text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 26. november 2014
sag 248/2012
(2. afdeling)
teknisk landsforbund som mandatar for a
(advokat karen-margrethe schebye)
mod
lønmodtagernes garantifond
(advokat yvonne frederiksen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 18. afdeling den 29. juni 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, thomas rørdam, hanne
schmidt, lars hjortnæs og jens kruse mikkelsen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
teknisk landsforbund som mandatar for a har nærmere anført, at opsigelsesvarslets formål
er at give funktionæren mulighed for at opnå anden beskæftigelse og dermed et uafbrudt for-
sørgelsesgrundlag. dette formål indebærer, at opsigelsesvarslet skal have samme værdi for
alle funktionærer, uanset om de er på forældreorlov eller ej. hvis en forælder på forældreorlov
ikke har krav på løn i opsigelsesperioden eller erstatning herfor, vil opsigelsesvarslet miste sin
økonomiske værdi og en væsentlig del af sit formål. beskyttelsen af opsigelsesvarslet som en
erhvervet rettighed i forældreorlovsdirektivet og i dansk ret indebærer derfor, at en arbejdsta-
ger på forældreorlov må have krav på fuld løn eller erstatning for løn i opsigelsesperioden.
                                               - 2 -
eu-domstolen har i en dom af 22. oktober 2009 i sag c-116/08 (meerts) tiltrådt, at § 2 i
rammeaftalen vedrørende forældreorlov har denne rækkevidde. christel meerts blev ved de
belgiske domstole efterfølgende tilkendt en godtgørelse svarende til 6 måneders løn ud over
den godtgørelse svarende til løn i opsigelsesvarslet, som var omfattet af den præjudicielle fo-
relæggelse. meerts-sagen angik således ikke alene en godtgørelse svarende til godtgørelse
efter ligebehandlingslovens § 16. denne rækkevidde af meerts-afgørelsen understøttes af eu-
domstolens dom af 27. februar 2014 i sag c-588/12 (lyreco), hvoraf det fremgår, at den
godtgørelse, der efter belgisk ret tilkendes for manglende løn i opsigelsesperioden, ikke berø-
res af, at der udmåles en godtgørelse for afsked svarende til 6 måneders løn.
dertil kommer, at det af § 5, stk. 5, i den reviderede rammeaftale om forældreorlov (direktiv
2010/18/eu af 8. marts 2010) udtrykkeligt fremgår, at der blandt andre faktorer skal tages
hensyn til indkomstens rolle i forbindelse med afholdelse af orlov. dette er udtryk for, at
medlemsstaterne, til trods for deres suverænitet i spørgsmål vedrørende indkomstforhold, ikke
må opstille regler, som hindrer formålet med retten til forældreorlov ved at forringe afløn-
ningsforholdene, således at lønmodtagere ikke ønsker at afholde forældreorlov.
funktionærlovens § 3 og § 7, stk. 4, er hverken efter bestemmelsernes ordlyd, formål eller
forarbejder til hinder for en eu-konform fortolkning i overensstemmelse med eu-retten, men
selv om de var, ville lønmodtagernes garantifond som offentlig myndighed være forpligtet
til at anvende dansk lovgivning i overensstemmelse med eu-retten. der foreligger således
ikke en contra legem-situation. dertil kommer, at retten til forældreorlov er en grundlæggende
rettighed i henhold til eu’s charter om grundlæggende rettigheder.
den hidtidige fortolkning af funktionærlovens § 3 indebærer endvidere ulovlig, indirekte for-
skelsbehandling, fordi gruppen af funktionærer, som er på ulønnet forældreorlov, fortrinsvis
består af kvinder, og hvis de i orlovsperioden bliver uberettiget bortvist, fritstillet eller hæver
ansættelsesforholdet på grund af arbejdsgiverens grove misligholdelse, behandles de på grund
af den manglende løn i opsigelsesperioden ringere end den samlede gruppe af funktionærer,
som bortvises uberettiget mv. vurderingen af, om der sker indirekte forskelsbehandling, skal
således ikke foretages ud fra en sammenligning af forholdene for henholdsvis mænd og kvin-
der under forældreorlov.
                                                - 3 -
lønmodtagernes garantifond har nærmere anført, at funktionærlovens § 3 har til formål at
erstatte funktionærens indtægtstab i form af lønnen i opsigelsesperioden, hvilket ikke kan
sidestilles med kompensation eller godtgørelse for arbejdsgiverens misligholdelse som den,
der i henhold til belgisk ret blev tilkendt i forlængelse af eu-domstolens dom af 22. oktober
2009 i sag c-116/08 (meerts). den kompensation, som christel meerts havde krav på, kan
derimod bedst sammenlignes med de typer af fratrædelsesgodtgørelse, som en medarbejder,
uafhængigt af medarbejderens tab, kan gøre krav på i anledning af ansættelsesforholdets op-
hør, herunder fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a eller § 2 b. endvidere har
eu-domstolen i en dom af 27. februar 2014 i sag c-588/12 (lyreco) fastslået, at den faste
beskyttelsesgodtgørelse, som en medarbejder i henhold til belgisk ret har krav på i en situa-
tion, hvor opsigelse eller ophævelse af ansættelsesforholdet er sket i strid med den særlige
beskyttelse mod afskedigelse af medarbejdere på forældreorlov, skal beregnes med udgangs-
punkt i medarbejderens sædvanlige løn forud for forældreorloven. i overensstemmelse her-
med følger det af dansk retspraksis, at godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 2,
skal beregnes med udgangspunkt i medarbejderens sædvanlige løn.
for så vidt angår spørgsmålet om ulovlig, indirekte forskelsbehandling på grund af køn, inde-
bærer det forhold, at en medarbejder under ulønnet forældreorlov ikke modtager løn i opsigel-
sesperioden, ikke en mindre gunstig behandling af kvinder alene af den grund, at flere kvinder
end mænd afholder forældreorlov, jf. herved eu-domstolens dom af 27. oktober 1998 i sag
c-411/96 (boyle). domstolen har i en dom af 16. juli 2009 i sag c-537/07 (sánchez-cama-
cho) fastslået, at en arbejdstager, der udøver retten til at tage forældreorlov, befinder sig i en
særlig situation, der ikke kan sidestilles med situationen for en mand eller kvinde, der arbejder
på fuld tid. ved vurderingen af, om den danske retstilstand er i strid med forbuddet mod indi-
rekte forskelsbehandling på grund af køn, skal der på denne baggrund ikke foretages en sam-
menligning mellem medarbejdere på forældreorlov og medarbejdere, der arbejder på opsigel-
ses- eller ophævelsestidspunktet, idet der ikke foreligger en sammenlignelig situation i rela-
tion til den sædvanlige udveksling af parternes ydelser.
pligten til eu-konform fortolkning rækker i øvrigt ikke længere end til, hvad der er muligt
inden for det nationale fortolkningsskøn. den danske retstilstand vedrørende funktionærlo-
vens § 3 er klar og utvetydig og giver ikke rum for en fortolkning, der kan føre til, at a gives
medhold i sit krav. det vil stride mod det eu-retlige retssikkerhedsprincip at tilsidesætte en
                                               - 4 -
klar og utvetydig national retstilstand, hvor der er tale om en privat arbejdsgiver. det kan ikke
gøre nogen forskel, at kravet nu rettes mod lønmodtagernes garantifond, som er en offentlig
myndighed. a kan ikke støtte ret på artikel 33, stk. 2, i eu’s charter om grundlæggende ret-
tigheder.
supplerende sagsfremstilling
højesteret har ved kendelse af 15. juli 2013 afslået præjudiciel forelæggelse for eu-domsto-
len af spørgsmål vedrørende fortolkning af rammeaftalen om forældreorlov, jf. rådets direk-
tiv 96/34.
supplerende om retsgrundlaget
efter funktionærlovens § 3 har en funktionær i tilfælde af, at funktionæren hæver ansættelses-
forholdet på grund af arbejdsgiverens grove misligholdelse, mindst krav på en erstatning sva-
rende til lønnen indtil fratræden med 3 måneders varsel (minimalerstatning), dog ikke for en
længere periode end det faktiske opsigelsesvarsel. af forarbejderne til denne bestemmelse
fremgår bl.a. (jf. folketingstidende 1947-48, tillæg a, lovforslag nr. l 77, sp. 3988):
      ”loven bygger paa hidtidig retspraksis. funktionæren skal have erstatning for det ham
      ved arbejdsgiverens misligholdelse paaførte tab. af praktiske grunde fastsætter loven
      en minimal erstatning, som funktionæren altid kan kræve uden hensyn til, hvorledes
      beviset stiller sig for tabets størrelse, nemlig løn indtil lovlig opsigelse i alle til-
      fælde, hvor der haves krav paa et opsigelsesvarsel paa indtil 3 maaneder til en maa-
      neds udgang. med hensyn til tjenesteforhold for et bestemt tidsrum af 3 maaneder
      eller derunder haves tilsvarende krav.
      for tjenesteforhold paa længere opsigelse eller for længere tid haves udover det an-
      givne krav ret til erstatning efter almindelige erstatningsregler.”
