text:
                                                    dom
afsagt den 31. oktober 2014 af østre landsrets 14. afdeling
(landsdommerne rosenløv, olaf tingleff og kåre mønsted).
14. afd. nr. b-4482-12:
a
(advokat hans sønderby christensen)
mod
transportministeriet
(kammeradvokaten v/advokat jesper kjærsgaard nørøxe)
denne sag drejer sig om, hvorvidt det er i strid med artikel 7 eller 8 i den europæiske unions charter
om grundlæggende rettigheder eller med menneskerettighedskonventionens artikel 8 at stille krav om,
at en brevkasse, der skal være opstillet i skel, skal være forsynet med navneskilt med oplysning om
postmodtagerens efternavn.
sagsøgeren, a, har den 2. april 2012 anlagt sagen ved københavns byret, der ved kendelse af 19.
december 2012 har henvist sagen til landsretten i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
a har under sagen nedlagt endelige påstande om, at sagsøgte, transportministeriet, tilpligtes at
anerkende, at det i bilag 1 (punkt 1) til bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og
postvirksomheder indeholdte krav om navneskilt er ulovligt, subsidiært er ulovligt i forhold til a, mere
subsidiært at forpligtelsen i bilag 1 (punkt 1) til bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om
postbefordring og postvirksomheder til at påføre navneskilt med efternavn samt enten eventuel
stilling, fornavn eller forbogstaver på brevkasse ud mod offentlig adgangsvej er retsstridig, og mest
subsidiært er retsstridig i forhold til a på dennes brevkasse ud mod esbern snaresvej.
transportministeriet har endeligt over for den principale og den mere subsidiære påstand nedlagt
påstand om afvisning, subsidiært frifindelse samt over for den subsidiære og den mest subsidiære
påstand nedlagt påstand om frifindelse.
                                                    - 2 -
sagsfremstilling
i anledning af, at det pr. 1. januar 2012 blev et krav, at også ejendomme opført før den 1. januar 1973
skal have en brevkasse med navneskilt placeret i skel, henvendte a sig ved brev af 10. november 2011
til transportministeriet. i brevet anførtes blandt andet følgende:
       ”da jeg har navne og adressebeskyttelse, og har ved telefonisk henvendelse fået at vide at
       jeg skal have mit navn på min post kasse ude ved vejen.
       vil jeg hermed bede om dokumentation på at ”regler for opstilling af brevkasseanlæg
       samt af brevindkast” (bilag 1) er i overensstemmelse med persondataloven og
       europaparlamentet og rådets direktiv 95/46/ef af 24 oktober 1995, samt den
       europæiske menneskerettighedskonvention formulerer rettigheden i artikel 8:
       …
       så de bedes dokumenter at det er, hensyn til den nationale sikkerhed, at jeg skal have mit
       beskytte navn offentliggjort ude ved offentlige vej.”
trafikstyrelsen besvarede dette brev ved brev af 19. januar 2012. i brevet anføres blandt andet
følgende:
       ”i denne anledning kan trafikstyrelsen oplyse, at post danmark og andre post-
       virksomheder er forpligtet til at aflevere adresserede brevforsendelser til rette
       postmodtager. som følge heraf er det i trafikstyrelsens bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni
       2011 om postbefordring og postvirksomheder fastsat, at brevkasser ved villaer og
       rækkehuse og brevkasser i brevkasseanlæg i etageejendomme skal være forsynet med et
       navneskilt, jf. bilag 1 til bekendtgørelsen.
       det fremgår af § 8, stk. 4, i samme bekendtgørelse, at en postvirksomhed kan undlade at
       omdele forsendelser til modtagere, der ikke opfylder kravet. sådanne forsendelser skal i
       stedet returneres til afsenderen.
       navneskiltet er derfor en grundlæggende forudsætning for korrekt aflevering af post, og
       det er således i deres egen interesse, at brevkassen opfylder kravet om navneskilt.
       …
       beskyttelse efter cpr-loven ophæver imidlertid ikke postlovgivningens krav om, at de
       til trods herfor som alle andre har pligt til at forsyne deres brevkasse med navn …
       trafikstyrelsen gør opmærksom på, at de kan nøjes med at anføre deres efternavn på
       brevkassen.”
i brev af 9. februar 2012 til justitsministeriet har a blandt andet anført følgende:
       ”da jeg har forespurgt i trafikstyrelsen, som ikke vil svare …
                                                   - 3 -
       anmodes de om at svare mig på, om forpligtelsen i henhold til postloven til at
       offentliggøre mit navn ved offentlig vej trods min adressebeskyttelse er i over-
       ensstemmelse med eu-retten.”
i svarbrev af 17. februar 2012 anførte justitsministeriet blandt andet følgende:
       ”justitsministeriet skal i anledning af deres henvendelse bemærke, at det er ministeriets
       faste praksis, at man af principielle og ressourcemæssige grunde ikke påtager sig at
       udarbejde vejledende udtalelser til private om retlige spørgsmål, som har karakter af
       afgivelse af responas.”
as stævning var rettet mod både trafikministeriet og justitsministeriet. under hovedforhandlingen
den 2. september 2014 hævede a sagen over for justitsministeriet. landsretten har ved retsbog af 31.
oktober 2014 truffet afgørelse om, at a skal betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til justitsministeriet.
østre landsret har efter mundtlig forhandling ved kendelse af 4. september 2013 bestemt, at en
anmodning fra a om forelæggelse for eu-domstolen ikke tages til følge.
forklaringer
der er under hovedforhandlingen afgivet partsforklaring af a og vidneforklaring af b.
a har forklaret blandt andet, at han har adresse- og navnebeskyttelse. ulempen for ham ved de nye
regler i postloven består i, at han nu skal have sit efternavn stående på sin brevkasse, der skal stå i
skellet. han står ikke i vejviseren, men det nye krav giver mulighed for alligevel at finde frem til ham.
han modtager sin post i sin brevkasse, selvom brevkassen ikke er forsynet med et navneskilt. han har
ikke overvejet at få en postboks, da han mener, at han har krav på at få sin post leveret på sin adresse
som alle andre. han flyttede sin brevkasse til skellet, da dette blev et krav også for hans ejendom.
b har forklaret blandt andet, at han er intern konsulent i postnord danmark. han har i en del år
beskæftiget sig med brevkasser og brevkasseanlæg. alle breve, der har et egnet format, bliver sorteret
i en brevsorteringsmaskine. det er ca. 92 % af alle breve, der bliver sorteret på denne måde.
brevsorteringsmaskinen sorterer først brevene efter postnummer og by og derefter efter adresse og,
hvis der er meddelt flytning på adressen, også efter navnet på adressaten. postnord danmark får enten
direkte eller via folke-registret oplysninger om adresseændringer og flytninger. hvis
brevsorteringsmaskinen ikke kan sortere et brev, tager maskinen et billede af brevet, der herefter på
grundlag af billedet gennemgår en manuel sortering. et postbud kan få op til 2.000 breve til omdeling.
det er gået godt med at få flyttet brevkasser til skel, men mindre godt med at få anført navne på
                                                    - 4 -
brevkasserne. angivelse af navn på brevkassen er den sidste sikkerhed for, at brevet bliver afleveret til
den rigtige adressat, da brevsorteringsmaskinerne begår fejl i sorteringen. det, der kan gå galt under
den maskinelle sortering, er navnlig fejllæsning af adressen typisk således, at der læses et forkert
vejnavn men et rigtigt vejnummer. efter at postdanmark blev et aktieselskab, har man ikke længere
adgang til oplysninger om cpr-numre. i stedet opererer man nu med tre interessentnumre. alle
vejnumre i danmark har et interessentnummer, ligesom alle personer har et interessentnummer. det
tredje interessentnummer er en kombination af de to andre interessentnumre. det tredje
interessentnummer bruges ikke i forbindelse med brevsorteringen, men kun i forbindelse med
flytninger. der gælder landsdækkende, overordnede retningslinjer for postbude, hvorefter postbuddet
skal foretage en afvejning af, om post til en adresse uden navn på brevkassen også er til den rigtige
adressat. hvis postbuddet er i tvivl, skal han ringe på døren. hvis der ikke er nogen hjemme, skal
postbuddet tage brevet med tilbage på posthuset. alle postbude har en smartphone, der indeholder
oplysninger om personer, der har fået dispensation, således at de skal have posten leveret til døren,
hvor der i så fald skal være enten en brevkasse eller et brevindkast med efternavn. tilsvarende kan
disse smartphones anvendes til at kvittere for aflevering af rekommanderet post og pakker. der
videregives ikke oplysninger om interessentnumre, hvis der er anmeldt navne- og adressebeskyttelse
til postnord danmark. der gælder en intern instruks, hvorefter der er mulighed for ved henvendelse
til den lokale postmester at blive fritaget for kravet om efternavn på brevkassen, hvis der foreligger
særlige omstændigheder, fx en voldelig ægtemand. det er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at blive
fritaget, at man har navne- og adressebeskyttelse. dette har ikke givet anledning til problemer. det er
kun ganske få, der er blevet fritaget for kravet om at anføre efternavn på brevkassen. ca. 99 % af dem
med navne- og adressebeskyttelse har navn på deres brevkasse. ca. 5 - 10 % har af den ene eller anden
grund ikke navn på brevkassen. dette giver anledning til fejl i postleveringen, navnlig når det ikke er
det faste postbud, der står for omdelingen. det er muligt at få sin post leveret i en lejet postboks, men
det fritager ikke for pligten til at have en brevkasse forsynet med sit efternavn placeret i skellet til sin
bopæl. andre postleverandører har mulighed for mod betaling at levere post til en postboks lejet hos
postnord danmark.
