er et minimumsdi-
rektiv.
i bemærkningerne til forslaget til § 2 hedder det bl.a. (l 137, folketingstidende 2006-07, til-
læg a, s. 4583):
      ”i stk. 2 defineres, hvad der forstås ved direkte forskelsbehandling. i den gældende lige-
      stillingslov er der ingen definition af direkte forskelsbehandling, men alene af indirekte
      forskelsbehandling. efter definitionen i stk. 2 skal den nærmere vurdering af, om der fo-
      religger direkte forskelsbehandling på grund af køn, ske ved, at personen, der føler sig
      krænket, skal sammenlignes med, hvordan en person af andet køn bliver eller ville blive
      behandlet i en tilsvarende situation. det vil sige, at en person, der føler sig forskelsbe-
      handlet, kan sammenligne sig med en hypotetisk sammenligningsperson. forskelle mel-
      lem mænd og kvinder i forbindelse med ydelse af sundhedspleje, som skyldes de fysi-
      ske forskelle mellem mænd og kvinder, er ikke tilsvarende situationer og udgør derfor
      ikke forskelsbehandling…
      i stk. 3 foreslås defineret indirekte forskelsbehandling, som er en tilpasning af den eksi-
      sterende definition i ligestillingslovens § 2 a stk. 2. ændringen indebærer, at der i vur-
      deringen om der foreligger indirekte forskelsbehandling skal lægges mindre vægt på
      antallet af berørte personer, der ved en kønsskæv effekt af en bestemmelse, betingelse
      eller praksis stilles ringere. definitionen svarer til definitionen i lov om ligebehandling
      af mænd og kvinder med hensyn til beskæftigelse m.v. bestemmelsen gennemfører di-
      rektivets artikel 2, litra b).”
i bemærkningerne til forslaget til § 3 a hedder det bl.a. (l 137, folketingstidende 2006-07,
tillæg a, s. 4584-4585):
      ”der foreslås indsat en ny § 3 a om muligheden for at fravige lovens ligebehandlings-
      princip.
      efter stk. 1 er loven ikke til hinder for forskelsbehandling, hvis dette er begrundet i et
      legitimt mål og midlerne til at opfylde dette mål er hensigtsmæssige og nødvendige.
                                                - 5 -
       ifølge bemærkningerne til den gældende ligestillingslov gælder forbuddet mod forskels-
       behandling ikke, hvis denne er begrundet i saglige og objektive forhold, der ikke er be-
       grundet i køn. ved lovændringen kommer retstilstanden tydeligere frem. i betragtnin-
       gerne til direktivet udtaler kommissionen sig om bestemmelsen: forskelsbehandling
       kan kun accepteres, hvis den er begrundet i et legitimt mål. et legitimt mål kan for eks-
       empel være beskyttelse af ofre for kønsrelateret vold (i tilfælde såsom oprettelse af cen-
       tre til beskyttelse forbeholdt det ene køn), hensyn til privatlivets fred og blufærdighed (i
       tilfælde såsom indlogering hos en person af denne persons hjem), fremme af ligestilling
       mellem mænd og kvinder eller mænds eller kvinders interesser (for eksempel frivillige
       organisationer, hvor kun det ene køn er repræsenteret) foreningsfrihed (i tilfælde af
       medlemskab af private klubber, hvor kun det ene køn er repræsenteret) og tilrettelæg-
       gelse af sportsaktiviteter (for eksempel sportsbegivenheder, som kun det ene køn har
       adgang til). enhver begrænsning bør imidlertid være hensigtsmæssig og nødvendig i
       overensstemmelse med de kriterier, der kan udledes af ef-domstolens retspraksis. prin-
       cippet om ligebehandling i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjeneste-
       ydelser kræver ikke, at der altid skal leveres faciliteter til mænd og kvinder på et fælles
       grundlag, så længe de ikke leveres på gunstigere betingelser til medlemmer af det ene
       køn.