af eu-domstolens dom af 22. oktober 2009 i sag c-116/08 (meerts), som delvis er citeret i
landsrettens dom, fremgår yderligere bl.a.:
      ”39 det følger af såvel ordlyden af den nævnte § 2, stk. 6, [i rammeafgørelsen om
             forældreorlov, jf. rådets direktiv 96/34 af 3. juni 1996,] som af den sammenhæng,
             hvori den indgår, at bestemmelsen har til formål at undgå ethvert tab eller forrin-
             gelse af arbejdsrelaterede rettigheder, som arbejdstageren har erhvervet eller er i
             færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, og at sikre,
             at arbejdstageren ved orlovens ophør med hensyn til disse rettigheder er stillet på
             samme måde som før denne orlov (jf. i denne retning dom af 16.7.2009, sag c-
                                               - 5 -
            537/07, gómez-limón sánchez-camacho, endnu ikke trykt i samling af afgørel-
            ser, præmis 39).”
eu-domstolen har i dom af 27. februar 2014 i sag c-588/12 (lyreco) bl.a. fortolket § 2, stk. 4
og 6, i rammeaftalen vedrørende forældreorlov, jf. rådets direktiv 96/34 af 3. juni 1996. an-
modningen om præjudiciel afgørelse var fremsat i forbindelse med en tvist mellem lyreco
belgium nv og en tidligere ansat om beregningen af en fast ”beskyttelsesgodtgørelse”, som
den tidligere ansatte havde krav på som følge af uberettiget afskedigelse, mens hun var på
forældreorlov i form af nedsat arbejdstid. i dommen hedder det bl.a.:
      ”43 som domstolen allerede har fastslået, følger det af såvel ordlyden af [§ 2, stk. 6, i
            rammeaftalen om forældreorlov] som af den sammenhæng, hvori den indgår, at
            bestemmelsen har til formål at undgå ethvert tab eller forringelse af arbejdsrelate-
            rede rettigheder, som arbejdstageren har erhvervet eller er i færd med at erhverve
            på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, og at sikre, at arbejdstageren ved
            orlovens ophør med hensyn til disse rettigheder er stillet på samme måde som før
            denne orlov (meerts-dommen, præmis 39, og dommen i sagen zentralbetriebsrat
            der landeskrankenhäuser tirols, præmis 51).
      44    det følger som nævnt i nærværende doms præmis 30-32 af formålene med
            rammeaftalen, at udtrykket ”erhvervede rettigheder eller rettigheder, som ar-
            bejdstageren er i færd med at erhverve”, som det anvendes i § 2, stk. 6, i nævnte
            rammeaftale, omfatter enhver rettighed eller fordel i penge eller naturalier, som
            arbejdstageren direkte eller indirekte som følge af arbejdsforholdet kan gøre krav
            på over for arbejdsgiveren på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden (jf.
            meerts-dommen, præmis 43, og dommen i sagen zentralbetriebsrat der lan-
            deskrankenhäuser tirols, præmis 53).
      45    hertil hører enhver rettighed eller fordel vedrørende arbejdsvilkår, såsom retten
            for en arbejdstager, der er ansat i henhold til en tidsubegrænset fuldtidsansættel-
            seskontrakt, og som er på forældreorlov, til en fast beskyttelsesgodtgørelse, så-
            fremt arbejdsgiveren, uden at der foreligger tungtvejende grunde eller en tilstræk-
            kelig begrundelse, ensidigt opsiger denne kontrakt. denne godtgørelse, hvis beløb
            er forbundet med den løn, der var aftalt i den nævnte kontrakt, og hvis formål er at
            beskytte en sådan arbejdstager mod en afskedigelse, der er begrundet med ansøg-
            ning om forældreorlov eller selve orloven, tildeles således denne arbejdstager på
            grund af dennes ansættelse, som ville have fortsat, såfremt vedkommende ikke var
            blevet uberettiget afskediget (jf. analogt dom af 27.6.1990, sag c-33/89, ko-
            walska, sml. i, s. 2591, præmis 10 og 11, og af 9.2.1999, sag c-167/97, seymour-
            smith og perez, sml. i, s. 623, præmis 23-28, samt meerts-dommen, præmis 44).
      46    det er således i hovedsagen ubestridt, at en arbejdstager som sophie rogiers, der
            er ansat hos sin arbejdsgiver i henhold til en tidsubegrænset ansættelseskontrakt,
            og som efter reglerne i national ret har ret til forældreorlov, havde ret til den faste
            beskyttelsesgodtgørelse, som fastsat i saneringslovens artikel 101, fra begyndelsen
                                               - 6 -
            af sin forældreorlov. den omstændighed, at denne ret kun tildeles den pågældende
            arbejdstager, såfremt dennes arbejdsgiver senere gennemfører en uberettiget af-
            skedigelse af denne arbejdstager under dennes forældreorlov, er i denne forbin-
            delse irrelevant.
      47    når en arbejdstager, der er ansat i henhold til en tidsubegrænset fuldtidsansættel-
            seskontrakt, er blevet uberettiget afskediget som i hovedsagen under forældreor-
            lov bevilget i form af nedsat arbejdstid, som denne havde krav på, skal en fast be-
            skyttelsesgodtgørelse som den, der er fastsat i belgisk lovgivning, følgelig bereg-
            nes på grundlag af lønnen for denne arbejdstagers fuldtidsarbejde for at være for-
            enelig med kravene i rammeaftalen.
      48    på baggrund af det ovenstående skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at
            rammeaftalens § 2, stk. 4, som findes i bilaget til direktiv 96/34, læst i lyset af
            både de formål, der forfølges med denne rammeaftale, og rammeaftalens § 2, stk.
            6, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den faste beskyttelsesgodtgø-
            relse, der skal udbetales til en arbejdstager, der afholder forældreorlov i form af
            nedsat arbejdstid, såfremt arbejdsgiveren, uden at der foreligger tungtvejende
            grunde eller en tilstrækkelig begrundelse, ensidigt opsiger ansættelsesforholdet
            med denne arbejdstager, der har en tidsubegrænset fuldtidsansættelse, beregnes på
            grundlag af den nedsatte løn, som vedkommende modtager på tidspunktet for sin
            afskedigelse.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
a var på barsels- og forældreorlov i perioden fra den 9. august 2008 til den 4. juli 2009 og
skulle i henhold til sin ansættelsesaftale have fuld løn i 14 uger efter fødslen den 16. august
2008, dvs. indtil den 21. november 2008, hvorefter hun overgik til at modtage dagpenge. den
22. december 2008 ophævede teknisk landsforbund på hendes vegne ansættelsesforholdet på
grund af manglende betaling af løn for perioden fra den 1. til den 21. november 2008. ar-
bejdsgiveren gik efterfølgende konkurs den 18. februar 2009.
det er ubestridt, at der ikke var nogen sammenhæng mellem arbejdsgiverens misligholdelse
og as afholdelse af forældreorlov, og der er således ikke rejst krav om godtgørelse efter lige-
behandlingsloven.
denne sag angår as krav mod lønmodtagernes garantifond om erstatning for løn i hendes
opsigelsesperiode på 4 måneder, nærmere bestemt fra den 22. december 2008 til den 30. april
2009.
                                                 - 7 -
efter funktionærlovens § 3 har en funktionær i tilfælde af, at funktionæren hæver ansættelses-
forholdet på grund af arbejdsgiverens grove misligholdelse, krav på erstatning for det tab,
som misligholdelsen påfører funktionæren, herunder navnlig de mistede indtægter indtil
denne lovligt kunne være opsagt af arbejdsgiveren, med fradrag af eventuelle indtægter fra
anden stilling. funktionæren har uanset eventuel anden indtægt mindst krav på en erstatning
svarende til lønnen indtil fratræden med 3 måneders varsel (minimalerstatning), dog ikke for
en længere periode end det faktiske opsigelsesvarsel. efter funktionærlovens § 7, stk. 4, har
en funktionær, som bliver opsagt inden barselsorlovens påbegyndelse eller inden 14 uger efter
fødslen, ret til fuld løn i opsigelsesperioden.
hovedspørgsmålet i sagen er, om a ved ophævelse af ansættelsesforholdet på grund af ar-
bejdsgiverens grove misligholdelse har krav på at få erstattet sin sædvanlige løn i opsigelses-
perioden, selv om hun i den pågældende periode var på forældreorlov uden løn og modtog
dagpenge efter barsellovens § 21, stk. 1.
a har anført, at det vil være i strid med eu-rammeaftalen om forældreorlov og forbuddet mod
forskelsbehandling på grund af køn, hvis hun ikke får erstattet sin sædvanlige løn i opsigel-
sesperioden. det er således ubestridt, at kravet ikke kan støttes på funktionærlovens § 3, stk.