procedure
a har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit sammenfattende processkrift, hvoraf
fremgår blandt andet følgende:
        ”1. indgrebet er reguleret af chartret om grundlæggende
        rettigheder
                                            - 5 -
bekendtgørelse om postfordring og postvirksomheder er udstedt i medfør af postloven,
som indeholder bestemmelser der gennemfører eu’s postdirektiv, derudover fremgår det
af generelle bestemmelser i bilag 1 til bekendtgørelsen, at:
”for udformningen af brevkasser, brevkasseanlæg og brevindkast henvises til den
gældende europæiske standard, pt. "postale tjenester - åbninger i private postkasser og
brevsprækker - krav og testmetoder (ds/en 13724)"
bekendtgørelsen falder således … ind under eu-rettens område, hvorfor chartret om
grundlæggende rettigheder finder anvendelse, jf. c-617/10
fransson:
”(21) eftersom de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartret, følgelig skal
efterleves, når en national lovgivning falder ind under eu-rettens anvendelsesområde,
findes der ikke situationer, som henfører under eu-retten, uden at de grundlæggende
rettigheder finder anvendelse. den omstændighed, at eu-retten finder anvendelse,
indebærer, at de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartret, finder
anvendelse”
2. indgrebet er ikke berettiget
det bestrides, at sagsøgte har løftet bevisbyrden for, at indgrebet i sagsøgers beskyttelse
af privatlivets fred, familieliv mm (skiltning af navn ved offentlig vej), opfylder de
snævre betingelser i chartret om grundlæggende rettigheder artikel 52. efternavn tillige
sammenholdt med enten stilling, fornavn eller forbogstaver udgør således
personhenførbare oplysninger, og hører som sådan til den mest personlige
identitetsoplysning. post danmarks administration tager ligeledes fortsat afsæt i ”navne”
på alle i husstanden udover husnummer…
det har under sagen været diskuteret, hvorvidt der alene stilles krav om efternavn på
postkassen, hvilken må betragtes som endeligt afklaret med post danmarks vejledning
om ”opsætning af brevkasser og brevkasseanlæg 2011 … i denne vejledning fremgår det
… med illustration, at navneskiltet skal indeholde postmodtagerens efternavn, samt evt.
stilling, fornavn eller forbogstaver.
denne praksis er i overensstemmelse med formuleringen i bilag 1 (punkt 1) til
bekendtgørelse 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og postvirksomheder, hvorefter:
”navneskiltet skal indeholde oplysning om postmodtagerens efternavn, samt evt. stilling,
fornavn eller forbogstaver.”
af illustrationen i vejledningen fremgår således at, navnet på postkassen kan angives
med: ”h.hansen, 2.th”, ”assistent hanne hansen, 2. th.” eller ”16, 2. th. hanne hansen,
rikke hansen, lotte hansen, jørgen damgård”, hvilket yderligere bekræftes af post
danmarks administration, hvorefter der skal stå ”navne” på postkassen, …
det vil sige, at udover kravet om efternavn, er det et krav, at navneskiltet enten er
forsynet med eventuel stilling eller fornavn eller forbogstaver.
det bestrides således, at sagsøgte har løftet sin bevisbyrde for, at indgrebet (postkasse ud
til offentlig vej, med angivelse af efternavn, samt evt. stilling, fornavn eller forbogstaver)
holder sig indenfor ”det strengt nødvendige”, jf. domstolens faste praksis, herunder c-
92/09 og c-93/09 schecke:
                                               - 6 -
”(86) [..] undtagelser fra og begrænsninger af beskyttelsen af personoplysninger skal
holdes inden for det strengt nødvendige [..] ”
i anden række bestrides, at hensynet til en privat virksomheds (post danmarks)
lønsomhed (60 % eget af andre end staten) er egnet til at opfylde det påberåbte formål til
samfundsøkonomien, idet der alene kan tages hensyn til landets, og dermed ikke private
virksomhederes, økonomiske velfærd, jf. emrk art. 8, stk. 2. sagsøgte har ikke under
sagen kunne fremkomme med eksempler på, at hensynet til statens
minoritetsaktionærstatus i private virksomheder falder ind under undtagelsen i emrk art.
8, stk. 2.
endvidere følger denne undtagelse ikke af chartret om grundlæggende rettigheder, og da
chartret kan yde en mere omfattende beskyttelse, jf. art. 52, stk. 3, gælder den undtagelse
ikke, når chartret er gældende.
retten til familieliv og privatlivets fred er beskyttet såvel af chartret om grundlæggende
rettigheder som i emrk. det følger utvivlsomt af litteratur og praksis herom, at navne,
jf. stævning af 30. marts 2012, side 7, samt retten til at leve privat og væk fra uønsket
opmærksomhed falder under beskyttelsen af privatlivets fred, jf. emd case of
smirnova v. russia af 24. juli 2003:
“(95) the court has a number of times ruled that private life is a broad term not
susceptible to exhaustive definition [..] it has nevertheless been outlined that it protects
[..] the right to live privately, away from unwanted attention. “
en tilsidesættelse af retten til at beskytte privatlivets fred, kan således alene ske med
hjemmel i chartret om grundlæggende rettigheder eller i emrk.
sagsøgers ret til privatliv skal ikke begrundes, idet retten til privatliv, er en ret man pr.
definition har ved lov, både i emrk og i chartret om grundlæggende rettigheder. det
ligger implicit i begrebet adressebeskyttelse, at det netop er en ret til at beskytte
privatlivets fred. sagsøgers ret til navne- og adressebeskyttelse og dermed sagsøgers ret
til fred i privatlivet, bliver således illusorisk med lovindgrebet, idet sagsøgers navn ifølge
bekendtgørelsen skal stå på postkassen, som skal stå ud til offentlig vej.
indgrebet må anses for at være særligt intensivt også for de personer, der ønsker navne-
og adressebeskyttelse, eller for de personer, der er beskæftiget i udsatte job, såsom
socialrådgivere, sygeplejesker, læger, politimænd, dommere, fængselsbetjente,
folketingspolitikere mv., og som ligesom sagsøger vil have et begrundet ønske om navne
og/eller adressebeskyttelse, hvilket ikke længere kan opretholdes.
derudover kommer offentlige personer med meget unikke navne så som statsminister /
helle / h. thorning-schmidt, reder / mærsk / m.m. møller, forhenværende borgmester /
peter/ p. brixtofte eller skuespiller coster-waldau /nikolaj / n. coster-waldau, som ikke
har mulighed for at ”beskytte” sig under forbogstaver eller evt. stilling. hertil kommer
personer, eller efterkommere af personer, der på den ene eller anden måde har været
”forfulgt”, f.eks. lundin, kamm, westergaard, sandberg mfl.
3. formålene lever ikke op til kravene i eu-retten:
det bestrides at de påberåbte formål er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen
interesse, jf. chartret om grundlæggende rettigheder art. 52, stk.1.
såfremt landsretten finder at formålet lever op til kravene i eu-retten, gøres det
gældende at:
                                             - 7 -
at indgrebet ikke er egnet:
det bestrides at indgrebet er egnet til at ”fastholde postservice af god kvalitet for alle”
(svarskrift af 22. juni 2012 side 7), da kun adresser sammen med postnumre – i
modsætning til navne – er unikke for hvert område. af samme grund ændredes postnumre
og vejnavne i forbindelse med kommunesammenlægningerne i 2007, netop for at sikre
adressernes ”unikke” karakter.
det bestrides, at indgrebet er egnet til at sikre ”landets økonomiske velfærd” (sagsøgtes
svarskrift side 7), da selskabet hovedsageligt ejes af andre end sagsøgte. 60 % ejes
således af det svenske postnorden ab, og hverken denne eller sagsøgte har dokumenteret
at kunne tage berettigede hensyn til den svenske stat.
sagsøgte bekræfter, at post danmarks interesser ikke kan varetages som landets
interesser, når aktiemajoriteten er hos en svensk virksomhed, idet sagsøgte ikke mener at
post danmark er part i sagen, og således tillader, at post danmark indkaldes som vidne i
sagen.
det er endvidere ikke dokumenteret at hovedaktionæren (den svenske stat med 60 %
ejerskab) har fundet det nødvendigt ved lov, eller som i danmark ved bekendtgørelse at
stille samme krav.
hverken sagsøgte eller postnorden ab har dokumenteret, at indgrebet medfører en så
væsentlig økonomisk reduktion for sagsøgte eller postnorden ab, at den er proportionel
med indgrebets intensive karakter.
endvidere må eventuelle driftsforstyrrelser anses for indregnet i post danmarks
generalomkostninger, og reguleres over opkrævning af porto. sagsøgte har ikke
godtgjort, at portoforhøjelser ville være nødvendige, ligesom hverken postnorden eller
sagsøgte har dokumenteret, at portoforhøjelser ville være et mere intensivt indgreb i
sagsøgers beskyttede rettigheder end at gøre indgreb i sagsøgers krav på beskyttelse af sit
privatliv.
ved at angive såvel adresse og husnummer samt navneskilt, stiger afsenderens samt
postens muligheder for at begå fejl, hvorfor postsikkerheden/posthem-meligheden … ikke
er sikret ved indgrebet, tværtimod. formentlig af samme grund, stilles der i postdirektivet
alene krav om adresse, …
at indgrebet ikke er det mindst indgribende:
sagsøgte anfører flere gange i sit svarskrift …, at indgrebet er nødvendigt, både af hensyn
til omkostningsreducering og af hensyn til posthemmeligheden.
sagsøgte har dog ikke dokumenteret, at det valgte retsmiddel har været det mindst
indgribende, for at varetage de ovenfor anførte hensyn.
nødvendighedskravet i emrk stiller krav om, at det anvendte retsmiddel skal være det
mindst indgribende, idet mindre indgribende midler naturligvis skal anvendes inden mere
indgribende midler.
indgrebet kunne ske mindre indgribende ved, at sagsøgte lod hver person udstyre med et
postnummer. eller lod hver person, som ønsker beskyttelse af sine identitetsoplysninger
opnå undtagelse fra hovedreglen.
                                                   - 8 -
      under alle omstændigheder kunne og burde sagsøgte have åbnet op for, at personer med
      adressebeskyttelse kunne opnå undtagelse fra hovedreglen.
      at indgrebet går længere end nødvendigt:
      sagsøgte har ikke dokumenteret, at indgrebet ikke går længere end nødvendigt.
      bevisbyrden for at proportionalitetsprincippet er overholdt, påhviler sagsøgte, jf.
      catherine barnard: the substantive law of the eu, the four freedoms”, 4. udgave:
      “the burden of proof is on the national authorities to show that their rules satisfy the test
      of proportionality [..]”
      ”de nationale myndigheder har bevisbyrden med henblik på at vise, at deres regler
      opfylder proportionalitetstesten [..]”