       for ikke at formålet med diskriminationsforbuddet udhules, bør bestemmelsen fortolkes
       snævert. grænsen mellem de tilfælde, hvor der skal søges dispensation efter lovens § 3
       og de tilfælde, der falder helt uden for loven, er ikke skarp. retstilstanden svarer her-
       med til ligebehandlingslovens bestemmelser om undtagelse fra forbuddet mod forskels-
       behandling.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om teru dk a/s’ teletjeneste (telebaren), som den udøves i dag, udgør ulovlig
forskelsbehandling på grund af køn, jf. ligestillingslovens § 2.
teru dk’s virksomhed består i formidling af telefonkontakt primært mellem mænd og kvin-
der. højesteret finder, at den ydelse, der leveres til mænd, er den samme som den, der leveres
til kvinder.
teletjenesten er tilrettelagt på den måde, at der kan ringes på et betalingsnummer (til en takst
på 2,50 kr. pr. minut) eller på et gratisnummer. personer, som ringer på betalingsnummeret,
kan alene komme i kontakt med personer, som ringer på gratisnummeret, og omvendt.
den måde, som teletjenesten er tilrettelagt på, forudsætter, at mænd hovedsageligt ringer på
det ene nummer og kvinder på det andet. højesteret lægger efter bevisførelsen, herunder
skønsmandens erklæring, til grund, at stort set alle kvinder benytter gratisnummeret, og at
langt de fleste mænd benytter betalingsnummeret. mænd, der ønsker kontakt med kvinder, er
                                                - 6 -
derfor nødt til at benytte betalingsnummeret, mens kvinder, der ønsker kontakt med mænd,
skal benytte gratisnummeret.
uanset at både mænd og kvinder kan bruge begge numre, at annonceringen ikke længere op-
fordrer mænd til at ringe på betalingsnummeret og kvinder på gratisnummeret, og at vel-
komsthilsnerne ikke længere fokuserer på køn, finder højesteret efter det anførte, at teletjene-
sten er tilrettelagt således, at teru dk for samme ydelse opkræver forskellige takster hos
mænd og kvinder, og at der derfor er tale om forskelsbehandling på grund af køn.
teru dk har under henvisning til ligestillingslovens § 2, stk. 3, sidste led, og § 3 a, stk. 1,
anført, at selskabet af hensyn til sin indtjening er nødsaget til at opretholde ordningen med op-
ringning på enten et betalingsnummer eller et gratisnummer. højesteret finder, at hensynet til
selskabets indtjening ikke kan retfærdiggøre den beskrevne forskelsbehandling. der er heller
ikke i øvrigt anført et legitimt formål som begrundelse for forskelsbehandlingen.
på denne baggrund finder højesteret, at teru dk’s teletjeneste udgør ulovlig forskelsbehand-
ling på grund af køn, jf. ligestillingslovens § 2.
herefter tager højesteret ligebehandlingsnævnets principale påstand – der omfatter både di-
rekte og indirekte forskelsbehandling – til følge og stadfæster med denne ændring dommen.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at teru dk a/s skal anerkende, at det er i
strid med ligestillingslovens § 2, at teru dk a/s opkræver forskellige takster for mænd og
kvinder.
i sagsomkostninger for højesteret skal teru dk a/s betale 75.000 kr. til ligebehandlings-
nævnet som mandatar for a.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
- evh
                                         udskrift
                                             af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                        ____________
                                           dom
afsagt den 11. februar 2011
p-68-10
                                    amagerbanken a/s
                                    (advokat ulrik holsted-sandgreen)
                                    mod
                                    domus petruska aps under konkurs
                                    (advokat casper moltke)
indledning
sagens spørgsmål er, om et konkursbo er forpligtet til at betale rekvirentsalær for en tvangs-
auktion i en situation, hvor der havde været afholdt 1. auktion over skyldnerens ejendom,
inden skyldneren gik konkurs, og konkursboet nægtede at samtykke til, at 2. auktion blev
gennemført. ejendommen blev efterfølgende solgt i fri handel.