3, jf. stk. 2, eller § 7, stk. 4, sådan som disse bestemmelser må forstås uden inddragelse af
eu-retten.
eu-rammeaftalen om forældreorlov
efter § 2, stk. 6, i den dagældende eu-rammeaftale om forældreorlov, jf. rådets direktiv
96/34/ef af 3. juni 1996, skal erhvervede rettigheder eller rettigheder, som arbejdstageren er i
færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, opretholdes uændret,
indtil forældreorloven ophører. efter stk. 7 fastsætter medlemsstaterne og/eller arbejdsmarke-
dets parter, hvorledes der skal forholdes med ansættelseskontrakten eller ansættelsesforholdet
i forældreorlovsperioden.
parterne er enige om, at det ikke er i strid med eu-retten, at man under forældreorlov oppe-
bærer en indtægt, som er mindre end sædvanlig løn. det harmonerer med, at en kvinde under
barselsorlov (dvs. de første 14 uger efter fødslen) alene skal sikres en indtægt, der mindst sva-
                                                - 8 -
rer til den, som den pågældende ville få under sygeorlov, jf. artikel 11 i rådets direktiv 92/85
af 19. oktober 1992 (graviditetsdirektivet).
eu-domstolen har i dom af 22. oktober 2009 i sag c-116/08 (meerts), præmis 39 og 47, fast-
slået, at rammeaftalens § 2, stk. 6, indebærer, at en arbejdstager under forældreorlov ikke må
stilles ringere med hensyn til erhvervede rettigheder eller rettigheder, som den pågældende er
i færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens indtræden, end hvis den pågæl-
dende ikke var på forældreorlov.
en funktionær er efter funktionærlovens § 3 alene beskyttet mod indtægtstab i opsigelsesperi-
oden, og denne rettighed bestod uændret både før og under as forældreorlov. hun modtog i
sin opsigelsesperiode, som udløb inden forældreorloven ophørte, den indtægt i form af dag-
penge, som hun hele tiden havde måttet påregne, idet hendes ret til løn fra arbejdsgiveren var
udløbet 14 uger efter fødslen. hun blev således ikke med hensyn til rettigheder, der bestod, da
hendes orlovsperiode begyndte, stillet ringere, end hvis hun ikke havde været på forældreor-
lov, idet hun som nævnt ikke havde noget krav på løn, mens hun var på forældreorlov, og der-
for ikke led noget indtægtstab.
højesteret finder på den anførte baggrund, at as krav om at få erstattet sin sædvanlige løn i
opsigelsesperioden ikke kan støttes på artikel 2, stk. 6, i eu-rammeaftalen om forældreorlov.
det bemærkes herved, at meerts-dommen i modsætning til den foreliggende sag angik en si-
tuation, hvor arbejdstageren var stillet ringere, fordi størrelsen af den tabsuafhængige fratræ-
delsesgodtgørelse, som hun havde ret til ved arbejdsgiverens opsigelse uden varsel, var min-
dre end den ville have været, hvis opsigelsen uden varsel var sket, mens hun ikke var på for-
ældreorlov.
indirekte forskelsbehandling på grund af køn
efter ligelønslovens § 1 a, stk. 2, og ligebehandlingslovens § 1, stk. 3, foreligger der indirekte
forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er
neutral, vil stille personer af det ene køn ringere end personer af det andet køn, medmindre
den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et sagligt for-
mål og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige.
                                                - 9 -
det følger af eu-domstolens faste praksis, at forskelsbehandling består i, at der på sammen-
lignelige situationer anvendes forskellige bestemmelser, eller at den samme bestemmelse an-
vendes på forskellige situationer, jf. f.eks. præmis 56 i domstolens dom af 16. juli 2009 i sag
c-537/07 (sánchez-camacho). særligt med hensyn til kvinder på barsels- eller forældreorlov
har eu-domstolen flere gange fastslået, at de befinder sig i en særlig situation, der ikke kan
sidestilles med situationen for en mand eller kvinde, som arbejder (herunder på fuld tid), jf.
herved præmis 17 i dom af 13. februar 1996 i sag c-342/93 (gillespie), præmis 46 i dom af
30. marts 2004 i sag c-147/02 (alabaster) og præmis 57 i dom af 16. juli 2009 i sag c-537/07
(sánchez-camacho).
a har anført, at der foreligger en ulovlig, indirekte forskelsbehandling under henvisning til, at
funktionærer, som under en ulønnet forældreorlov bliver uberettiget bortvist, fritstillet eller
hæver ansættelsesforholdet på grund af arbejdsgiverens grove misligholdelse, ikke har krav på
løn i en opsigelsesperiode, som er sammenfaldende med en forældreorlov, og derfor behand-
les ringere end funktionærer, der ikke er på forældreorlov, og som bortvises uberettiget mv.
da funktionærer på forældreorlov fortrinsvis er kvinder, medfører forskelsbehandlingen, at
kvinder stilles ringere end mænd.
højesteret bemærker hertil, at a på ophævelsestidspunktet var på ulønnet forældreorlov, som
fortsatte gennem hele opsigelsesperioden. hun var således ikke i en sammenlignelig situation
med funktionærer, som er i arbejde på ophævelsestidspunktet, og over for hvem arbejdsgive-
ren har en lønforpligtelse.
højesteret finder herefter, at undladelse af at erstatte as sædvanlige løn i opsigelsesperioden
ikke er udtryk for ulovlig, indirekte forskelsbehandling.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
sagsomkostninger
                                              - 10 -
ud over sagens værdi er der ved fastsættelse af sagsomkostninger taget hensyn til sagens ka-
rakter og arbejdets omfang, herunder at der også for højesteret har været rejst spørgsmål om
præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal teknisk landsforbund som mandatar for a betale
75.000 kr. til lønmodtagernes garantifond.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
- alj
                                       udskrift
                                            af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                      ____________
                                          dom
afsagt den 6. januar 2017
h-77-15
                                  tryg forsikring a/s
                                  (advokat jesper windahl)
                                  mod
                                  1) combino east aps
                                  (advokat holger fabian-jessing)
                                  2) vriesoord b.v.
                                  (advokat jes anker mikkelsen v/advokat lea kolmos
                                  weis)
sagens baggrund og parternes påstande
sagens spørgsmål er, om der for sagsøgte 2, vriesoord b.v., er værneting ved sø- og han-
delsretten, eller om sagen mod denne sagsøgte skal afvises.
                                                  -2-
værnetingsspørgsmålet er udskilt til særskilt forhandling og afgørelse i medfør af retspleje-
lovens § 253, stk. 1 og 2.
vriesoord b.v. (herefter vriesoord) har nedlagt påstand om afvisning, både i forhold til tryg
forsikring a/s og i forhold til combino east aps.
tryg forsikring a/s (herefter tryg) har nedlagt påstand om, at sagen fremmes ved sø- og
handelsretten i forhold til vriesoord.
combino east aps (herefter combino) har nedlagt påstand om, at combinos friholdelsespå-
stand over for vriesoord bør behandles af sø- og handelsretten i realiteten.
oplysningerne i sagen
ved stævning af 10. november 2015 anlagde tryg sag mod combino og vriesoord ved sø- og
handelsretten med påstand om, at combino og vriesoord principalt in solidum, subsidiært
alternativt, til tryg skal betale 515.855,89 kr. med tillæg af rente med 5 % p.a. fra den 14. juli
2015. sagen er anlagt i anledning af en bortkomst af en forsendelse med frosne kyllingepro-
dukter i februar 2015. ved svarskrift af 17. maj 2016 nedlagde combino en friholdelsespå-
stand over for vriesoord.
de nærmere omstændigheder er følgende:
den 24. februar 2015 solgte trygs forsikringstager, den danske fødevaregrossist, bpi a/s
(herefter bpi), det omhandlede parti kyllingeprodukter til det tyske firma, güven food
gmbh (herefter güven food). salget skete på cip-vilkår, således at bpi skulle sørge for
transporten af produkterne fra vriesoords fryselager i ’s-hertogenbosch, holland, til leve-
ringsleveringsstedet hos güven food i pulheim, tyskland.
combino, der er et dansk transportfirma, blev af bpi kontraheret til at udføre transporten fra
fryselageret i ’s-hertogenbosch til pulheim med påbegyndelse den 27. februar 2015. combi-
                                                   -3-
no viderekontraherede transporten til en slovakisk vognmand, br quality. vriesoord, der
driver det nævnte fryselager i ’s-hertogenbosch, var ikke en del af transportkæden, men stod
for udleveringen af kyllingeprodukterne til transport. vriesoord var kontraheret til denne
opgave af det hollandske firma, west food group b.v. (herefter west food), som havde
solgt kyllingeprodukterne til bpi.
da combino bookede transporten hos br quality, fik combino på forespørgsel oplyst, at br
quality ville udføre transporten ved brug af et lastvognstog med registreringsnummer pe
801 cc / ba 254 ze. denne information viderekommunikerede combino til bpi, som efter
det oplyste viderekommunikerede informationen til west food. west food angav i sin udle-
veringsinstruks til vriesoord, at udleveringen af kyllingeprodukterne skulle ske til et last-
vognstog med det pågældende registreringsnummer. i instruksen blev det endvidere anført,
at udlevering først måtte ske efter bekræftelse fra west food.
den 27. februar 2015 udstedte og underskrev vriesoord et cmr-fragtbrev for transporten. i
fragtbrevet var der indsat oplysninger om, at transporten skulle udføres af ”rolli frigo
speed” med lastvognstoget kn-920-dp / kv-085-ym. et lastvognstog med de angivne ken-
detegn mødte efter det oplyste op ved vriesoords fryselager og fik kyllingeprodukterne ud-
leveret. produkterne blev imidlertid aldrig leveret til güven food i pulheim.
parternes synspunkter
tryg har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 22. no-
vember 2016, hvoraf fremgår bl.a.:
          ”…
          der er værneting for dette søgsmål ved sø- og handelsretten imod [vriesoord] iht.
          bruxelles i-forordningens art. 8(1), idet sagerne imod [combino] og [vriesoord] er
          snævert forbundne og bør behandles samlet af hensyn til at undgå uforenelige afgø-
          relser.
          der er yderligere værneting for dette søgsmål ved sø- og handelsretten iht. bruxelles
          i-forordningens art. 8(2), idet [vriesoord] er adciteret som tredjepart til den anlagte
          retssag med den virkning, at sagsøgers påstand over for [vriesoord] også af denne
          grund bør påkendes af sø- og handelsretten.