      4.         kravet om navneskilt er i strid med postdirektivet
      sagsøger fastholder, … at direktivet er til hinder for, at der kan stilles krav (betingelse for
      modtagelse af post), om at postkasser har navneskilte, og at hensynet til privatlivets fred
      skal respekteres – også efter direktivet.
      sagsøger gør således gældende, at kravet om navneskilt er i strid med postdirektivets
      befordringsgaranti, idet kravet om navneskilt på postkassen indebærer, at der opstilles
      begrænsninger i (gøres indgreb i) postdirektivets befordringsgaranti, hvilket er i strid med
      direktivets ordlyd og formål.
      endvidere stilles der i postdirektivet alene krav om, at omdeling sker til de adresser, der
      er angivet på forsendelsen, ligesom det af direktivet fremgår, at beskyttelse af
      personoplysninger og privatlivets fred er hensyn, der skal respekteres.
      direktivet regulerer hele forløbet fra afsendelse til og med modtagelse af post, og har
      derved blandt andet til formål, at sikre eu-borgernes adgang til at sende og modtage
      post.”
transportministeriet har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit sammenfattende
processkrift, hvoraf fremgår blandt andet følgende:
      ”1.     afvisningspåstandene
      …
      1.2.     sagsøgerens principale påstand må afvises i forhold til transportministeriet
               sagsøgeren gør principalt gældende, at det i postbekendtgørelsens bilag 1, punkt
               1, fastsatte krav om efternavn på brevkassen i skellet generelt set er ulovligt.
               til støtte for afvisningspåstanden gøres det gældende, at sagsøgeren ikke har
               fornøden retlig interesse i at få dette spørgsmål påkendt af domstolene.
                                           - 9 -
      betingelsen om fornøden retlig interesse indebærer, at sagsøgeren skal have en
      konkret, aktuel og individuel interesse i at få påkendt sine påstande ved
      domstolene.
      det, sagsøgeren i denne sag er interesseret i, er at kunne opstille sin brevkasse
      uden at skulle forsyne den med efternavn. sagsøgeren har derimod ikke fornøden
      retlig interesse i at få kendt bestemmelsen i postbekendtgørelsens bilag 1, punkt
      1, ulovlig generelt. hvis det spørgsmål blev afgjort af retten, ville det indebære, at
      domstolene udøvede responderende virksomhed - det gør domstolene ikke.
      sagsøgerens principale påstand må derfor afvises i forhold til trans-
      portministeriet.
2.    frifindelsespåstandene
2.1   den europæiske menneskerettighedskonvention (emrk)
      sagsøgeren gør subsidiært gældende, at det i postbekendtgørelsens bilag 1, punkt
      1, fastsatte krav om efternavn på brevkassen i skellet er ulovligt i forhold til
      sagsøgeren.
      til støtte for frifindelsespåstanden, gør de sagsøgte gældende, at:
      -emrk artikel 8 ikke finder anvendelse, da der ikke er sket et indgreb i artikel 8's
      forstand,
      subsidiært
      - der ikke er sket en krænkelse af emrk artikel 8.
2.1.1 sagsøgerens krav er ikke beskyttet efter emrk artikel 8(1)
      det følger af den europæiske menneskerettighedsdomstols (domstolen) praksis,
      at der er en nedre bagatelgrænse for, hvad der må anses for rettighedsindgreb,
      således at rettighederne ikke udvandes. dette gælder navnlig i forhold til den
      generelle regulering, som er nødvendig for at samfundet kan fungere, og som kun
      har en beskeden berøring med individets privatliv.
      domstolen afviser således klager, hvor der ikke er den fornødne direkte og
      umiddelbare sammenhæng (a direct and immediate link) mellem en given
      regulering og retten til respekt for privat- eller familielivet.
      i sagen zehnalová og zehnal, beslutning af 14. maj 2002, appl. nr. 38621/97,
      afviste domstolen at behandle en klage over, at de tjekkiske myndigheder ikke
      havde afhjulpet adgangshindringer for handicappede i nærmere angivne
      offentlige bygninger. domstolen fandt, at de påberåbte rettigheder var for brede
      og ubestemte. der manglede sammenhæng mellem adgangsforholdene og de
      særlige behov, der var relevante for privatlivet. videre udtalte domstolen
      følgende:
      "the court considers that article 8 of the convention cannot be taken to be
      generally applicable each time the first applicant’s everyday life is disrupted; it
      applies only in exceptional cases where her lack of access to public buildings and
      buildings open to the public affects her life in such a way as to interfere with her
      right to personal development and her right to establish and develop
      relationships with other human beings and the outside world … in the court’s
      view, the first applicant has not demonstrated the existence of a special link
                                          - 10 -
      between the lack of access to the buildings in question and the particular needs of
      her private life. in view of the large number of buildings complained of, doubts
      remain as to whether the first applicant needs to use them on a daily basis and
      whether there is a direct and immediate link between the measures the state is
      being urged to take and the applicants’ private life …"
      i samme retning er domstolens dom af 24. februar 1998, appl. nr.
      153/1996/772/973 (botta v. italien).
      det forhold, at artikel 8 ikke beskytter regulering, der kun mere generelt og
      overfladisk berører privatlivet, udtrykkes undertiden som et intensitetskrav.
      reguleringen skal have en vis intensitet, hvis artikel 8 skal finde anvendelse, se
      f.eks. vestre landsrets domme af 9. januar 2000 (ufr 2001.910v) og 26. juni
      2000 (ufr 2000.2101v).
      intensitetskravet kommer også til udtryk i emrk artikel 34, hvorefter klager skal
      kunne godtgøre at være offer for en konkret krænkelse, f.eks. som følge af en
      administrativ afgørelse eller et administrativt indgreb. domstolene skal ikke
      foretage en abstrakt prøvelse af den nationale lovgivnings forenelighed med
      emrk.
      det er illustrativt for den vurdering, retten må foretage i denne sag, når østre
      landsret i sin dom af 28. januar 2008 (ufr 2008.1047ø) anfører følgende:
      "efter den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis skal der foreligge et
      indgreb, som kan karakteriseres som konkret, særdeles intenst og uproportionalt,
      for at domstolen anser den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8
      og artikel 1 i tillægsprotokol 1 for overtrådt."
      sagsøgeren har ikke godtgjort, at reglerne om brevkasser forstyrrer hans privatliv
      på en sådan måde, at der er en direkte og umiddelbar sammenhæng mellem denne
      generelle regulering og hans ret til respekt for privatlivet.
      reglerne er udtryk for en generel regulering, der gælder for alle, og som ikke -
      eller i hvert fald kun i meget beskedent omfang - berører sagsøgerens privatliv.
      sagsøgeren har kun henvist til perifere og helt ubetydelige forstyrrelser. det
      anføres, at kravet vil "indebære en synliggørelse af og orientering til
      offentligheden om, hvem der bor på adressen" …, og at personoplysninger
      offentliggøres "på en sådan måde, at han ikke længere råder over, hvem der har
      kendskab til hans bopæl." …
      de sagsøgte gør på den baggrund gældende, at der ikke foreligger et indgreb, som
      er beskyttet efter emrk artikel 8.
      de i stævningen anførte sager, stjerna v. finland og burghartz v. schweiz, angår
      retten til at bære et bestemt navn og har ikke betydning for nærværende sag.
2.1.2 kravet er lovligt fastsat efter emrk artikel 8(2)
      måtte retten finde, at reguleringen af brevkasser udgør et indgreb i en rettighed,
      der nyder beskyttelse efter emrk artikel 8(1), gør de sagsøgte gældende, at
      reguleringen er lovlig efter emrk artikel 8(2).
                                          - 11 -
     emrk artikel 8's hovedformål er at beskytte individet mod vilkårlige indgreb fra
     offentlige myndigheders side.
     betingelserne for, at et indgreb kan være lovligt efter emrk artikel 8(2), er, at
     indgrebet har hjemmel, forfølger lovlige hensyn og er nødvendigt i et
     demokratisk samfund. nødvendighedskravet indeholder en
     proportionalitetsvurdering. ledende for vurderingen af, om et indgreb er lovligt,
     vil være, om der er et rimeligt forhold mellem samfundsinteressen og den enkelte
     borgers interesse.
     da kravet om at skulle forsyne brevkassen med efternavn og flytte den ud til skel
     har klar hjemmel i postloven, er legalitetskravet opfyldt.
     reguleringen har til formål at reducere omkostningerne ved omdeling af breve og
     herved fastholde postservice af god kvalitet for alle til trods for de faldende
     brevmængder. da "landets økonomiske velfærd" hører til blandt de hensyn i
     emrk artikel 8(2), som kan begrunde indgreb i privatlivet, er betingelsen om
     lovlige hensyn også opfyldt.
     endvidere er reguleringen nødvendig (og proportional).
     kravet om påførelse af efternavn på brevkassen og placering af brevkassen ved
     skel er et beskedent indgreb, som er nødvendigt for varetagelsen af et væsentligt
     hensyn. med ordene fra lovbemærkningerne til postlovens § 8, stk. 4, er det
     "nødvendigt at reducere omkostningerne ved varetagelsen af befordringspligten",
     hvis post danmark skal "kunne fastholde og sikre en basal postservice af god
     kvalitet for alle borgere og virksomheder i hele landet" jf. folketingstidende a,
     2010-11, lovforslag nr. l 44, side 6.
     kravet er også nødvendigt af hensyn til posthemmeligheden, idet det minimerer
     risikoen for, at forsendelser ved en fejl bliver udleveret til en forkert person eller
     virksomhed. der sker ca. 550.000 flytninger om året blandt post danmarks
     kunder. heraf bliver ca. 10% af flytningerne foretaget af kunder med hemmelig
     adresse. hvis alle kunder med hemmelig adresse undlod at påføre brevkassen et
     efternavn, ville post danmark få store kvalitetspro-blemer.
     endelig bemærkes, at det ved bedømmelsen af reglernes forenelighed med
     emrk artikel 8 må tages i betragtning, at medlemsstaterne efter domstolens
     faste praksis er overladt et vist politisk råderum ved implementeringen af emrk
     i national ret - af domstolen formuleret som en skønsmargin, jf. f.eks. zehnalová
     og zehnal, beslutning af 14. maj 2002, appl. nr. 38621/97, og højesterets nylige
     dom af 15. februar 2012 (trykkes i ufr, højesterets sagsnr. 159/2009) om
     reglerne om starthjælp.
     da kravet til brevkasser har lovhjemmel, forfølger lovlige hensyn og er
     nødvendigt og proportionalt, udgør det ikke en krænkelse af emrk artikel 8.