                                                -2-
påstande
amagerbanken a/s har nedlagt påstand om, at domus petruska aps under konkurs (heref-
ter: konkursboet) skal anerkende, at amagerbanken har et massekrav i henhold til konkurs-
lovens § 93, nr. 3 på 688.406,85 kr. med tillæg af procesrente fra den 28. oktober 2009.
konkursboet har påstået frifindelse.
oplysningerne i sagen
den 19. december 2008 blev der efter anmodning fra realkredit danmark afholdt tvangsauk-
tion over ejendommen beliggende ungarnsgade 10-16/donaugade 1, 2300 københavn s, som
var ejet af domus petruska aps. fogedretten tilkendte i forbindelse med auktionen realkre-
dit danmark salær i overensstemmelse med de vejledende takster. amagerbanken blev hø-
jestbydende med et bud på 11 mio. kr., og fogedretten meddelte derefter hammerslag til
amagerbanken, men vejledte samtidig om, at hammerslaget kunne annulleres, hvis højest-
bydende ikke stillede behørig sikkerhed for auktionsvilkårenes opfyldelse, eller der frem-
kom højere bud på en eventuel ny auktion. domus petruska aps anmodede om ny auktion
og anmodede om, at denne blev berammet 8 uger senere, da den nystiftede andelsboligfor-
ening, som ønskede at købe ejendommen, manglede at få finansieringen på plads. med hø-
jestbydendes samtykke blev ny auktion berammet til den 6. februar 2009 kl. 11.00.
        den 3. februar 2009 blev domus petruska aps taget under konkursbehandling på
grundlag af en begæring modtaget den 26. november 2008. skifteretten udpegede advokat
erik malberg som kurator.
        den 4. februar 2009 meddelte kurator fogedretten, at han ikke kunne give sit samtykke
til, at 2. auktion blev gennemført, idet han ønskede at undersøge mulighederne for et bort-
salg i fri handel. på baggrund heraf besluttede fogedretten den 5. februar 2009 at sætte
tvangsauktionen i bero til den 10. august 2009, således at ny auktion berammet til den 6. fe-
bruar 2009 bortfaldt.
        den 24. april 2009 skrev advokat finn jepsen, som i mellemtiden var blevet valgt som
ny kurator, til fogedretten og meddelte, at tvangsauktionen ikke kunne gennemføres med
                                                    -3-
konkursboets samtykke, og bad samtidig fogedretten bekræfte, at tvangsauktionen dermed
var afsluttet. fogedretten bemærkede hertil den 8. maj 2009, at man ikke kunne bekræfte, at
tvangsauktionen var aflyst, men at auktionen var sat i bero til den 10. august 2009.
       den 5. juni 2009 konstaterede fogedretten, at hammerslaget meddelt til amagerbanken
på første auktion var endeligt og sluttede derefter auktionssagen. kurator kærede denne af-
gørelse til østre landsret, som i kendelse af 18. august 2009 ophævede fogedrettens afgørel-
se. amagerbanken havde i den mellemliggende periode opfyldt auktionsvilkårene og bl.a.
betalt størstebeløbet til auktionsrekvirentens advokat. den 27. oktober 2009 anmeldte ama-
gerbanken derfor et krav i konkursboet på 3.263.458,30 kr., som var sammensat således:
    1. indfrielse af størstebeløbet                                            1.413.838,85 kr.
    2. indfrielse af ejendomsskatter                                             446.395,75 kr.
    3. indfrielse af forfaldent bindingspligtigt beløb til grundejernes
       investeringsfond                                                          527.240,00 kr.
    4. indfrielse af pantegæld til grundejernes investeringsfond                 875.983,70 kr.
    i alt                                                                      3.263.458,30 kr.
konkursboet solgte ejendommen til a/b ny ungarnsgade til overtagelse den 1. januar 2010.
købesummen var aftalt til 20.100.000 kr., som bl.a. skulle berigtiges ved, at andelsboligfor-
eningen betalte de under pkt. 2-4 nævnte beløb til amagerbanken og indfriede eller overtog
pantebrev til realkredit danmark med en restgæld pr. 21. januar 2010 på 8.945.682,90 kr.