                                             -4-
                                              ****
det fastholdes, at kravene imod [combino] og [vriesoord] bør påkendes sammen,
idet sagerne er snævert forbundne, sådan at det er ønskeligt, at de behandles sam-
men.
dette følger allerede af, at det er gjort gældende, at [combino] og [vriesoord] er soli-
darisk ansvarlige for [trygs] tab.
det er ikke en betingelse for kumulation af søgsmålene imod [combino] og [vrie-
soord], at kravene hviler på identiske retsgrundlag, jf. udtrykkeligt ketilbjørn hertz,
bruxelles i-forordningen, 2. udgave s. 198 …
[vriesoord] har udstedt og underskrevet det som bilag 3 fremlagte cmr-fragtbrev, jf.
fragtbrevets boks 22.
[vriesoord] har således indsat oplysningerne i fragtbrevet om, at transporten skulle
udføres af rolli frigo speed med vogntoget kn-920-dp / kv-085-ym.
udstedelsen af fragtbrevet og udleveringen af varerne var – tilsyneladende – i mod-
strid med den instruktion, som [vriesoord] fik, jf. sagens bilag 2, der angiver, at ud-
leveringen skulle ske til
                        ”truck number: pe801cc / ba254ze”
og den var ligeledes i modstrid med instruktionen om, at levering først måtte ske ef-
ter bekræftelse:
                        ”please load the truck after our confirmation”
der er uenighed mellem [combino] og [vriesoord] om, hvad der var grundlaget for,
at [vriesoord] – angiveligt – udstedte fragtbrevet i modstrid med den instruktion,
som [vriesoord] fik og angiveligt ligeledes udleverede produkterne i modstrid med
instruktionen. [combino] har således i sit svarskrift gjort gældende, at forsendelsen
bortkom som følge af, at [vriesoord] fejludleverede godset:
                        ”godsets bortkomst skyldes således bpi’s med-
                        kontrahent west foods samarbejdspartner vrie-
                        soords fejludlevering.”
det er under sagen uafklaret, om det er korrekt, at [vriesoord] udleverede produk-
terne i modstrid med de instruktioner, som [vriesoord] fik, og som [vriesoord] skulle
følge for at sikre, at produkterne ville komme frem og blive leveret til rette modtager.
i stævningen blev [vriesoord] opfordret til at fremkomme med oplysninger, der ville
gøre det muligt nærmere at afklare, om bortkomsten af produkterne beror på [com-
binos] ellers [vriesoords] forhold:
                                          -5-
     1.  [vriesoord] opfordres (a) til at redegøre for grundlaget for, at registrerings-
         numrene er ændret i fragtbrevet i forhold til de i bilag 2 anførte registre-
         ringsnumre.
     2.  [vriesoord] opfordres (b) til at oplyse, hvorfra [vriesoord] modtog oplysning
         om, at transporten skulle udføres af rolli frigo speed.
[vriesoord] har vægret sig imod at besvare de pågældende provokationer.
som det fremgår, er det ikke muligt at nå til en korrekt vurdering og bedømmelse af
denne sags ansvarsspørgsmål, medmindre sagen imod [combino] og [vriesoord]
pådømmes samlet. det vil således alene ved [vriesoords] medvirken kunne afklares,
hvad der var grundlaget for, at [vriesoord] angiveligt ikke fulgte [combinos] in-
struks om at udlevere forsendelsen til ”truck number: pe801cc / ba254ze”, men
udskiftede dette køretøj med et andet køretøj.
hvis sagen imod [combino] pådømmes særskilt, vil retten kunne nå til den afgørelse,
som påstås af [combino], at produkterne aldrig er modtaget i [combinos] varetægt,
idet de uberettiget blev udleveret af [vriesoord] i modstrid med den afgivne instruk-
tion til en anden fragtfører. dette vil kunne føre til, at [combino] frifindes i denne
sag.
det pågældende – samme – spørgsmål ville derefter skulle pådømmes under en ny
sag i holland mod [vriesoord]. under denne sag ville [tryg] naturligvis gøre gæl-
dende, at produkterne blev udleveret af [vriesoord] i modstrid med den afgivne in-
struktion til en anden fragtfører. den hollandske domstol vil skulle foretage en be-
dømmelse af dette spørgsmål og vil under denne sag kunne komme til, at produkter-
ne – i modstrid med sø- og handelsrettens afgørelse – blev udleveret korrekt, idet
udleveringen var i overensstemmelse med instruktioner, som [vriesoord] havde fået
og var berettiget til at følge, med den virkning, at [vriesoord] frifindes.
det er åbenbart, at der således vil være en risiko for uforenelige afgørelser, hvis sa-
gerne pådømmes hver for sig.
sagerne er derfor så tæt forbundne, at det er ønskeligt, at de pådømmes sammen.
det gøres sammenfattende gældende,
at        sagerne vedrører ansvar for én og samme udlevering og transport af varer,
          gennemførelsen af hvilken begge de sagsøgte har deltaget i og som alene kan
          pådømmes korrekt under en sag hvor begge de sagsøgte er parter,
at        sagernes spørgsmål om ansvar er tæt indbyrdes forbundne, idet sagens
          spørgsmål er, hvad der var grundlaget for udlevering af varerne som sket
          tilsyneladende i modstrid med instruktion fra [combino], og om denne ud-
          levering var berettiget, og
at        en separat og uafhængig påkendelse af sagerne giver risiko for to uforeneli-
          ge afgørelser.
                                            ****
                                                  -6-
       hertil kommer, at [vriesoord] er adciteret til denne sag af [combino] efter bruxelles
       1-forordningens art. 8(2). der henvises herved til, at der er nedlagt påstand af [com-
       bino] over for [vriesoord] og betalt retsafgift af det pågældende søgsmål. hvis [vrie-
       soord] således ikke anses for inddraget i sagen af [tryg] ved en kumulation iht. bru-
       xelles 1-forordningens art. 8(1) er det klart, at [vriesoord] så må anses for inddraget
       sagen ved en adcitation foretaget af [combino] iht. bruxelles 1-forordningens art.
       8(2). situationen er de facto den, at [vriesoord] er part i sagen. det kan i den forbin-
       delse ikke være nødvendigt, at der på ny skulle foretages forkyndelse af en formel
       adcitationsstævning, idet sagen allerede qua [vriesoords] advokats deltagelse i sagen
       må anses for forkyndt.
       det gøres gældende, at for det tilfælde, at [tryg] ikke skulle kunne inddrage [vrie-
       soord] i dette søgsmål iht. bruxelles 1-forordningens art. 8(1), da må [vriesoord] an-
       ses for inddraget i sagen ved en adcitation, med den virkning, at [tryg] under alle
       omstændigheder må være berettiget til at nedlægge påstand over for [vriesoord], der
       således er part i søgsmålet.
       …”
combino har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 22.
november 2016, hvoraf fremgår bl.a.:
       ”…
       på vegne combino east gøres det gældende,
       at        combino easts selvstændige friholdelsespåstand i forhold til vriesoord bør
                 betragtes som eller sidestilles med en adcitation af vriesoord til den af tryg
                 mod combino east ved sø- og handelsretten anlagte hovedsag,
       at        combino east er sagsøgt af tryg ved rette danske værneting, og at combino
                 east dermed i medfør af bruxelles i-forordningens artikel 8, nr. 2, er beretti-
                 get til at adcitere vriesoord i danmark ved sø- og handelsretten med på-
                 stand om friholdelse uafhængigt af, om vriesoord er medsagsøgt i hovedsa-
                 gen eller ej,
       at        der ikke er udarbejdet en egentlig adcitationsstævning som følge af, at vrie-
                 soord faktisk er medsagsøgt i hovedsagen,
       at        adcitationen af vriesoord er sket ved, at der teknisk er nedlagt en selvstæn-
                 dig påstand i forhold til vriesoord, der opfylder kravene til en adcitation,
       at        der er berigtiget retsafgift,
       at        vriesoord ved den selvstændige påstand er blevet inddraget i sagen i for-
                 hold til combino east svarende til en efterfølgende indstævning,
       at        vriesoord i forhold til parterne tryg og combino east må forstås som ”tred-
                 jemand”,
                                           -7-
at       der er tale om en efterfølgende inddragelse af vriesoord i forhold til søgsmå-
         let fra tryg mod combino east.
det gøres yderligere gældende,
at       såvel betingelserne i retsplejelovens § 250, stk. 2, nr. 2 og 3, som betingelser-
         ne i retsplejelovens § 250, stk. 1, nr. 2-5, er opfyldt.
der skal særligt henvises til, at combino easts friholdelsespåstand i forhold til vrie-
soord har en sådan sammenhæng med det af tryg overfor combino east indtalte
krav i henhold til den indgåede transportaftale, at kravet, uanset de af vriesoord
fremsatte indsigelser, bør behandles under sagen.
det gøres herved gældende,
at       combino easts selvstændige påstand om friholdelse (adcitationen) ikke er
         foretaget for at unddrage vriesoord dennes almindelige værneting, men
         fordi combino east af tryg er blevet sagsøgt ved sø- og handelsretten.