2.2. den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder
     til støtte for den subsidiære påstand om, at kravet om efternavn på brevkassen i
     skellet er ulovligt i forhold til sagsøgeren, henviser sagsøgeren også til den
     europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder (charteret).
     til støtte for frifindelsespåstanden, gør de sagsøgte gældende, at charteret ikke
     finder anvendelse i denne sag.
                                         - 12 -
    artikel 51(1), 1. pkt. i charteret lyder således:
    …
    charteret finder således kun anvendelse på regler udstedt af danske myndigheder,
    som falder inden for eu-rettens anvendelsesområde. handler myndighederne
    derimod på grundlag af nationale regler, som ikke har nogen tilknytning til eu-
    retten, har de ikke pligt til at overholde charteret.
    reglerne om opstilling af brevkasse med påført efternavn ved skel er rene
    nationale regler. de gennemfører ikke eu-retlig regulering og har heller ikke i
    øvrigt tilknytning til forhold, som eu-retten tilsigter at regulere.
    de sagsøgte gør på den baggrund gældende, at charteret ikke finder anvendelse i
    denne sag, hvilket i øvrigt også er fastslået ved landsrettens kendelse af 4.
    september 2013.
    måtte retten alligevel finde, at charteret finder anvendelse, gør de sagsøgte
    gældende, at kravet om opstilling af brevkasse ikke udgør en krænkelse af nogen
    rettigheder i charteret.
    hvor charteret indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved emrk,
    har de samme betydning og rækkevidde som i emrk, jf. charterets artikel 52,
    stk. 3. det betyder, at bestemmelserne i charteret skal fortolkes i
    overensstemmelse med domstolens praksis vedrørende de tilsvarende
    bestemmelser i emrk.
    da der ikke er sket en krænkelse af emrk artikel 8, er der heller ikke sket en
    krænkelse af grundrettighederne i charteret.
2.3 postdirektivet
    sagsøgeren har endelig gjort gældende, at kravet om efternavn på brevkassen i
    skellet er i strid med postdirektivet.
    postdirektivet handler om, at medlemsstaterne skal sikre et vist minimum af
    kvalitet i omdelingen af post. det skal navnlig ske ved, at der i medlemsstaterne
    udpeges en befordringspligtig virksomhed, som kan indsamle og omdele
    bestemte typer forsendelser (breve, pakker m.v.) i alle dele af medlemsstaterne
    med en vis hyppighed og regelmæssighed. befordringspligten varetages i
    danmark af post danmark a/s.
    postdirektivet regulerer ikke placeringen af brevkasser, eller om der skal eller
    ikke skal være navn på brevkasserne. sagsøgeren henviser til postdirektivets
    bestemmelser i artikel 3 og 4, der angår noget helt andet, nemlig krav til
    hyppigheden af postomdeling og hvilke typer forsendelser, den
    befordringspligtige virksomhed skal kunne omdele (artikel 3), samt
    medlemsstaternes pligt til at udpege en befordringspligtig virksomhed (artikel 4).
    den eneste bestemmelse i postdirektivet, som angår krav til postmodtagernes
    brevkasser er artikel 20, hvorefter tekniske standarder, der skal anvendes i
    postsektoren, udarbejdes af den europæiske standardiseringsorganisation. den
    europæiske standardiseringsorganisation har udstedt standarden "postale
    tjenester - åbninger i private postkasser og brevsprækker - krav og testmetoder
                                                - 13 -
            (ds/en 13724)" … den indeholder tekniske specifikationer vedrørende f.eks.
            størrelsesmæssige krav til brevkassen, så brevkassen kan modtage de gængse
            brevformater, samt krav til sikkerhed mod tyveri og hærværk og krav om
            vejrbestandighed. standarden har intet at gøre med krav om navneskilt på
            brevkasser.
            det synes at være sagsøgers grundlæggende synspunkt, at befordringspligten
            efter postdirektivet udgør en garanti for borgerne om at få omdelt post.
            befordringspligten skulle herved indebære en ret for borgerne til at få omdelt
            post, selv om de ikke overholder nationale regler om navn på den brevkasse, som
            posten skal omdeles i.
            det er de sagsøgte ikke enig i. befordringspligten indebærer en ret for de borgere,
            som har opstillet en brevkasse i overensstemmelse med nationale regler herfor, til
            at få omdelt post med en nærmere fastsat hyppighed og regelmæssighed.
            kommissionen har tidligere haft lejlighed til at gennemgå de danske regler
            vedrørende krav om opstilling af brevkasse i skel, herunder navn på brevkassen.
            det var i 1999, hvor kravet alene angik huse opført efter 1. januar 1973 (og ikke
            som nu, hvor kravet gælder alle huse uanset opførelsestidspunktet).
            kommissionen havde dengang ikke bemærkninger til de danske krav til
            brevkasserne. efter sagsøgtes opfattelse er forklaringen herpå, at disse krav efter
            kommissionens opfattelse intet havde med direktivet at gøre, men var ren
            national lovgivning.
            sagsøgte gør på denne baggrund gældende, at postbekendtgørelsens krav til navn
            på brevkasser i skel ikke er reguleret af postdirektivet.
     2.4    postdirektivet er utvivlsomt overholdt
            såfremt retten måtte finde, at postdirektivet indeholder regler af betydning for
            nærværende sag, gør sagsøgte gældende, at direktivets regler utvivlsomt er
            overholdt.
            kravet om at flytte brevkasserne ud til indgangen til parcellen skyldes, at
            brevmarkedet gennem de seneste 10 år er faldet med ca. 2-4 pct. om året som et
            resultat af øget pres fra bl.a. e-mail, sms, homebanking og anden digital
            kommunikation. for at kunne fastholde og sikre en basal postservice af god
            kvalitet er det i lyset af de faldende brevmængder nødvendigt at reducere
            omkostningerne ved varetagelsen af befordringspligten ved bl.a. at kræve
            brevkassen flyttet som anført, således at det er muligt at aflevere forsendelser i
            brevkassen direkte fra offentlig vej.
            med andre ord er det et bærende hensyn bag kravet om at flytte brevkasserne ud i
            skel, at danmark også fremover skal kunne opfylde befordringspligten.
            kravet om navn på brevkasser er endvidere nødvendigt for at sikre
            posthemmeligheden, idet det minimerer risikoen for, at forsendelser bliver omdelt
            til den forkerte person eller virksomhed.
            det følger af postdirektivets artikel 5, stk. 1, jf. artikel 2, nr. 19, at hensynet til
            brevhemmeligheden netop er et af de saglige hensyn, som medlemsstaterne skal
            sikre bliver varetaget i forbindelse med befordringspligten.”
retsgrundlaget
                                                 - 14 -
af postloven, lov nr. 1536 af 21. december 2010, fremgår blandt andet:
       ”postvirksomheders pligter, brevkasser m.v.
       …
       § 7. omdeling af adresserede og uadresserede forsendelser skal ske til adressatens
       brevkasse, brevkasseanlæg, brevindkast, postboks eller til andre med modtager aftalte
       omdelingssteder. …
       stk.3. en postvirksomhed kan undlade omdeling af forsendelser til modtagere, der ikke
       opfylder bestemmelserne om opstilling af brevkasser, brevkasseanlæg eller etablering af
       brevindkast, eller som undlader at give adgang til brevkasseanlægget.
       § 8. ejeren skal opstille brevkasse ved indgangen til den enkelte parcel ved bygninger,
       villaer og rækkehuse med en eller flere husstande eller erhverv m.v. …
       stk. 4. transportministeren fastsætter yderligere krav til opstilling af brevkasser og
       brevkasseanlæg samt regler om levering af post til institutioner, hospitaler, plejehjem og
       lign.
       …
       befordringspligt
       § 14. transportministeren udpeger en virksomhed (den befordringspligtige
       postvirksomhed), som meddeles en individuel tilladelse til postbefordring og pålægges en
       pligt til at befordre de … nævnte forsendelser. …
       stk. 2. den befordringspligtige postvirksomhed skal tilbyde brugerne et landsdækkende
       net af postkasser og postbetjeningssteder til indsamling og udlevering af forsendelser.
       …
       bemyndigelser
       § 22. transportministeren kan fastsætte regler om:
       1) gennemførelse eller opfyldelse af eu-regler om forhold, der er omfattet af denne
             lov.”
postloven blev vedtaget på grundlag af en aftale af 27. maj 2010 om sikring af befordringspligten på et
liberaliseret postmarked indgået mellem regeringen (venstre og det konservative folkeparti) og
socialdemokratiet, dansk folkeparti og det radikale venstre. i aftalen, der er vedlagt som bilag 1 til
lovforslag nr. 44 af 27. oktober 2010 til postlov, hedder det blandt andet:
       ”ens vilkår for postmodtagere
         8. alle postmodtagere skal fremover have samme vilkår for postmodtagelsen uanset
       boligform … og uanset boligens opførelsestidspunkt, idet posten som udgangspunkt
       leveres i en brevkasse opstillet ved indgangen til parcellen. …
         der har siden 1971 været krav om, at villaer og rækkehuse opført fra og med 1973 …
       skal have brevkasse i skel …
         øvrige ejendomme omfattes nu også af tilsvarende vilkår …”
af lovforslag nr. 44 til postloven fremgår af de almindelige bemærkninger blandt andet følgende:
                                                   - 15 -
       ”som et led i den politiske aftale vil lovforslaget skabe ens vilkår for alle postmodtagere.”
endvidere fremgår det af de specielle bemærkninger til lovforslagets § 8 blandt andet følgende:
       ”i § 8 foreslås det, at alle postmodtagere uanset boligform skal have samme vilkår for
       postmodtagelse.