inkl. restancer. købesummen gav dækning til alle rettighedshavere i ejendommen, og salget
medførte en betydelig indtægt til konkursboet.
       den 8. juni 2010 indkaldte kurator til møde den 28. juni 2010 til prøvelse af amager-
bankens anmeldte krav. det fremgik af brevet, at kurator godkendte 725.432 kr. af kravet,
mens resten blev afvist, bl.a. fordi dele af det anmeldte krav var dækket i forbindelse med
salg af boets ejendom. kurator anførte vedrørende det anmeldte krav på størstebeløbet:
       ”…
       1. indfrielse af størstebeløbet kr. 1.413.838,85. dette beløb kan – på nær auktionssalærer
           kr. 688.406,25 kr. – godkendes. med hensyn til auktionssalærer bemærkes, at ama-
           gerbanken a/s er indtrådt i realkredit danmarks retsstilling, og hverken realkredit
           danmark eller dennes advokat er berettiget til rekvirentsalær.
       …”
                                                 -4-
konkursboet betalte den 28. juni 2010 725.432 kr. med rente fra den 28. oktober 2009 til ama-
gerbanken, og andelsboligforeningen har betalt amagerbanken de under pkt. 2-4 nævnte be-
løb. amagerbanken anlagde sag mod konkursboet om restkravet på 688.406,85 kr. den 1. juli
2010. der er enighed mellem parterne om, at kravet svarer til det af realkredit danmark op-
krævede rekvirentsalær.
       i forbindelse med at andelsboligforeningen skulle indfri lånet til realkredit danmark,
krævede realkredit danmarks advokat ved mail af 26. november 2010 auktionsomkostnin-
gerne betalt som betingelse for at kvittere pantebrevet til aflysning. andelsboligforeningen
protesterede herimod, men beløbet blev ved en fejl alligevel betalt. beløbet er derfor depone-
ret, indtil det er afgjort, hvem beløbet tilhører.
parternes synspunkter
amagerbanken har gjort gældende, at banken har krav på at få godtgjort sit udlæg til rekvi-
rentsalær i forbindelse med den afholdte tvangsauktion. amagerbanken har betalt rekvirent-
salæret til realkredit danmark som led i opfyldelsen af auktionsvilkårene og i tillid til det
meddelte hammerslag. rekvirentsalæret er optjent, idet tvangsauktionen må anses for gen-
nemført i og med, at fogedretten meddelte hammerslag. salæret er endvidere fastsat af fo-
gedretten og må derfor anses for rimeligt. konkursboet har ved beslutningen om ikke at
meddele samtykke til gennemførelse af den før konkursen afholdte tvangsauktion, jf. kon-
kurslovens § 85, disponeret over ejendommen på en måde, som har påført auktionsrekviren-
ten, realkredit danmark, og i dennes sted amagerbanken et tab. dette tab skal dækkes af
konkursboet. konkursboets manglende samtykke må endvidere sidestilles med en tilbage-
kaldelse af tvangsauktionen. det følger af retsplejelovens § 563a, at auktionsrekvirenten kun
er forpligtet til at tilbagekalde tvangsauktionen, hvis auktionsomkostningerne er betalt. re-
alkredit danmarks pant omfattede også inkassoomkostninger, og rekvirentsalæret hæftede
derfor på ejendommen. konkursboet var bekendt med disse omkostninger, da konkursboet
solgte ejendommen i fri handel, og konkursboet var derfor forpligtet til at sørge for, at disse
omkostninger blev afholdt af køberen, jf. konkurslovens § 87, stk. 4, jf. stk. 2. konkursboet
har forsømt denne pligt og er derfor forpligtet til at godtgøre amagerbankens krav som et
massekrav i medfør af konkurslovens § 93, nr. 3.