den nødvendige sammenhæng mellem friholdelsespåstanden og det i forhold til
combino east af tryg rejste krav er givet, idet vriesoord har handlet ansvarspådra-
gende ved ikke at følge de meddelte udleveringsinstruktioner i relation til transport-
aftalen.
det kan herved ikke tillægges betydning, at instruktionerne ikke er meddelt vrie-
soord direkte af combino east.
det gøres gældende,
at       der i henhold til forordningens artikel 8, nr. 2, alene gælder et krav om, at
         der skal foreligge en rimelig sammenhæng mellem hovedkravet og adcita-
         tionskravet.
combino east bestrider i den sammenhæng, at det kan tillægges afgørende betyd-
ning, at der ikke er noget kontraktforhold direkte mellem combino east og vrie-
soord.
det gøres endvidere gældende,
at       det vil være hensigtsmæssigt, at pådømmelse sker ved samme domstol, idet
         man får bevisførelse og bevisbedømmelse for samme forum,
at       pådømmelse af sagen i forholdet mellem combino east og vriesoord i sø- og
         handelsretten vil kunne ske uden betænkelighed,
at       forskellige regelgrundlag ikke har betydning for konstatering af den fornød-
         ne sammenhæng, da sammenhængskravet er opfyldt ved de faktiske for-
         hold, dvs. bortkomsten af gods, den omstændighed, at godset ikke blev
         overgivet i rette fragtførers varetægt, samt at vriesoord ikke fulgte de med-
         delte instruktioner i forbindelse med overgivelse af varerne til transportør.
                                                   -8-
         sammenfattende gør combino east derfor gældende,
         at       der er en tilstrækkelig sammenhæng mellem det af tryg mod combino east
                  for sø- og handelsretten indtalte krav og combino easts friholdelseskrav
                  overfor vriesoord til at forordningens artikel 8, nr. 2, kan finde anvendelse,
         at       adcitationen af vriesoord ikke er sket for at unddrage vriesoord sit værne-
                  ting i holland, samt
         at       kumulationsbetingelsen i retsplejelovens § 250, stk. 2, nr. 3, er opfyldt, idet
                  combino easts friholdelseskrav overfor vriesoord har en sådan sammen-
                  hæng med trygs hovedkrav mod combino east, at friholdelseskravet, uan-
                  set de af vriesoord fremsatte indsigelser, bør behandles under samme sag
                  ved sø- og handelsretten.
         der henvises til, at eu-domstolen i sag c-365/88 hagen fastslog, at den nationale ret
         kan anvende sine egne processuelle regler ved afgørelse af, om en anmodning om
         adcitation skal tages til følge, dog således, at der ikke må gøres indgreb i den tilsigte-
         de virkning af forordningen på dette område, navnlig således, at afslag på en an-
         modning om adcitation ikke må gives med den begrundelse, at tredjemand har bo-
         pæl i en anden medlemsstat end den, hvor hovedsagen er anlagt.
         det gøres i den sammenhæng gældende,
         at       en afvisning af realitetsbehandling af combino easts friholdelsespåstand i
                  denne sag grundlæggende vil være i strid med den med artikel 8, nr. 2, til-
                  sigtede virkning, idet det i henhold til bestemmelsen findes hensigtsmæs-
                  sigt, at sådanne krav med en vis tilstrækkelig sammenhæng, uanset forskel-
                  ligt retsgrundlag, behandles under samme sag af samme forum.
         der henvises endvidere til ketilbjørn hertz’ kommentar til bruxelles i-forordningen
         2. udgave, side 204 …
         det gøres således gældende,
         at       praktiske procesbesparende hensigtsmæssighedshensyn tilsiger at realitets-
                  behandle combino easts friholdelsespåstand overfor vriesoord ved sø- og
                  handelsretten.
         der henvises til sø- og handelsrettens dom af 20. januar 2015 i sag s-27-12 samt dom
         af 16. december 2015 i sag s-26-13.
         …”
vriesoord har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 22.
november 2016, hvoraf fremgår bl.a.:
                                           -9-
”…
2.        anbringender
til støtte for [vriesoords] påstand om afvisning, gør [vriesoord] gældende, at sø- og
handelsretten ikke er rette værneting, for så vidt angår krav mod [vriesoord].
det gøres gældende, at rette værneting, for så vidt angår [vriesoord], er [vriesoords]
hjemsted i holland, jf. bruxelles i-forordningen artikel 4, nr. 1 (”forordningen”).
[vriesoord] gør gældende, at ingen af undtagelsesbestemmelserne i forordningens
afdeling 2-8 medfører, at der er værneting, eller mulighed herfor, i danmark.
det gøres gældende, at der ikke er tilstrækkelig sammenhæng, og værneting i dan-
mark vil unddrage sagsøgte 2 sit rette værneting.
2.1       der er ikke værneting i danmark efter forordningens artikel 8, nr. 1
[vriesoord] gør gældende, at der ikke er værneting i danmark i henhold til forord-
ningens artikel 8, nr. 1, idet der ikke er tilstrækkelig sammenhæng mellem kravene
mod [combino] og [vriesoord], de er ikke snævert forbundne, og der er ikke nogen
risiko for uforenelige retsafgørelser.
fortolkningen af forordningens artikel 8 og ordene ”snævert forbundne” er restrik-
tiv.
der er indtil flere grunde til, at kravene ikke er så snævert forbundne, at det er nød-
vendigt at afgøre dem sammen.
for det første udspringer kravene af forskellige retsforhold. kravet mod [combino]
er baseret på et kontraktforhold mellem [tryg] og [combino] i relation til transport af
varer. kravet mod [vriesoord] er derimod ikke baseret på et kontraktforhold mellem
hverken [tryg] og [vriesoord] eller et kontraktforhold mellem [combino] og [vrie-
soord].
for det andet, det forhold, at kravene ikke beror på det samme retsgrundlag medfø-
rer, at kravene skal behandles på forskellige grundlag. kravet mod [combino] skal
antageligvis vurderes på baggrund af en kontrakt mellem [tryg] og [combino] og i
henhold til cmr-lovens regler eller andre relevante transportretlige regler. kravet
mod [vriesoord] skal vurderes ud fra erstatningsretlige regler eller regler om sprin-
gende regres/direkte krav (eller hvad der måtte finde anvendelse efter hollandsk ret).
for det tredje, og i forlængelse heraf, skal kravene vurderes på baggrund af forskelli-
ge landes materielle regler. det følger af de danske lovvalgsregler, at dansk ret i rela-
tion til [vriesoord] må vige. de danske lovvalgsregler/praksis peger på, at det er de
materielle hollandske regler (om delikt eller springende regres/direkte krav eller an-
den relevant lovgivning, som gælder i holland), der skal anvendes ved afgørelsen af
kravet overfor [vriesoord]. sagsøgers krav mod [combino] er som udgangspunkt
rent nationalt og skal afgøres i henhold til danske materielle regler.
for det fjerde er [combinos] og [vriesoords] forpligtigelser ikke de samme. [combi-
no] er forpligtiget til at foretage en transport, mens [vriesoord] skal udlevere nogle
                                           - 10 -
varer. dette bør sammenholdes med den [nedennævnte] landsretsdom, hvor retten
netop kommer frem til, at der ikke foreligger den fornødne sammenhæng imellem
opgaverne, der er udført, og det er uanset, at begge parter rådgiver om det samme
projekt.
for det femte er forordningens artikel 8, nr.1, kun en undtagelse til hovedreglen om,
at en sagsøgt skal sagsøges ved dennes hjemsted. som nævnt ovenfor er eu-
domstolens fortolkning af bestemmelsen restriktiv. [vriesoord] gør i den forbindelse
gældende, at kravene overfor [combino] og [vriesoord] på ingen måde kan fortolkes
og vurderes som værende snævre.
det fastholdes, at der ikke er risiko for uforenelige afgørelser.
der er ikke nogen risiko for, at retsafgørelserne vil blive uforenelige, hvis behandlin-
gen sker hver for sig, idet de under alle omstændigheder skal vurderes på baggrund
af forskellige landes nationale regler. desuden er anbringenderne mod [combino] og
[vriesoord] forskellige og på forskelligt grundlag.
[vriesoord] bestrider, at det forhold, at det gør det nemmere for [tryg]/[combino] at
bevise, hvad der er sket i holland, er et argument for, at sagerne er tæt forbundne. i
den forbindelse henvises der til u.1991.52 ø.
når [tryg] gør gældende, at [combino] givetvis vil blive frifundet, såfremt [vrie-
soord] ikke medinddrages i den danske sag, vidner det om, at der er tale om indicier
og beskyldninger mod [vriesoord]. det er en omgåelse af værnetingsreglerne at ind-
drage [vriesoord] for at sikre, at [combino] ikke bliver frikendt ved en dansk dom-
stol.
det gøres gældende, at der ikke er noget solidarisk ansvar mellem [combino] og
[vriesoord].
det gøres endvidere gældende, at såfremt retten, mod forventning, kommer frem til,
at der er værneting efter forordningens artikel 8, nr. 2 (og ikke efter artikel 8, nr. 1),
kan [tryg] ikke rette krav mod [vriesoord]. forordningens artikel 8, nr. 2, vedrører
netop kun det rene adcitationstilfælde, hvor en sagsøgt (og ikke sagsøgeren) kan rette
et krav mod en anden.