       …
       det foreslås i stk. 4, at der i bekendtgørelsen om postbefordring og postvirksomheder
       fastsættes nærmere regler for opstilling af brevkasser og brevkasseanlæg …
         i reglerne for opstilling af brevkasser og brevkasseanlæg vil der blive taget
       udgangspunkt i den nugældende bekendtgørelse nr. 1313 af 14. december 2004 om
       postvirksomhed og postbefordring og praksis i medfør heraf.
       der vil således blandt andet blive stillet krav om, at brevkasser og de enkelte brevkasser i
       et brevkasseanlæg skal være forsynet med navneskilt, og at brevkasser ved parcelhuse,
       rækkehuse m.v. skal være placeret således, at forsendelser kan leveres i brevkassen let og
       uden særlige adgangsvanskeligheder direkte fra offentlig adgangsvej …, uden at
       brevomdeleren skal begive sig ind på postmodtagerens ejendom, eller uden at
       brevomdeleren skal gennem en forhave, en carport, beplantning el. lign.”
ved bilag 1 (regler for opstilling af brevkasser og brevkasseanlæg samt etablering af brevindkast) til
bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og postvirksomheder er der blandt andet
fastsat følgende bestemmelser:
       ”1. generelle bestemmelser
       generelle krav til udformning og indretning mv. af brevkasser, brevkasseanlæg og
       brevindkast
       …
       navneskilt
       den enkelte brevkasse eller brevindkast skal være forsynet med navneskilt placeret i
       nærheden af brevindkastet. …
       … navneskiltet skal indeholde oplysning om postmodtagerens efternavn, samt evt.
       stilling, fornavn eller forbogstaver. eventuelle børn eller logerende bør medtages.
       …
       2. regler for opstilling af brevkasser ved villaer og rækkehuse, landbrugs-
       ejendomme mv.
       …
       anvendelse
       brevkasser skal opstilles ved villaer og rækkehuse, landbrugsejendomme mv. og skal
       forsynes med navneskilt.
       placering
                                                    - 16 -
       brevindkastet skal normalt vende ud mod adgangsvejen. en placering vinkelret mod
       adgangsvejen kan dog anvendes, såfremt den normale placering generer adgangen til
       ejendommen.”
i dagældende bekendtgørelse nr. 1313 af 14. december 2004 om postvirksomhed og postbefordring
var indsat følgende bestemmelse:
       ”§ 13. nærmere regler for opstilling af og indretning af brevkasseanlæg og brevkasser
       m.v. fremgår af bekendtgørelsens bilag 1.”
af bilag 1 (regler for opstilling af brevkasseanlæg og enkeltbrevkasser samt etablering af
brevindkast) til bekendtgørelsen fremgår blandt andet følgende:
       ”navneskilt
          den enkelte brevkasse eller brevindkast skal være forsynet med navneskilt placeret i
       nærheden af brevindkastet. …
       navneskiltet skal indeholde oplysning om postmodtagerens efternavn, samt evt. stilling,
       fornavn eller forbogstaver. eventuelle børn eller logerende bør medtages.”
af den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder (2000/c 364/01) fremgår blandt
andet følgende bestemmelser:
                                                ”kapitel ii
                                                 friheder
       …
                                                   artikel 7
                                    respekt for privatliv og familieliv
       enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin kommunikation.
                                                   artikel 8
                                    beskyttelse af personoplysninger
       1. enhver har ret til beskyttelse af personoplysninger, der vedrører ham/hende.
       2. disse oplysninger skal behandles rimeligt, til udtrykkeligt angivne formål og på
       grundlag af de berørte personers samtykke eller på et andet berettiget ved lov fastsat
       grundlag. enhver har ret til adgang til indsamlede oplysninger, der vedrører ham/hende,
       og til berigtigelse heraf.
                                                  - 17 -
       3. overholdelsen af disse regler er underlagt en uafhængig myndigheds kontrol.
       …
                                               kapitel vii
                                 almindelige bestemmelser
                                                 artikel 51
                                           anvendelsesområde
       1. bestemmelserne i dette charter er rettet til unionens institutioner og organer under
       iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører
       eu-retten. …
       2. dette charter skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for fællesskabet og
       unionen og ændrer ikke de kompetencer og opgaver, der er fastlagt i traktaterne.
                                                 artikel 52
                                 rækkevidden af de sikrede rettigheder
       1. enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette
       charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders
       væsentligste indhold. under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun
       indføres begrænsninger, såfremt disse er
       nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af unionen, eller
       et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
       2. de rettigheder, der anerkendes i dette charter, og som er baseret på fælles-
       skabstraktaterne eller traktaten om den europæiske union, udøves på de betingelser og
       med de begrænsninger, der er fastlagt i disse traktater.
       3. i det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved den
       europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende
       frihedsrettigheder, har de samme betydning og omfang som i konventionen. denne
       bestemmelse er ikke til hinder for, at eu-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse.”
postdirektivet, parlamentets og rådets direktiv 97/67/ef af 15. december 1997 (1. postdirektiv) om
fælles regler for udvikling af fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse
tjenesters kvalitet, som ændret ved direktiv 2002/39/ef af 10. juni 2002 (2. postdirektiv) for så vidt
angår yderligere åbning af fællesskabets marked for posttjenester og direktiv 2008/6/ef af 20. februar
2008 (3. postdirektiv) med henblik på fuld realisering af det indre marked for posttjenester i
fællesskabet, indeholder blandt andet følgende bestemmelser:
                                               ”kapitel 1
                                      formål og anvendelsesområde
                                                 artikel 1
                                               - 18 -
dette direktiv fastsætter fælles bestemmelser vedrørende:
−     betingelserne for levering af posttjenester
−     opfyldelse af postbefordringspligten inden for fællesskabet
−     finansieringen af befordringspligten på vilkår, der sikrer et permanent udbud af
      sådanne tjenester
−     principperne for takstfastsættelse og gennemsigtighed i regnskaberne for de tjenester,
      der er omfattet af befordringspligt
−     fastsættelse af kvalitetsstandarder for opfyldelse af befordringspligten og indførelse
      af et system til sikring af, at disse standarder overholdes
−     harmonisering af de tekniske standarder
−     oprettelse af uafhængige nationale forvaltningsmyndigheder.
                                              artikel 2
i dette direktiv forstås ved:
1) …
19) væsentlige krav: ikke-økonomiske hensyn til almenhedens interesse, som kan
      foranledige en medlemsstat til at stille betingelser for levering af posttjenester.
      sådanne hensyn er brevhemmeligheden, postnettets sikkerhed i forbindelse med
      transport af farligt gods, overholdelse af arbejds- og ansættelsesvilkår, sociale
      sikringsordninger, der er fastsat ved lov eller administrative bestemmelser, og/eller
      kollektive aftaler indgået mellem de nationale arbejdsmarkedsparter i henhold til
      fællesskabslovgivningen og national lovgivning samt i begrundede tilfælde
      databeskyttelse, miljøbeskyttelse og hensynet til by- og regionalplanlægning.
      databeskyttelse kan omfatte beskyttelse af personoplysninger, fortrolighed af
      informationer, der videresendes eller lagres, samt beskyttelse af privatlivets fred.
                                            kapitel 2
                                         befordringspligt
                                              artikel 3
1. medlemsstaterne sikrer overalt på deres område, at brugerne til enhver tid har adgang
til et udbud af posttjenester af nærmere fastlagt kvalitet til priser, der er overkommelige
for alle brugere.
2. med henblik herpå sørger medlemsstaterne for, at antallet og placeringen af
indsamlings- og indleveringssteder er i overensstemmelse med brugernes behov.
3. medlemsstaterne sørger for, at de tjenester, der er omfattet af befordringspligten,
leveres på alle hverdage og mindst fem dage om ugen, medmindre der foreligger
ekstraordinære omstændigheder eller geografiske forhold, og dette omfatter mindst:
                                             - 19 -
- én indsamling
- én omdeling til alle fysiske og juridiske personers bopæl eller undtagelsesvis, på
betingelser, som den nationale forvaltningsmyndighed fastsætter, én omdeling til hertil
indrettede anlæg.
enhver fravigelse eller undtagelse, som en national forvaltningsmyndighed accepterer på
grundlag af dette stykke, skal meddeles kommissionen og alle nationale
forvaltningsmyndigheder.
4. hver medlemsstat vedtager de foranstaltninger, der er nødvendige for, at be-
fordringspligten omfatter mindst følgende ydelser:
- indsamling, sortering, transport og omdeling af postforsendelser på op til 2 kg
- indsamling, sortering, transport og omdeling af postpakker på op til 10 kg
- postbefordring af rekommanderede forsendelser og forsendelser med angiven værdi.
5. …
7. befordringspligten som beskrevet i denne artikel omfatter både indenlandsk og
grænseoverskridende postbefordring.
                                            artikel 4
1. hver medlemsstat sørger for, at befordringspligten garanteres, og meddeler
kommissionen, hvilke foranstaltninger den træffer med henblik herpå. det udvalg, der er
nævnt i artikel 21, underrettes om medlemsstaternes foranstaltninger for at sikre, at
befordringspligten opfyldes.
2. medlemsstaterne kan udpege én eller flere virksomheder til at opfylde be-
fordringspligten, så det sikres, at befordringstjenesten ydes på hele det nationale område.
medlemsstaterne kan udpege forskellige virksomheder til at varetage forskellige
elementer af befordringspligten og/eller til at dække forskellige dele af deres område. når
de gør det, fastlægger de under overholdelse af fællesskabsretten, hvilke forpligtelser og
rettigheder disse virksomheder skal have, og offentliggør disse forpligtelser og
rettigheder. medlemsstaterne træffer navnlig foranstaltninger for at sikre, at vilkårene for
tildeling af befordringspligtopgaven bygger på principperne om gennemsigtighed, ikke-
forskelsbehandling og proportionalitet, hvorved kontinuiteten i posttjenester, der er
omfattet af befordringspligten, sikres, ved at der tages hensyn til den vigtige rolle, disse
tjenester spiller for den sociale og territoriale sammenhængskraft.
…
                                            artikel 5
1. hver medlemsstat sikrer, at følgende krav opfyldes i forbindelse med varetagelsen af
befordringspligten:
−    der skal tilbydes en tjeneste, som garanterer, at de væsentlige krav overholdes
−    der skal tilbydes brugerne de samme ydelser, når vilkårene er sammenlignelige
                                                   - 20 -
      −    tjenesten skal ydes uden nogen form for forskelsbehandling baseret på f.eks.
           politiske, religiøse eller ideologiske grunde
      −    tjenesten må ikke afbrydes eller indstilles, medmindre der er tale om force majeure
      −    tjenesten skal tilpasses de tekniske, økonomiske og sociale omstændigheder samt
           brugernes behov.