                                                 -5-
konkursboet har gjort gældende, at konkursboet ikke har pådraget sig et erstatningsansvar
over for amagerbanken eller realkredit danmark ved at nægte at meddele samtykke til
tvangsauktionen i medfør af konkurslovens § 85. baggrunden for konkurslovens § 85 er en
formodning om, at prisen på fast ejendom typisk vil være bedre ved et salg i fri handel end
ved et tvangssalg. der var i denne sag rimelige og saglige grunde til, at konkursboet ikke
meddelte samtykke til en tvangsauktion, idet man havde en køber til ejendommen. denne
endte med at købe ejendommen for 20,1 mio. kr., hvorimod amagerbankens bud på tvangs-
auktionen var 11 mio. kr. konkursboet handlede derfor i samtlige kreditorers interesse ved
at nægte samtykke til en tvangsauktion. amagerbanken var bekendt med, at konkursboet
gjorde brug af sin ret efter konkurslovens § 85. amagerbanken betalte desuagtet rekvirentsa-
læret til realkredit danmark og må selv bære risikoen for at have betalt uden sikkerhed for
at kunne erhverve ejendommen. konkursboet har ikke ved at gøre brug af konkurslovens §
85 disponeret som anført i konkurslovens § 93, nr. 3. situationen kan endvidere ikke sidestil-
les med en afværgelse af en tvangsauktion i medfør af retsplejelovens § 563a, stk. 2, og kon-
kursboet er således ikke bundet af de betingelser, som fremgår af denne bestemmelse.
tvangsauktionen blev ikke gennemført, og realkredit danmark var derfor ikke berettiget til
et rekvirentsalær, jf. herved justitsministeriets tvangsauktionsvilkår pkt. 6. b.a. og dommer-
foreningens ”vejledende normaltakster for advokatsalærer og honorarer til sagkyndige un-
der tvangsauktioner” pkt. a. a. da realkredit danmark ikke har optjent rekvirentsalæret,
skulle beløbet heller ikke medtages i et panthaverregnskab. der kunne højst blive tale om de
omkostninger, som er nævnt i de vejledende takster pkt. b, men sådanne omkostninger er
ikke gjort gældende over for boet under sagen.
sø- og handelsrettens afgørelse
der blev gennemført 1. auktion over ejendommen beliggende ungarnsgade 10-
16/donaugade 1, 2300 københavn s, inden ejeren domus petruska aps gik konkurs, og i
forbindelse med auktionen tilkendte fogedretten auktionsrekvirenten, realkredit danmark,
salær i overensstemmelse med de vejledende takster. rekvirentsalæret må derfor anses for
optjent, da 1. auktionen blev afholdt, uanset at konkursboet efterfølgende bremsede et salg
                                                -6-
på 2. auktion og i sidste ende solgte ejendommen i fri handel. realkredit danmark kunne
derfor gøre rekvirentsalæret og øvrige påløbne auktionsomkostninger gældende mod kon-
kursboet på samme plads i prioritetsordenen som sit pant. da amagerbanken i forbindelse
med opfyldelsen af auktionsvilkårene har betalt rekvirentsalæret til realkredit danmark, er
banken indtrådt i dette krav mod boet. konkursboet har ved salg af ejendommen undladt at
tage højde for kravets dækning af den aftalte købesum. amagerbanken er derfor berettiget til
at få kravet dækket i boet som massekrav, jf. konkurslovens § 93, nr. 3.
som følge af det anførte tages amagerbankens påstand til følge.
efter sagens udfald og størrelse skal konkursboet betale 54.300 kr. i sagsomkostninger til
amagerbanken. af de tilkendte omkostninger dækker 16.800 kr. retsafgift og 37.500 kr.
amagerbankens udgift til advokatbistand.
                                      thi kendes for ret:
domus petruska aps under konkurs skal anerkende, at amagerbanken a/s har et masse-
krav i henhold til konkurslovens § 93, nr. 3 på 688.406,85 kr. med tillæg af procesrente fra
den 28. oktober 2009.
domus petruska aps under konkurs skal inden 14 dage betale amagerbanken a/s 54.300 kr.
i sagsomkostninger. sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.
                                       mette skov larsen
                                             (sign.)
                                          ___ ___ ___
                               udskriftens rigtighed bekræftes
                      p.j.v. sø- og handelsretten, den 11. februar 2011