2.2      der er ikke værneting efter forordningens artikel 8, nr. 2
det gøres ligeledes gældende, at der ikke er værneting i danmark efter forordnin-
gens artikel 8, nr. 2. det skyldes allerede det forhold, at der ikke er tale om en adcita-
tion, men blot en påstand om, at [vriesoord] skal friholde [combino] for ethvert be-
løb, som [combino] måtte blive dømt til at betale til [tryg].
forordningens artikel 8, nr. 2, angår alene adcitation, dvs. den efterfølgende ind-
stævning af en tredjemand under en allerede verserende retssag (efterfølgende sub-
jektiv kumulation). bestemmelsen i nummer 2 er alene medtaget i konventionen for
at give en sagsøgt muligheden for efterfølgende at inddrage en tredjemand, som ikke
allerede er forsøgt medinddraget i samme sag. i nærværende tilfælde er tredjemand,
[vriesoord], allerede inddraget i sagen ved oprindelig subjektiv kumulation, idet
                                          - 11 -
[tryg] ved stævning af 29. oktober 2015 har anlagt sag mod [combino] og [vrie-
soord].
selv hvis man måtte betragte [vriesoords] friholdelsespåstand som en adcitation, op-
fylder denne ikke kravene i forordningens artikel 8, nr. 2, og retsplejelovens § 250,
stk. 2.
i henhold til retsplejelovens § 250, stk. 2, nr. 3, er det en betingelse, at tredjemand ik-
ke gør indsigelse mod, at kravet mod denne inddrages i sagen, eller at retten trods
sådan indsigelse mener, at kravet mod tredjemand har en sådan sammenhæng med
de øvrige krav i sagen, at de bør behandles under én sag.
[vriesoord] gør indsigelse mod, at [trygs] krav og [combinos] krav mod [vriesoord]
inddrages i sagen.
[vriesoord] gør gældende, at der ikke er en sådan sammenhæng mellem kravene, at
de bør behandles samlet.
for det første er der ikke noget kontraktforhold mellem [combino] og [vriesoord].
parterne har aldrig været i kontakt med hinanden. [combino] har et kontraktforhold
med [tryg] og har derudover efter det oplyste viderekontraheret transporten til et
slovakisk selskab.
i forhold til hvordan domstolene fortolker ”sådan sammenhæng”, henvises der til
u.1985.217 v.
for det andet er det forhold, at varerne er forsvundet i holland/tyskland ikke til-
strækkeligt til at fastslå, at sagerne er tæt forbundne. et argument om, at varerne er
forsvundet i holland, medfører ikke, at hverken [tryg] eller [combino] kan kræve, at
[vriesoord] medindstævnes i en sag i danmark for at ”opklare”, hvad der er sket. af
samme grund peger hovedreglen i forordningen samt undtagelsen i artikel 7 på, at
værnetinget ikke er danmark.
for det tredje er kravene baseret på forskellig hjemmel. krav mod [combino] er in-
denfor kontrakt, mens kravet mod [vriesoord] er udenfor kontrakt. allerede af den
grund er der ikke nogen risiko for uforenelige retsafgørelser.
for det fjerde skal kravene mod [combino] og [vriesoord] bedømmes på baggrund
af forskellige nationale regler. det understøtter, at kravene ikke har tilstrækkelig
sammenhæng, samt at der ikke er risiko for uforenelige retsafgørelser.
3.       sammenfattende
sammenfattende kan det konkluderes, at denne tvist ingen tilknytning har til dan-
mark. ingen af undtagelserne i forordningens afdeling 2-7 finder anvendelse, hvorfor
[vriesoord] ikke kan sagsøges ved sø- og handelsretten i københavn, danmark.
[vriesoord] er et hollandsk selskab, som har udleveret nogle varer i holland, som
skulle transporteres til tyskland. [vriesoord] og kravet mod [vriesoord] har på ingen
måde nogen tilknytning til danmark. det forhold, at det vil være belejligt for [tryg]
og [combino], ændrer ikke herpå.
                                                   - 12 -
          [tryg] og [combino] har ikke godtgjort, at [vriesoord] kan medsagsøges i danmark i
          henhold til forordningens artikel 8. der er ikke tilstrækkelig sammenhæng mellem
          kravene, og der er ikke risiko for uforenelige retsafgørelser.
          …”
sø- og handelsrettens begrundelse og resultat
i medfør af bruxelles i-forordningens artikel 4, stk. 1, er forordningens hovedregel om vær-
neting, at en sagsøgt skal sagsøges ved sit hjemting. de af tryg og combino påberåbte be-
stemmelser i forordningens artikel 8, nr. 1 og 2, udgør undtagelser til forordningens hoved-
regel, og disse bestemmelser må derfor fortolkes snævert.
vriesoord har fra sagens anlæg været inddraget i sagen af tryg. uanset den af combino ned-
lagte friholdelsespåstand over for vriesoord, foreligger der således ikke en situation omfattet
af forordningens artikel 8, nr. 2. der er som følge heraf ikke værneting for sagen mod vrie-
soord ved sø- og handelsretten efter artikel 8, nr. 2.
trygs krav mod combino henholdsvis vriesoord hviler på forskellige retsgrundlag, og hvis
kravene behandles og påkendes samlet ved sø- og handelsretten, vil der skulle foretages et
lovvalg, som vil kunne føre til, at kravene skal vurderes på baggrund af forskellige landes
materielle regler. retten finder ikke efter de under sagen foreløbigt fremkomne oplysninger
tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, hvorvidt et eventuelt ansvar for combino og vriesoord
måtte påhvile dem som et solidarisk ansvar. på baggrund af disse forhold samt under hen-
syn til det anførte om, at forordningens artikel 8, nr. 1, må fortolkes snævert, finder retten ik-
ke, at trygs krav mod combino og vriesoord er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at
behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige retsafgørelser. det følger af det
anførte, at der derfor heller ikke er værneting for sagen mod vriesoord ved sø- og handels-
retten efter artikel 8, nr. 1. det af tryg og combino anførte om, at kravene mod combino og
vriesoord har samme faktiske grundlag, og at praktiske hensyn tilsiger, at kravene bør be-
handles og påkendes samlet, kan ikke føre til et andet resultat.
                                              - 13 -
da der ikke er værneting for sagen mod vriesoord ved sø- og handelsretten, tages vrie-
soords påstand om afvisning til følge.
tryg og combino skal som følge af sagens udfald betale sagsomkostninger til vriesoord. be-
løbene fastsættes under hensyn til sagens værdi og omfang, samt til at der alene har været en
kort procedure om værnetingsspørgsmålet, til 12.500 kr. fra hver.
                                     thi kendes for ret:
sagen mod vriesoord b.v. afvises.
tryg forsikring a/s og combino east aps skal inden 14 dage hver betale 12.500 kr. i sags-
omkostninger til vriesoord b.v.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.
                                      mette skov larsen
                                            (sign.)
                                        ___ ___ ___
                               udskriftens rigtighed bekræftes
                                  sø- og handelsretten, den

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt tirsdag den 16. september 2014
sag 331/2012
(1. afdeling)
orifarm a/s
orifarm supply a/s
(advokat kim jensen for begge)
mod
glaxosmithkline pharma a/s
smithkline beecham ltd.
glaxo wellcome s.a.
glaxo wellcome production
(advokat niels walther-rasmussen for alle)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 19. november 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, niels grubbe, marianne højgaard
pedersen, michael rekling og oliver talevski.
påstande
appellanterne, orifarm a/s og orifarm supply a/s (under ét orifarm), har nedlagt påstand
om, at de indstævnte, glaxosmithkline pharma a/s, smithkline beecham ltd., glaxo well-
come s.a. og glaxo wellcome production (under ét gsk), skal betale 205.570 kr., subsidiært
et mindre beløb, med procesrente fra den 24. februar 2011, subsidiært fra sagens anlæg den 1.
september 2011.
glaxosmithkline pharma a/s, smithkline beecham ltd., glaxo wellcome s.a. og glaxo
wellcome production har påstået stadfæstelse.