      2. bestemmelserne i stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne træffer for-
      anstaltninger ud fra hensynet til offentlighedens interesse som anerkendt i traktaten,
      særlig artikel 30 og 46, som vedrører den offentlige sædelighed, den offentlige sikkerhed,
      herunder strafferetlige undersøgelser, samt den offentlige orden.”
persondatadirektivet, parlamentets og rådets direktiv 95/46/ef af 24. oktober 1995, om beskyttelse af
fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne
oplysninger, indeholder blandt andet følgende bestemmelse:
                                                  ”artikel 3
                                            anvendelsesområde
      1. dette direktivs bestemmelser anvendes på behandling af personoplysninger,
      der helt eller delvis foretages ved hjælp af edb, samt på ikke-elektronisk behandling af
      personoplysninger, der er eller vil blive indeholdt i et register.”
af eu-domstolens dom af 26. februar 2013 i sag c-617/10 (fransson) fremgår blandt andet følgende:
      ”om domstolens kompetence
      16       den svenske regering, den tjekkiske regering, den danske regering, irland og den
      nederlandske regering samt europa-kommissionen har bestridt, at de præjudicielle
      spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. domstolen har ikke kompetence til at
      besvare dem, medmindre det skattetillæg, som hans
      åkerberg fransson er blevet pålagt, og den strafforfølgning, som er indledt mod ham, og
      som er hovedsagens genstand, gennemfører eu-retten. dette er imidlertid ikke tilfældet
      for hverken de nationale bestemmelser, der ligger til grund for pålæggelsen af
      skattetillæg, eller for dem, der ligger til grund for strafforfølgningen. i overensstemmelse
      med chartrets artikel 51, stk. 1, er ovennævnte skattetillæg og strafforfølgning således
      ikke omfattet af princippet ne bis in idem, som er sikret ved chartrets artikel 50.
      17        i denne forbindelse bemærkes, at chartrets anvendelsesområde for så vidt angår
      medlemsstaternes virke er defineret i chartrets artikel 51, stk. 1, hvorefter chartrets
      bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører eu-retten.
      18      denne artikel i chartret bekræfter således domstolens praksis om, i hvilket omfang
      medlemsstaternes virke skal efterleve de krav, der følger af de grundlæggende
      rettigheder, som er sikret ved unionens retsorden.
      19 det følger nemlig i det væsentlige af domstolens faste praksis, at de grundlæggende
      rettigheder, der er sikret ved unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der
                                                   - 21 -
     reguleres af eu-retten, men ikke uden for sådanne situationer. det er af denne grund, at
     domstolen allerede har udtalt, at den ikke kan bedømme en national lovgivning i henhold
     til chartret, når denne lovgivning ikke er omfattet af eu-retten. når en sådan lovgivning
     er omfattet af eu-rettens anvendelsesområde, skal domstolen derimod inden for
     rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse give alle de oplysninger med
     hensyn til fortolkningen, som kræves, for at den nationale ret kan vurdere, om denne
     lovgivning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som domstolen
     skal beskytte (jf. i denne retning dom af 18.6.1991, sag c-260/89, ert, sml. i, s. 2925,
     præmis 42, af 29.5.1997, sag c-299/95, kremzow, sml. i, s. 2629, præmis 15, af
     18.12.1997, sag c-309/96, annibaldi, sml. i, s. 7493, præmis 13, af 22.10.2002, sag
     c-94/00, roquette frères, sml. i, s. 9011, præmis 25, af 18.12.2008, sag c-349/07,
     sopropé, sml. i, s. 10369, præmis 34, af 15.11.2011, sag c-256/11, dereci m.fl., sml. i,
     s. 11315, præmis 72, og af 7.6.2012, sag c-27/11, vinkov, præmis 58).
     20 denne definition af anvendelsesområdet for de grundlæggende rettigheder i unionen
     underbygges af forklaringerne til chartrets artikel 51, som i henhold til artikel 6, stk. 1,
     tredje afsnit, teu og chartrets artikel 52, stk. 7, skal tages i betragtning ved fortolkningen
     heraf (jf. i denne retning dom af 22.12.2010, sag c-279/09, deb, sml. i, s. 13849,
     præmis 32). ifølge disse forklaringer »[påhviler] forpligtelsen til at respektere de
     grundlæggende rettigheder, der er fastlagt inden for rammerne af unionen, kun […]
     medlemsstaterne, når de handler inden for rammerne af eu-retten«.
     21        eftersom de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartret, følgelig skal
     efterleves, når en national lovgivning falder ind under eu-rettens anvendelsesområde,
     findes der ikke situationer, som henhører under eu-retten, uden at de grundlæggende
     rettigheder finder anvendelse. den omstændighed, at eu-retten finder anvendelse,
     indebærer, at de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartret, finder anvendelse.
     22     når en retlig situation derimod ikke henhører under eu-rettens anvendelsesområde,
     har domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af chartrets
     bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for
     denne kompetence (jf. i denne retning kendelse af 12.7.2012, sag c-466/11, currà m.fl.,
     præmis 26).
     23 disse betragtninger svarer til de betragtninger, der ligger til grund for artikel 6, stk. 1,
     teu, hvorefter chartrets bestemmelser ikke på nogen måde udvider unionens beføjelser
     som fastsat i traktaterne. ifølge chartrets artikel 51, stk. 2, udvider chartret ikke
     anvendelsesområdet for eu-retten ud over unionens kompetencer og skaber ingen nye
     kompetencer eller nye opgaver for unionen og ændrer ikke de kompetencer og opgaver,
     der er fastlagt i traktaterne (jf. dommen i sagen dereci m.fl., præmis 71).”
af eu-domstolens dom af 6. marts 2014 i sag c-206/13 (siragusa) fremgår blandt andet følgende:
     ”om domstolens kompetence
     ...
     20           ifølge chartrets artikel 51, stk. 1, er dets bestemmelser udelukkende rettet til
     medlemsstaterne, når de gennemfører eu-retten. såvel artikel 6, stk. 1, teu som
     chartrets artikel 51, stk. 2, præciserer, at chartrets bestemmelser ikke på nogen måde
     udvider eu’s beføjelser som fastsat i traktaterne. domstolen skal således fortolke eu-
     retten i lyset af chartret inden for grænserne af de beføjelser, som den er blevet tildelt
                                                  - 22 -
     (dom af 15.11.2011, sag c-256/11, dereci m.fl., sml. i, s. 11315, præmis 71 og den deri
     nævnte retspraksis).
     21       domstolen har allerede udtalt, at den ikke kan bedømme en national lovgivning i
     forhold til chartret, når denne lovgivning ikke er omfattet af eu-retten. når en sådan
     lovgivning derimod falder ind under eu-rettens anvendelsesområde, skal domstolen
     inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse give alle de oplysninger
     med hensyn til fortolkningen, som kræves for, at den nationale ret kan vurdere, om denne
     lovgivning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som domstolen
     skal beskytte (jf. dom af 26.2.2013, sag c-617/10, åkerberg fransson, endnu ikke trykt i
     samling af afgørelser, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
     22 denne definition af anvendelsesområdet for de grundlæggende rettigheder i unionen
     understøttes af forklaringerne til chartrets artikel 51, som i overensstemmelse med artikel
     6, stk. 1, tredje afsnit, teu og chartrets artikel 52, stk. 7, skal tages i betragtning ved
     fortolkningen heraf (jf. i denne retning dom af 22.12.2010, sag c-279/09, deb, sml. i, s.
     13849, præmis 32). ifølge disse forklaringer påhviler det kun medlemsstaterne at
     respektere de grundlæggende rettigheder, der er fastlagt i unionen, når de handler inden
     for eu-rettens anvendelsesområde.
     23          ifølge den forelæggende rets fremstilling vedrører hovedsagen et bødeforlæg,
     hvorefter c. sirigusa pålægges at nedrive de arbejder, som er udført i strid med en lov om
     landskabsbeskyttelse. en sådan sag har tilknytning til eu-miljøretten, eftersom
     landskabsbeskyttelse, som er omhandlet i den pågældende nationale lovgivning, udgør en
     del af miljøbeskyttelsen. i denne forbindelse har den forelæggende ret citeret forskellige
     bestemmelser i eu-miljøretten.
     24 det bemærkes imidlertid, at begrebet »gennemførelse af eu-retten« som omhandlet i
     chartrets artikel 51 kræver, at der foreligger en vis grad af tilstrækkelig tilknytning, som
     går ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den
     indirekte virkning, som et område kan have på et andet (jf. i denne retning dom af
     29.5.1997, sag c-299/95, kremzow, sml. i, s. 2629, præmis 16).
     25 for at afgøre, om en national lovgivning henhører under gennemførelsen af eu-retten
     som omhandlet i chartrets artikel 51, skal der bl.a. foretages en efterprøvelse af, om de
     pågældende nationale bestemmelser har til formål at gennemføre en eu-retlig
     bestemmelse, disse bestemmelsers karakter, og om de forfølger andre formål end dem,
     der er omfattet af eu-retten, selv om de indirekte vil kunne påvirke sidstnævnte, samt om
     der foreligger specifikke eu-retlige bestemmelser på området, eller som kan påvirke den
     (jf. dom af 18.12.1997, sag c-309/96, annibaldi, sml. i, s. 7493, præmis 21-23, af
     8.11.2012, sag c-40/11, iida, endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 79, og af
     8.5.2013, sag c-87/12, ymeraga m.fl., endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis
     41).”
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 har følgende ordlyd:
     ”stk. 1. enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin
     korrespondance.
     stk. 2. ingen offentlig myndighed kan gøre indgreb i udøvelsen af denne ret, medmindre
     det sker i overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et demokratisk samfund af
     hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryghed eller landets økonomiske
                                                  - 23 -
       velfærd, for at forebygge uro eller forbrydelse, for at beskytte sundheden eller
       sædeligheden eller for at beskytte andres ret og frihed.”
landsrettens begrundelse og resultat
as principale og mere subsidiære påstande er - i modsætning til den subsidiære og mest subsidiære
påstand - formuleret helt generelt og uden relation til eller sammenhæng med as situation og forhold.
landsretten finder på den baggrund, at a ikke har fornøden retlig interesse i at få disse påstande
påkendt. landsretten afviser derfor as principale og mere subsidiære påstande.
efter ordlyden af bilag 1 til bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og
postvirksomheder finder landsretten, at det alene er et krav, at den enkelte brevkasse skal være
forsynet med navneskilt eller lignende med oplysning om postmodtagerens efternavn.
det følger af artikel 51, stk. 1, i eus charter om grundlæggende rettigheder, at chartrets bestemmelser
udelukkende er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører eu-retten.
det følger af eu-domstolens praksis, herunder navnlig dom af 26. februar 2013 i
fransson-sagen (c-617/10), at de grundlæggende rettigheder i chartret kan anvendes i alle situationer,
der reguleres af eu-retten, men ikke uden for sådanne situationer (præmis 19). eu-domstolen har i
sin dom af 6. marts 2014 i siragusa-sagen (sag c-206/13) endvidere udtalt, at begrebet
”gennemførelse af eu-retten” kræver, at der foreligger en vis grad af tilstrækkelig tilknytning, som går
ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den indirekte
virkning, som et område kan have på et andet (præmis 24). i samme sag har eu-domstolen udtalt
(præmis 25), at for at afgøre, om en national lovgivning henhører under gennemførelsen af eu-retten
som omhandlet i chartrets artikel 51, skal der bl.a. foretages en efterprøvelse af, om de pågældende
nationale bestemmelser har til formål at gennemføre en eu-retlig bestemmelse, disse bestemmelsers
karakter, og om de forfølger andre formål end dem, der er omfattet af eu-retten, selv om de indirekte
vil kunne påvirke disse formål, samt om der foreligger specifikke eu-retlige bestemmelser på
området, eller som kan påvirke den.
kravet om, at brevkasser skal forsynes med navneskilt, var også gældende forud for vedtagelsen af lov
nr. 1536 af 21. december 2010 (postloven), hvorved der skete implementering af direktiv 2008/6/ef af
20. februar 2008 (3. postdirektiv). dette krav fremgik således af bilag 1 til bekendtgørelse nr. 1313 af
14. december 2004, der fortsat var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af postloven og som der
henvises til i forarbejderne til postloven.
                                                     - 24 -
postdirektiverne, der har karakter af liberaliseringsdirektiver og navnlig har til formål at regulere
postbefordringspligten, indeholder ikke bestemmelser om navneskilt på brevkasser eller om
brevkassers placering på den enkelte postmodtagers adresse.
formålet med kravet om, at brevkasser skal forsynes med navneskilt kan herefter ikke antages at have
været at gennemføre en eu-retlig bestemmelse, men må i overensstemmelse med bs forklaring og
trafikstyrelsens brev af 19. januar 2012 antages at have til formål at skabe størst mulighed sikkerhed
for, at breve bliver afleveret til rette adressat. dette formål er et andet end dem, der er omfattet af eu-
retten, herunder postdirektiverne og direktiv 95/46/ef af 24. oktober 1995 (persondatadirektivet).
på denne baggrund finder landsretten, at det i bilag 1 (punkt 1) til bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni
2011 om postbefordring og postvirksomheder indeholdte krav om navneskilt på brevkasser, ikke er
fastsat som led i gennemførelse af eu-retten, hvorfor chartret om grundlæggende rettigheder ikke
finder anvendelse. landsretten bemærker, at det forhold, at det med vedtagelsen af postloven blev et
krav, at alle postmodtagere uanset boligens opførelsestidspunkt, skal have brevkassen med navneskilt
placeret i skel, ikke kan føre til andet resultat.
det af a anførte om eu-rettens proportionalitetsprincip kan heller ikke føre til, at han gives medhold.
spørgsmålet er herefter alene, om kravet om navneskilt på brevkassen udgør en krænkelse af artikel 8
i den europæiske menneskerettighedskonvention om retten til respekt for privatliv og familieliv.
en persons navn tjener til personlig identifikation og som sammenkædning med en bestemt familie og
vedrører derfor en persons ret til privatliv og familieliv, som er beskyttet af artikel 8 i den europæiske
menneskerettighedskonvention.
a har gjort gældende, at kravet om, at han anfører sit efternavn på sin brevkasse, giver andre mulighed
for at finde frem til ham, selvom han har adresse- og navnebeskyttelse og ikke står i den lokale
vejviser. der er imidlertid ikke oplyst noget nærmere om den mulige betydning for a af denne
mulighed.
landsretten finder på denne baggrund, at pligten til at oplyse efternavn på brevkassen ikke har en
sådan intensitet og konkretisering i forhold til a, at der er tale om et indgreb i as beskyttede ret til
privatliv og familieliv efter artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
herefter frifinder landsretten transportministeriet for as subsidiære og mest subsidiære påstande.
                                                - 25 -
a skal betale sagsomkostninger for landsretten til transportministeriet med 40.000 kr. beløbet
omfatter udgift til advokatbistand inkl. moms. ved fastsættelsen heraf er der ud over sagens værdi
taget hensyn til sagens omfang og varighed, herunder at der har været gennemført mundtlig
forhandling af spørgsmålet om præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen.
                                       thi kendes for ret:
sagen afvises for så vidt angår as principale og mere subsidiære påstande.
i øvrigt frifindes transportministeriet.
i sagsomkostninger skal a betale 40.000 kr. til transportministeriet.
det idømte skal betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                              dom
afsagt den 18. april 2018 af vestre landsrets 12. afdeling (dommerne vogter, helle
korsgaard lund-andersen og bjarke stig andersen (kst.)) i ankesag
v.l. s–1943–17
anklagemyndigheden
mod
t aps
cvr nr. …
(advokat christian falk hansen, åbyhøj)
og
a
født den … 1983
(advokat christian falk hansen, åbyhøj)
retten i aarhus har den 13. september 2017 afsagt dom i 1. instans (rettens nr. 72-
2115/2017).
påstande
de tiltalte, t aps og a, har påstået frifindelse, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået dom i overensstemmelse med tiltalen i 1. instans og i øvrigt
stadfæstelse.
forklaringer
tiltalte a har for landsretten i det væsentlige forklaret som i 1. instans. der er endvidere
afgivet forklaring af revisor per laursen.
                                               - 2 -
tiltalte har supplerende forklaret, at vekselfirmaet kom hos t aps for at hente de euro, som
virksomheden havde modtaget fra køberne. vekselfirmaet vekslede de modtagne euro til
danske kroner, hvorefter vekselfirmaet afleverede de danske kroner i døgnboksen.
baggrunden for denne fremgangsmåde var, at vekselfirmaet gav en bedre vekselkurs end
banken. i 2013 blev kontantforbudsgrænsen nedsat fra 100.000 kr. til 50.000 kr. han har hele
tiden været bekendt hermed, men han har ikke været bekendt med, at flere betalinger fra
samme kunde ikke måtte overstige 50.000 kr. foreholdt tiltaltes brev af 25. oktober 2016 til
søik, hvori tiltalte har anført, at der ikke var faste procedurer eller retningslinjer for
modtagelse af kontantbeløb, har tiltalte forklaret, at der altid har været retningslinjer, men at
de nu er blevet indskærpet over for de ansatte. de 19 tilfælde, hvor der er modtaget
kontantindbetalinger på over 50.000 kr., har været en fejl. han har nok også talt med sin
revisor om kontantforbuddet, men han husker ikke konkret, hvad de har talt om. revisoren
har nok sagt, at de skulle overholde grænsen på 50.000 kr. revisoren har aldrig påtalt, at
grænsen ikke blev overholdt. foreholdt, at det fremgår af selskabets årsrapport for 2015, at
revisor har påpeget, at selskabet har modtaget kontantbetalinger på over 50.000 kr., har tiltalte
forklaret, at regnskabet først er udarbejdet efter, at både selskabet og revisor havde haft besøg
af søik. østeuropæere betaler helst kontant, og derfor er virksomheden nødt til at acceptere
kontant betaling. der er typisk tale om mindre bilforhandlere, der kommer med en autotrailer,
og så pendler de rundt og opkøber biler. de kan komme flere gange på samme dag eller flere
dage i træk. nogle gange lægger de et depositum for en eller flere biler, og når de kommer for
at hente bilerne, udstedes fakturaerne samtidig med, at der sker kontantbetaling. det kan ske
samme dag, men det kan også ske, at køberen først kommer næste dag. nogle gange købes
der også yderligere en bil, når tidligere købte biler afhentes. det sker, at der handles pr.
telefon, og da sker betalingen oftest ved bankoverførsler. på grund af denne sag er
retningslinjerne i virksomheden ændret, således at der ikke længere må modtages 50.000 kr.
eller derover på en gang, selv om der er tale om køb af flere biler over måske flere dage. hvis
en kunde ønsker at købe flere biler, og det samlede køb overstiger 50.000 kr., skal betalingen
ske ved bankoverførsel. østeuropæerne er blevet bedre til bankoverførsler, men de halter
fortsat bagefter. det er ham, der sender fakturaer, kassekladder og underliggende bilag mv. til
revisor. det er ikke korrekt, når det i gengivelsen af hans forklaring for byretten er anført, at
han gennemgår alle tallene med revisor. det vil ikke være praktisk muligt, da der er tale om
mange bevægelser. kun hvis en kollega gør ham opmærksom på en difference, gennemgår
han kassekladden. selv følger han kvartalsbalancer mv. de har også et internt regneark, hvor
                                                - 3 -
han kan se fortjenesten på hver enkelt bil, og den er han mere opmærksom på end på
kassekladden.
de handler, som søik har interesseret sig for, er sket til 91 forskellige kunder. de har måske
300-350 forskellige kunder om året. de fakturerer altid hver bil på separate fakturaer, da det
er en nødvendighed for at kunne beregne eksportgodtgørelsen. virksomheden er godkendt af
skat som ”selvanmelder” og kan derfor selv værdiansætte bilerne. de fik dengang ca. 50 %
af handelsprisen refunderet i eksportgodtgørelse. de giver ikke mængderabat, da det er
afgørende, at der er penge i den enkelte handel. er der mangler ved en bil, er det også kun
handlen vedrørende den enkelte bil, der kan hæves.
da søik mødte på virksomheden, gav han straks adgang til alle papirer og øvrige
oplysninger, herunder hos revisor. han startede en enkeltmandsvirksomhed i 2007, der i 2010
blev omdannet til et aps. han har aldrig tidligere haft problemer med skat eller andre
myndigheder. det vil være problematisk at fortsætte driften i selskabet, hvis der skal betales
en bøde som bestemt af byretten.