                                               - 2 -
i sø- og handelsretten blev orifarms påstand opgjort ud fra den gennemsnitlige indkøbspris
af de omhandlede lægemidler i de lande, hvorfra lægemidlerne blev købt. for højesteret har
orifarm opgjort sin påstand ud fra den laveste indkøbspris, uanset i hvilke lande lægemidlerne
blev købt, og påstanden er derfor blevet reduceret.
supplerende sagsfremstilling
lægemiddelsstyrelsens pressemeddelelse under overskriften ”ema vurderer på ny den kar-
diovaskulære sikkerhed for lægemidler indeholdende rosiglitazon (avandia, avandamet og
avaglim)” blev udsendt den 23. juli 2010.
i eu-kommissionens afgørelse af 3. december 2010 om suspension af markedsføringstilla-
delse for lægemidlet avandia hedder det bl.a.:
       ”markedsføringstilladelsen udstedt i henhold til beslutning k(2000)1799 af 11. juli
       2000 for lægemidlet ”avandia – rosiglitazon” suspenderes på grundlag af de
       videnskabelige konklusioner, der er anført i bilag i til nærværende beslutning… ”
i bilag i til afgørelsen hedder det bl.a.:
       ”begrundelser for suspendering
       udvalget har taget højde for alle tilgængelige oplysninger om avandias fordele og ri-
       sici, herunder alle de gennemførte undersøgelser og tilgængelige data efter markedsfø-
       ringen.
       udvalget gentog de betænkeligheder vedrørende den kardiovaskulære sikkerhed i for-
       bindelse med rosiglitazon, som førte til de nuværende begrænsninger i det gældende
       produktresumé for patienter med iskæmisk hjertesygdom som f.eks. kontraindikationen
       for patienter med akut koronarsyndrom, advarslen om, at rosiglitazon kan være forbun-
       det med en øget risiko for myokardieiskæmiske hændelser, og den forholdsregel, at ro-
       siglitazon ikke bør anvendes til patienter med myokardieiskæmiske symptomer. derud-
       over bemærkede chmp, at brugen af rosiglitazon er forbundet med et antal idenfice-
       rede uønskede hændelser (ppar-gamma-associeret væskeophobning, herunder hjerte-
       insufficiens, vægtøgning, anæmi, makulaødem og knoglefrakturer).
       udvalget anså de nye data, der er kommet frem efter dets udtalelse fra marts 2010 om
       fornyelse af markedsføringstilladelsen for avandia (herunder undersøgelser gennemført
       af henholdsvis graham et al. og nissen et al. samt fda’s metaanalyse), for at styrke
       forbindelsen mellem rosiglitazon og en øget risiko for kardiovaskulære resultater (her-
       under myokardieinfarkt og kongestiv hjerteinsufficiens) betydeligt.
                                               - 3 -
      udvalget var derfor af den opfattelse, at de nye data, der er kommet frem efter dets ud-
      talelse fra marts 2010 om fornyelsen af markedsføringstilladelsen for avandia, sammen
      med de allerede indsamlede data, der er udledt af randomiserede kliniske undersøgelser,
      observationsundersøgelser, metaanalyser og spontane rapporter, påvirker risikoprofilen
      for rosiglitazon negativt.
      udvalget bemærkede, at der siden den indledende godkendelse af rosiglitazon er frem-
      kommet en række alternative behandlingsmuligheder. i den henseende var udvalget der-
      for at den opfattelse, at der ikke findes nogen unikke fordele, der opvejer den ovenfor
      beskrevne øgede risiko for kardiovaskulære resultater ved brug af rosiglitazon.
      udvalget var desuden af den opfattelse, at der, set i lyset af de begrænsninger og ad-
      varsler, der allerede forefindes, ikke kunne identificeres yderligere foranstaltninger til
      risikominimering, som ville kunne forventes at nedbringe risiciene ved avandia til et
      acceptabelt niveau eller forudsige, hvilke patienter der kan være udsat for risiko.
      udvalget konkluderede på baggrund af ovenstående, at risiciene ved anvendelse af ro-
      siglitazon til behandling af type 2-diabetes mellitus opvejer lægemidlets fordele.
      udvalget var derfor af den opfattelse, at benefit/risk-forholdet for rosiglitazon under de
      normale anvendelsesbetingelser ikke er positivt. udvalget har derfor anbefalet, at mar-
      kedsføringstilladelsen for avandia suspenderes.”
tilsvarende er anført i eu-kommissionens afgørelse af 3. december 2010 om suspension af
markedsføringstilladelse for lægemidlet avandamet og i bilag i til afgørelsen.
orifarms krav blev fremsat i brev af 24. januar 2011 til glaxosmithkline pharma a/s.
i erklæringer af december 2013 fra de lokale salgs- og distributionsselskaber laboratoire gla-
xosmithkline sas, glaxosmithkline s.a., glaxosmithkline s.p.a., glaxosmithkline
a.e.b.e. og glaxosmithkline uk ltd. er oplyst bl.a., at selskaberne tager ompakkede læge-
midler retur, hvis lægemidlerne tilbagekaldes fra markedet.
forklaringer
ole jensen-dahm har supplerende forklaret bl.a., at glaxosmithkline plc er et engelsk
børsnoteret selskab. det opererer globalt og er beliggende i london og i new york. setfirst
ltd. er et engelsk holdingselskab, som ejer en række af selskaberne. setfirst ltd. ejer blandt
andet det danske selskab glaxosmithkline consumer healthcare a/s, som ejer det danske
selskab glaxosmithkline pharma a/s. smithkline beecham ltd. i england er indehaver af
de udstedte markedsføringstilladelser samt øvrige ip-rettigheder til lægemidlerne avandamet
                                               - 4 -
og avandia. det spanske selskab glaxo wellcome s.a. og det franske selskab glaxo well-
come production er produktionsselskaber, som har rettighederne til at fremstille produkterne.
det irske selskab glaxosmithkline trading services ltd. har til formål at forestå fakturering
af de øvrige selskaber. glaxosmithkline pharma a/s modtager derfor fakturaer direkte fra
det irske selskab. det samme gør sig gældende for det spanske selskab glaxo wellcome s.a.
og det franske selskab glaxo wellcome production. søsterselskaberne laboratoire glaxo-
smithkline sas, frankrig, glaxosmithkline s.a., spanien, glaxosmithkline s.p.a., italien,
glaxosmithkline a.e.b.e., grækenland og glaxosmithkline uk ltd., england, leverer læ-
gemidler på det lokale marked. de har dermed samme funktion, som glaxosmithkline
pharma a/s har i danmark.
glaxosmithkline pharma a/s indkøber sine varer hos glaxosmithkline trading services
ltd. og sælger videre til grossisterne i danmark. i dag er der reelt kun to grossister i dan-
mark, nomeco og tjellesen max jenne. glaxosmithkline pharma a/s har derfor kun 3-5
kunder i alt i danmark. grossisterne videredistribuerer derefter varerne til apoteker og syge-
huse. i danmark foregår der ikke noget direkte salg mellem glaxosmithkline pharma a/s og
apotekerne. glaxosmithkline pharma a/s har ikke kontakt med parallelimportørerne, og sel-
skabet har ikke kunder uden for danmark.
han er også økonomidirektør i glaxosmithkline i norge, hvor der er tre grossister. her fore-
går der i nogle tilfælde direkte salg fra glaxosmithkline til apotekerne. det samme gør sig
gældende i andre lande. samtlige lande har den samme salgsstruktur, også for så vidt angår
avandamet og avandia.
når glaxosmithkline pharma a/s handler med glaxosmithkline trading services ltd.,
gælder der nogle standardvilkår. når de indkøber, kan de som udgangspunkt ikke returnere
varerne. mange af varerne er produceret og pakket specifikt til det danske marked. dernæst er
der udløb på produkterne, hvorfor varerne ofte må skrottes. såfremt der er mangler ved et
produkt, kan glaxosmithkline pharma a/s returnere varerne til glaxosmithkline trading
services ltd. de bliver derefter krediteret for hele deres lager. det samme gør sig gældende,
hvis et produkt trækkes tilbage fra markedet. disse standardvilkår er tillige gældende, når de
øvrige glaxosmithkline selskaber handler med glaxosmithkline trading services ltd.
                                                - 5 -
når glaxosmithkline pharma a/s handler med sine grossister, gælder der tillige nogle salgs-
vilkår. har grossisten indkøbt for meget, kan der alene ske returnering efter aftale med gla-
xosmithkline pharma a/s. såfremt varerne er mangelfulde, kan grossisten returnere varerne.
det er dermed de helt almindelige køberetlige regler, som gælder. skal et produkt tilbage-
trækkes fra markedet, kan grossisten returnere til glaxosmithkline pharma a/s, og grossisten
vil blive krediteret for sit lager. glaxosmithkline pharma a/s har tiltrådt en standardaftale
om reglerne for returnering af tilbagekaldte varer. glaxosmithkline pharma a/s krediterer
grossistens indkøbspris. såfremt varerne er nået ud til apotekerne, krediterer de apotekets ind-
købspris. glaxosmithkline pharma a/s tager alt retur, herunder også ompakkede varer. ved
modtagelsen kontrolleres kun batch nr., så man kan identificere, om varen stammer fra gla-
xosmithkline pharma a/s.
susan bordrup, som er en kollega fra kvalitetsafdelingen, har undersøgt, hvilken kontrol der
foretages i de øvrige fem søsterselskaber. for så vidt angår england, grækenland og muligvis
frankrig, har de positivt fået at vide, at disse selskaber tager alt retur uden kontrol. det er ån-
den i glaxosmithkline, at de tager samtlige varer retur, hvis varerne er bragt på markedet af
glaxosmithkline. de har ikke givet deres grossister besked om, at de ikke må tage ompak-
kede varer retur.
glaxosmithkline pharma a/s tog avandamet og avandia ud af sundhedsstyrelsens pristakst
den 1. november 2010. da pristaksten udkommer hver 14. dag, har glaxosmithkline pharma
a/s allerede omkring medio oktober 2010 meddelt sundhedsstyrelsen, at selskabet ikke læn-
gere ønskede at markedsføre avandamet og avandia. de parallelimporterede produkter udgik
i januar 2011 efter en henstilling fra sundhedsstyrelsen. avandamet og avandia sælges fort-
sat i bl.a. usa og japan.
anbringender
orifarm har nærmere anført, at orifarm støtter sit krav på synspunkter om tredjemandsløfte,
subrogation, retsbrud og berigelsesgrundsætningen.
markedsføringstilladelsen var en afgørende og kendelig forudsætning for orifarms køb af de
pågældende lægemidler. det udgør en erstatningspådragende mangel, at forudsætningen bri-
                                                 - 6 -
stede ved suspension af markedsføringstilladelsen, idet forudsætningen må sidestilles med en
tilsikring, jf. købelovens § 42, stk. 2, eller princippet heri.
gsk var efter reglerne i lovgivningen mv. forpligtet til at modtage de tilbagekaldte, ompak-
kede lægemidler mod hel eller delvis betaling af orifarms indkøbspris. orifarm har herved
henvist til produktsikkerhedslovens § 12, jf. § 9, gmp-bekendtgørelsen (§ 11 og § 30 i be-
kendtgørelse nr. 1242 af 12. december 2005 om fremstilling og indførsel af lægemidler og
mellemprodukter), gdp-bekendtgørelsen (§ 11 og § 26 i bekendtgørelse nr. 1243 af 12. de-
cember 2005 om distribution af lægemidler), gmp-direktivet (artikel 13 i kommissionens
direktiv 2003/94/ef af 8. oktober 2003 om principper og retningslinjer for god fremstillings-
praksis for humanmedicinske lægemidler og testpræparater til human brug), eu-kommissio-
nens vejledning i god distributionspraksis for lægemidler til humant brug (94/c 63/03) og
eu-kommissionens gmp-guidelines af 6. december 2005 (rules governing medicinal pro-
ducts in the european union, volume 4, chapter 8, punkt 8.9 – 8.16).
orifarm har som et nyt anbringende anført, at gsk’s afvisning af at modtage de tilbagekaldte
lægemidler og helt eller delvist at tilbagebetale orifarms indkøbspris er i strid med god mar-
kedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, hvorved gsk har pådraget sig erstatningsan-
svar, jf. dansk rets almindelige erstatningsregel og markedsføringslovens § 20, stk. 2.
orifarm har i øvrigt gentaget sine anbringender for sø- og handelsretten, men har frafaldet
anbringendet om misbrug af dominerende stilling og om ansvar efter lægemiddellovens § 46,
stk. 1.
gsk har nærmere anført, at der ikke foreligger noget tredjemandsløfte eller nogen tilsikring,
og at der ikke er tale om nogen ugrundet berigelse. orifarm har derfor ikke noget krav mod
gsk baseret på disse synspunkter.
der er heller ikke grundlag for at støtte et direkte krav mod gsk på indtræden eller subroga-
tion. selv om orifarm skulle gives mulighed for at subrogere i tidligere omsætningsleds rets-
stilling, kan orifarm ikke aflede bedre ret over for gsk end den ret, som orifarm havde i for-
hold til sine respektive leverandører. orifarm har ikke dokumenteret, hvilke retsforhold og
rettigheder orifarm i givet fald skulle have subrogeret i.
                                               - 7 -
gsk er ikke efter de regler i lovgivningen mv., som orifarm har henvist til, forpligtet til at
modtage de tilbagekaldte, ompakkede lægemidler eller til helt eller delvis at erstatte orifarms
indkøbspris for disse lægemidler. gsk’s afvisning af at tage produkterne retur udgør ikke en
handling i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, og gsk har såle-
des ikke pådraget sig noget erstatningsansvar efter dansk rets almindelige erstatningsregel
eller markedsføringslovens § 20, stk. 2.
gsk har i øvrigt gentaget sine anbringender for sø- og handelsretten.
højesterets begrundelse og resultat
hovedspørgsmålet
hovedspørgsmålet under sagen er, om glaxosmithkline pharma a/s, smithkline beecham
ltd., glaxo wellcome s.a. og glaxo wellcome production (under ét gsk) er forpligtet til at
dække et tab, som orifarm a/s og orifarm supply a/s (under ét orifarm) har lidt som følge
af, at markedsføringstilladelserne til lægemidlerne avandia og avandamet blev suspenderet
og lægemidlerne kaldt tilbage fra markedet.
efter offentligretlige regler om fremstilling, indførsel og distribution af lægemidler skal der
etableres systemer, som gør det muligt at tilbagekalde lægemidler i distributionsnettet. disse
systemer bygger på, at hvert omsætningsled registrerer sit salg og i tilfælde af tilbagekaldelse
retter henvendelse til sine aftagere om at tage de tilbagekaldte lægemidler tilbage, jf. herved
bl.a. § 30, stk. 1, i den dagældende bekendtgørelse om fremstilling og indførsel af lægemidler
og mellemprodukter (nr. 1242 af 12. december 2005), § 26, stk. 1, i den dagældende bekendt-
gørelse om distribution af lægemidler (nr. 1243 af 12. december 2005) og punkterne 8, 25 og
27 i eu-kommissionens vejledning i god distributionspraksis for lægemidler til humant brug
(94/c 63/03).
det er oplyst, at gsk i sine salgsbetingelser har forpligtet sig til at tage tilbagekaldte læge-
midler tilbage fra sine aftagere og tilbagebetale købesummerne, og at gsk i overensstem-
melse hermed har gennemført dette også i forbindelse med tilbagekaldelsen af avandia og a-
vandamet. gsk har oplyst, at de som led heri også tager ompakkede lægemidler retur.
                                               - 8 -
orifarm havde ikke købt lægemidlerne fra gsk, men fra forskellige leverandører i en række
eu-lande. orifarm har returneret de lægemidler, som ikke var ompakket, til sine leverandører
og fået tilbagebetalt sin indkøbspris. orifarm har anført, at der ikke var aftaler med leveran-
dørerne om ret til at returnere ompakkede lægemidler. det krav, som orifarm har rejst over
for gsk, angår således alene ompakkede lægemidler.
orifarm har til støtte for sit direkte krav mod gsk henvist til såvel dansk rets regler om an-
svar i kontrakt som dansk rets regler om ansvar uden for kontrakt.
ansvar i kontrakt
der har som nævnt foran ikke været noget kontraktsforhold mellem parterne, men orifarm
har anført, at orifarms adgang til at sælge lægemidlerne var afhængig af smithkline beecham
ltd.’s markedsføringstilladelser, og at det var et stiltiende tredjemandsløfte, en garanti eller
en tilsikring, at lægemidlerne havde en gældende markedsføringstilladelse. efter højesterets
opfattelse indebærer salg af lægemidlerne med en gældende markedsføringstilladelse ikke, at
gsk over for orifarm har afgivet et løfte, en garanti eller en tilsikring om, at myndighederne
ikke senere ville kunne suspendere markedsføringstilladelserne. orifarm kan derfor ikke
støtte sit krav på de nævnte anbringender.
orifarm har endvidere anført, at selskaberne er indtrådt i tidligere omsætningsleds krav mod
gsk. hertil bemærker højesteret, at glaxosmithkline pharma a/s og smithkline beecham
ltd. ikke indgik i den kæde af handler, der førte til, at lægemidlerne blev solgt til orifarm.
der foreligger endvidere ikke nærmere oplysninger om den kæde af handler, hvorunder læge-
midlerne blev solgt fra glaxo wellcome s.a. og glaxo wellcome production til orifarm,
herunder om vilkår for returnering af tilbagekaldte lægemidler. allerede som følge heraf fin-
der højesteret, at orifarm ikke kan støtte sit krav på anbringendet om indtræden eller subro-
gation mv.
der findes ikke i øvrigt grundlag for orifarms krav efter reglerne om ansvar i kontrakt, heller
ikke ud fra berigelsesgrundsætningen eller principperne i købeloven.
                                                 - 9 -
ansvar uden for kontrakt
orifarm har anført, at det følger af en række regler i lovgivningen mv., herunder produktsik-
kerhedslovens § 12, jf. § 9, at gsk er forpligtet til at modtage de tilbagekaldte, ompakkede
lægemidler mod hel eller delvis tilbagebetaling af orifarms indkøbspris. de nævnte regler ta-
ger ikke stilling til civilretlige betalingskrav mellem omsætningsledene, og højesteret finder,
at det ikke følger af reglerne, at gsk er forpligtet til at tilbagebetale orifarms indkøbspris helt
eller delvist. en sådan forpligtelse for gsk følger heller ikke af markedsføringslovens § 1 om
god markedsføringsskik.
eu-kommissionens afgørelser af 3. december 2010 om suspension af markedsføringstilladel-
serne for lægemidlerne var baseret på en afvejning af fordele og ulemper under inddragelse af
den samlede mængde data, som var tilgængelig på dette tidspunkt. der er intet grundlag for at
fastslå, at gsk har handlet culpøst.
orifarm kan endvidere efter højesterets opfattelse ikke kræve erstatning på objektivt grundlag
eller efter en objektiveret culpabedømmelse.
allerede som følge af det anførte ifalder gsk ikke erstatningsansvar uden for kontrakt over
for orifarm.
konklusion
højesteret stadfæster dommen.
sagsomkostninger
under hensyn til sagens værdi, omfang og karakter skal orifarm a/s og orifarm supply a/s i
sagsomkostninger for højesteret solidarisk betale 25.000 kr. til hvert af de indstævnte selska-
ber.
                                        thi kendes for ret:
sø- og handelsrettens dom stadfæstes.
                                              - 10 -
i sagsomkostninger for højesteret skal orifarm a/s og orifarm supply a/s solidarisk betale
25.000 kr. til glaxosmithkline pharma a/s, 25.000 kr. til smithkline beecham ltd., 25.000
kr. til glaxo wellcome s.a. og 25.000 kr. til glaxo wellcome production.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.