revisor per laursen har forklaret, at han har været revisor for t aps i ca. 10 år. de laver
momsregnskaber kvartalsvis for virksomheden. årsregnskabet laves i foråret efter
regnskabsårets udløb. han var bekendt med, at virksomheden modtog kontantbetalinger, og
han har drøftet grænsen for modtagelse af kontantbetalinger med a. han erindrer ikke, at de
har drøftet spørgsmålet om indbyrdes forbundne betalinger. det er hans indtryk, at
virksomheden har styr på tingene, herunder bogføring mv. der har ikke været noget
udestående med skat eller kreditorer. hvis en revisor får mistanke om hvidvaskning, skal
man handle. det er nok rigtigt, at den supplerende oplysning i årsregnskabet for 2015
vedrørende kontantbetalinger først er lavet efter, at søik har interesseret sig for
virksomheden. oplysningen blev tilføjet, da de kunne konstatere, at der var sket
kontantbetalinger på 50.000 kr. og derover. de kan i deres system sortere oplysninger om
kontantbetalinger. oplysningen er ikke anført i tidligere årsregnskaber. en sådan oplysning
skal anføres, hvis der er risiko for, at ledelsen kan ifalde ansvar. de laver ikke løbende
revision, men årsrevision af virksomheden.
regelgrundlaget
                                              - 4 -
den nugældende § 5 i hvidvaskningsloven, der - bortset fra redaktionelle ændringer - er
enslydende med den tidligere § 2, har følgende ordlyd:
              ”erhvervsdrivende, som ikke er omfattet af § 1, stk. 1, må ikke modtage
              kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover, hvad enten betalingen sker på én
              gang eller som flere betalinger, der ser ud til at være indbyrdes forbundet.”
af forarbejderne til bestemmelsen (lf 47 2005/1) fremgår blandt andet:
              ”det følger af den gældende hvidvasklov, at forhandlere af genstande og
              auktionsholdere er omfattet af lovens anvendelsesområde, hvis beløbet, der
              omsættes for, modsvarer 15.000 euro eller derover, og der betales med
              kontanter.
              det foreslås i stedet at indføre et forbud mod, at forhandlere af genstande og
              auktionsholdere modtager kontantbetalinger på 15.000 euro eller derover, hvad
              enten betalingen sker på én gang eller som flere betalinger, der ser ud til at
              være indbyrdes forbundet. forslaget betyder, at forhandlere af genstande og
              auktionsholdere ikke må modtage kontantbetalinger på 15.000 euro eller
              derover. det samme gælder, hvis kontantbetalingen består af flere betalinger,
              der tilsammen udgør 15.000 euro eller derover, og der ser ud til at være en
              sammenhæng med betalingerne. det sidste led i bestemmelsen er indsat for at
              hindre omgåelsestilfælde.”
af forarbejderne til den nugældende bestemmelse (lf 41/2016) fremgår blandt andet:
              ”efter den foreslåede § 5 må erhvervsdrivende, som ikke er omfattet af § 1, stk.
              1, ikke modtage kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover, hvad enten
              betalingen sker på én gang eller som flere betalinger, der er eller ser ud til at
              være indbyrdes forbundet. den foreslåede bestemmelse viderefører § 2 i den
              gældende hvidvasklov med redaktionelle ændringer.
              …
              baggrunden for bestemmelsen er, at der ved store kontantbetalinger er øget
              risiko for hvidvask af penge og finansiering af terrorisme. kontantforbuddet
              foreslås indført som et alternativ til at lade de omhandlede forhandlere være
              omfattet af kravene, der gælder for de virksomheder, som er omfattet af
              hvidvaskloven om kundekendskabsprocedurer, underretningspligt m.v.
              …
              forbuddet omfatter også flere betalinger, der for den erhvervsdrivende er eller
              ser ud til at være indbyrdes forbundet, hvis den samlede betaling udgør 50.000
              kr. eller derover. det sidste led i bestemmelsen skal forhindre
              omgåelsestilfælde. det forudsættes herved, at løbende ydelser ikke i sig selv
                                                - 5 -
                 skal anses for at være indbyrdes forbundet. kontantforbuddet vil således kun
                 ramme betaling af f.eks. leje af hus eller husrum, leje af bil eller levering af
                 vand, varme og gas eller elektricitet, hvis betalingen for en enkelt periode
                 udgør 50.000 kr. eller derover. hvis der derimod er tale om ratevis betaling,
                 eksempelvis i forbindelse med køb af en løsøregenstand eller en fast ejendom
                 eller i forbindelse med betaling for en entrepriseydelse eller en rejse, vil de
                 enkelte rater være indbyrdes forbundet, og kontantforbuddet vil dermed ramme
                 tilfælde, hvor den samlede betaling udgør 50.000 kr. eller derover.
                 …
                 overtrædelse af bestemmelsen er strafbelagt, jf. § 71, stk. 1, 2. pkt., og stk. 2.
                 ansvarssubjektet for overtrædelse af § 5 er den erhvervsdrivende, og den
                 strafbare handling er modtagelse af kr. 50.000 eller derover. et eksempel på
                 overtrædelse af bestemmelsen er en erhvervsdrivende, der modtager 75.000 kr.
                 i kontanter ved salg af en vare, eller en erhvervsdrivende, der modtager to
                 betalinger på 30.000 kr. for den samme tjenesteydelse, hvor betalingerne derfor
                 må formodes at være delt i flere afdrag for at omgå § 5.”
landsrettens begrundelse og resultat
forhold 1
kontantbetalinger under 50.000 kr.
der er efter bevisførelsen ikke grundlag for at tilsidesætte tiltalte as forklaring om, at han har
indrettet sit forretningskoncept således, at han indkøber et stort antal biler, herunder på
auktion, som han videresælger til udenlandske autoforhandlere, at fortjenesten udspringer af
sammenhængen mellem indkøbspris, videresalgspris og refusion af registreringsafgift, og at
fortjenesten alene udgør 4-5.000 kr. pr. bil. der er heller ikke efter bevisførelsen grundlag for
at tilsidesætte as forklaring om, at den samme opkøber ofte køber bilerne hos t aps på
forskellige tidspunkter på samme dag, idet de udenlandske opkøbere kører rundt i området og
opkøber biler hos andre forhandlere for så måske senere at vende tilbage til t aps samme dag
for at købe flere biler. endelig er der ikke grundlag for at tilsidesætte as forklaring om, at
baggrunden for, at de enkelte bilsalg faktureres hver for sig er, at virksomheden opfattede og
juridisk håndterede handlerne som enkeltstående aftaler om individuelt bestemte genstande
med individuelt mangelsansvar i en for begge parter risikobetonet handel med brugte
genstande, og at det i øvrigt også for at opnå afgiftsrefusion var nødvendigt at fakturere hver
bil for sig.
                                                - 6 -
i hvert fald under disse omstændigheder, og hvor der ikke er grundlag for at antage, at man
har valgt at fakturere de enkelte biler for sig for at omgå kontantforbuddet, finder landsretten
ikke, at der foreligger det til domfældelse i en straffesag fornødne bevis for, at betalingerne
for virksomheden så ”ud til at være indbyrdes forbundne” i lovens forstand. det bemærkes i
den forbindelse, at man ved lovændringen i 2005 fragik omsætningsbegrebet til fordel for
begrebet ”flere betalinger, der er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet”, og som i hvert
fald i en straffesag ikke på grundlag af de foreliggende forarbejder kan fortolkes ud over den
sproglige ramme.
t aps frifindes derfor for forhold 1, bortset fra de 19 betalinger, der er anført nedenfor.
kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover
der foreligger vedrørende de 19 kontantbetalinger over 50.000 kr., der også er omfattet af
forhold 2, objektivt set inden for selskabets virksomhed en overtrædelse af kontantforbuddet i
hvidvaskningslovens § 5, hvilket må have stået klart for de medarbejdere i virksomheden,
som modtog betalingerne, og overtrædelsen af kontantforbuddet kan derfor tilregnes en eller
flere til t aps knyttede personer som i hvert fald groft uagtsomt. t aps findes derfor i dette
omfang skyldig i overtrædelse af kontantforbuddet i hvidvaskningslovens § 5.
der er herefter ikke grundlag for at anse forholdet for omfattet af
strafskærpelsesbestemmelsen i lovens § 78, stk. 2.
det bemærkes, at der – således som sagen er forelagt for landsretten – ikke er grundlag for
tillige at anse t aps for skyldig i de tilfælde, hvor der er sket enkeltbetalinger på 50.000 kr.
og derover, men som samtidig er indgået i en samlebetaling fra samme kunde.
forhold 2
det fremgår af kassekladden, at der er sket 19 kontantbetalinger på over 50.000 kr. til t aps.
tiltalte a, der var bekendt med kontantforbuddet, er direktør i selskabet og har deltaget i den
daglige drift og ledelse, ligesom han har forestået opklarende arbejde, hvis kassen ikke
stemte. det er endvidere ham, der har afleveret regnskabsmateriale til revisor. det er derfor
ubetænkeligt at anse det for bevist, at overtrædelsen af hvidvaskningslovens § 5 i det omfang,
det er lagt til grund ovenfor, kan tilregnes ham som i hvert fald groft uagtsomt. tiltalte a
findes derfor i det anførte omfang skyldig i forhold 2.
                                                 - 7 -
straffen
straffen for tiltalte t aps fastsættes i medfør af lov om forebyggende foranstaltninger mod
hvidvask af udbytte og finansiering af terrorisme § 78, stk. 3, jf. stk. 1, jf. § 5, jf. dagældende
lov nr. 1022 af 13. august 2013 § 37, stk. 7, jf. stk. 1, jf. § 2, til en bøde på 190.000 kr.
det tiltrædes, at straffen for tiltalte a i medfør af lov om forebyggende foranstaltninger mod
hvidvask af udbytte og finansiering af terrorisme § 78, stk. 1, jf. § 5, jf. dagældende lov nr.
1022 af 13. august 2013 § 37, stk. 1, jf. § 2, er fastsat til en bøde på 19.000 kr.
sagsomkostninger
da t aps er blevet frifundet i 170 ud af 189 forhold, og da sagen - efter as forklaring for
byretten om omfanget af eget ansvar - må antages at kunne være ført på en mere
procesbesparende måde, skal statskassen betale sagens omkostninger vedrørende t aps også
for byretten. i øvrigt stadfæstes byrettens afgørelse om sagsomkostninger.
                                     t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes med de ændringer, at den bøde, som tiltalte t aps skal betale,
nedsættes til 190.000 kr., og at statskassen skal betale sagens omkostninger for byretten
vedrørende t aps.
tiltalte a skal betale de ham vedrørende sagsomkostninger for landsretten.
statskassen skal betale de sagsomkostninger for landsretten, der vedrører tiltalte t aps.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark