text:
                       højesterets kendelse
                           afsagt tirsdag den 19. april 2016
sag 234/2015
tdc a/s
(advokat morten schwartz nielsen)
mod
a
(selv)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i holbæk den 17. marts 2015 og af østre
landsrets 9. afdeling den 29. april 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lars hjortnæs, oliver talevski og jan schans
christensen.
påstande
kærende, tdc a/s, har principalt nedlagt påstand om hjemvisning til fornyet behandling,
således at tdc skal tillades at opkræve 53 kr. som led i fastsættelse af sagens omkostninger
ud over udenretlige inddrivelsesomkostninger. tdc har subsidiært nedlagt påstand om hjem-
visning til fornyet behandling.
indkærede, a, har ikke udtalt sig vedrørende kæren.
landsretten har ved sagens fremsendelse henholdt sig til den trufne afgørelse.
anbringender
tdc har til støtte for den principale påstand navnlig anført, at fogedretten ikke var berettiget
til at afvise betalingspåkravet. tdc har ret til at kræve særskilt betaling for adressesøgnings-
                                               - 2 -
gebyret på 53 kr. gebyret er ikke omfattet af de begrænsninger, der er fastsat i bilag 1 til in-
kassobekendtgørelsen vedrørende størrelsen af et rimeligt salær ved fremmedinkasso. høje-
sterets dom gengivet i ufr 2013.2941 udelukker ikke, at en udgift til adressesøgning kan op-
kræves særskilt, hvis skyldneren har adressebeskyttelse, og adressesøgningen er nødvendig
grundet lovgivningsmæssige forpligtelser, eller hvis der foreligger betalingsmisligholdelse.
adressesøgningsgebyret er rimeligt og relevant, og det er udtryk for det faktiske udlæg, som
har været nødvendiggjort grundet skyldnerens forhold.
tdc har til støtte for den subsidiære påstand navnlig anført, at fogedretten ikke havde hjem-
mel til at afvise betalingspåkravet, selv om særskilt opkrævning af gebyret på 53 kr. ikke er
berettiget, således at gebyret er omfattet af de begrænsninger, der er fastsat i bilag 1 til inkas-
sobekendtgørelsen. fogedretten skal efter retsplejelovens § 477 c, stk. 4, træffe afgørelse om
betaling af sagsomkostninger og giver betalingspåkravet påtegning herom. ved fastsættelsen
af sagsomkostninger (rekvirentens salær) kan fogedretten fratrække gebyret på 53 kr., hvis
gebyret ikke kan kræves særskilt betalt.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af betalingspåkravet (den udfyldte blanket), at tdc har medtaget et beløb på 53
kr. i rubrik 4 under ”andre omkostninger” i feltet ”eventuelle udenretlige omkostninger”.
i sagsfremstillingen (rubrik 5) er anført ”gebyr for adressesøgning, i alt 53,00 kr., kræves for
adressesøgning i cpr-registeret. beløbet indgår i opgørelsen af andre omkostninger under
påkravets rubrik 4”.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og problemstilling
som anført af fogedretten har a som forbruger købt et abonnement hos tdc a/s som er-
hvervsdrivende, og tdc har i den anledning gjort et krav gældende mod a. kravet er i foged-
retten opgjort til ca. 2.000 kr.
                                                - 3 -
tdc har anmodet en inkassovirksomhed om at inddrive kravet mod a, og inkassovirksomhe-
den har i forbindelse med den udenretlige inddrivelse anmodet folkeregistret om as adresse,
fordi hun har adressebeskyttelse i cpr. herfor er der betalt et gebyr på 53 kr.
i betalingspåkravet er gebyret særskilt angivet i rubrik 4, der omhandler udenretlige omkost-
ninger, og under sagsfremstillingen i rubrik 5 er det anført, at beløbet angår adressesøgning i
cpr.
fogedretten har i henhold til retsplejelovens § 477, stk. 1, afvist betalingspåkravet med den
begrundelse, at gebyret ikke kan opkræves særskilt, men er indeholdt i de udenretlige inddri-
velsesomkostninger, jf. § 3, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 2, i inkassobekendtgørelsen (bekendtgørelse
nr. 601 af 12. juli 2007 om udenretlige inddrivelsesomkostninger med senere ændringer).
landsretten har stadfæstet fogedrettens afgørelse i henhold til grundene, og spørgsmålet under
dette kæremål er, om afvisningen er berettiget.
den principale påstand
tdc’s principale påstand går ud på hjemvisning til fogedretten til fornyet behandling, således
at tdc tillades at kræve særskilt betaling af udgiften til adressesøgning på 53 kr. – i lighed
med kravet om betaling af bl.a. hovedstolen og renter heraf.
som det fremgår af højesterets dom af 4. juli 2013 (gengivet i ufr 2013 s. 2941), fastlægger
rentelovens § 9 a og § 9 b samt inkassobekendtgørelsen, der er udstedt i medført af rentelo-
vens § 9 a, stk. 4, hvilke inkassoomkostninger en skyldner kan pålægges at betale. efter in-
kassobekendtgørelsens § 3, stk. 1, 1. pkt., og stk. 2, kan en kreditor, der har anmodet en anden
om at inddrive fordringen på sine vegne, kræve, at skyldneren betaler det dermed forbundne
rimelige salærkrav, idet krav på betaling, der rettes mod en forbruger, dog ikke kan overstige
de maksimumbeløb, der er fastsat i bilag 1 til bekendtgørelsen. som det videre fremgår af
dommen, må bl.a. udgifter til adressesøgning anses for en del af sædvanligt inkassoarbejde,
og udgifterne dertil er derfor indeholdt i inddrivelsesomkostningerne og dermed omfattet af
de begrænsninger, der er fastsat i bilag 1 til bekendtgørelsen.
højesteret finder, at tdc’s udgift på 53 kr. til adressesøgning i cpr må anses for en del af
sædvanligt inkassoarbejde, således at udgiften er omfattet af de begrænsninger, der følger af
                                                - 4 -
bilag 1 til bekendtgørelsens § 3, stk. 1. det kan ikke føre til en anden vurdering, at udgiften er
nødvendiggjort af, at a har adressebeskyttelse.
tdc kan herefter ikke kræve særskilt betaling af beløbet på 53 kr., og højesteret giver derfor
ikke tdc medhold i den principale påstand.
den subsidiære påstand
tdc’s subsidiære påstand går ud på, at sagen skal hjemvises til fornyet behandling i fogedret-
ten, selv om udgiften på de 53 kr. til adressesøgning ikke kan kræves betalt særskilt. foged-
retten kan efter tdc’s opfattelse tage højde herfor ved at fratrække 53 kr. i de indenretlige
omkostninger (rekvirentens salær), der fastsættes som led i gennemførelsen af betalingspåkra-
vet, jf. retsplejelovens § 477 c, stk. 4.
tdc har angivet udgiften på 53 kr. i betalingspåkravet og i sagsfremstillingen anført, at der er
tale om et gebyr for adressesøgning. betalingspåkravet skal – i overensstemmelse med tdc’s
hovedsynspunkt – forstås således, at tdc kræver betaling af beløbet på 53 kr. særskilt, såle-
des at beløbet ikke skal fratrækkes i de indenretlige omkostninger. som nævnt foran kan der
ikke gives tdc medhold heri.
under disse omstændigheder finder højesteret, at det, som tdc har anført til støtte for sin
subsidiære påstand, ikke kan anses for begrundet i sagsfremstillingen, og at det derfor var
med rette, at fogedretten afviste sagen, jf. retsplejelovens § 477 c, stk. 1.
højesteret giver herefter heller ikke tdc medhold i den subsidiære påstand.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                          thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale kæremålsomkostninger til den anden part.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 18. december 2013
sag 62/2012
(1. afdeling)
thorkild droob
(advokat arne paabøl andersen)
mod
b.s. danmark a/s
(advokat michael neumann)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i esbjerg den 24. november 2010 og af vestre
landsrets 2. afdeling den 11. november 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, poul søgaard, jytte scharling, henrik
waaben og oliver talevski.
påstande
appellanten, thorkild droob, har gentaget sin påstand om, at indstævnte, b.s. danmark a/s,
skal anerkende, at lejen for lejemålet kongensgade 54, st. tv., 6700 esbjerg, kan reguleres
efter erhvervslejelovens § 13.
b.s. danmark a/s har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og hovedspørgsmål
sagen vedrører leje af erhvervslokaler i ejendommen kongensgade 54 i esbjerg. oprindelig
blev lejeaftalen indgået ved en lejekontrakt fra 1981. udlejer og lejer underskrev en ny leje-
kontrakt i 1995. i denne lejekontrakts punkt 6.4 er det fastsat, at lejen forhøjes med den pro-
centuelle stigning i nettoprisindekset, og i punkt 6.8 fraskriver lejer og udlejer sig gensidigt
                                                 - 2 -
retten til at kræve lejen reguleret med henvisning til det lejedes værdi i 12 år fra lejemålets i-
krafttræden. ved allonge af 20. juli 2006 indtrådte b.s. danmark a/s pr. 1. november 2006
som lejer med rettigheder og forpligtelser i henhold til lejekontrakten fra 1995.
sagen angår, om thorkild droob som udlejer har ret til – ud over reguleringen efter netto-
prisindekset – at kræve lejen reguleret efter lejelovgivningens regler om forhøjelse af lejen til
det lejedes værdi, nu markedsleje, jf. erhvervslejelovens § 13.
det første hovedspørgsmål i sagen er, om bestemmelsen i § 9, stk. 4, 2. pkt., i dagældende lov
om lejeregulering i erhvervslokaler mv. finder anvendelse på den foreliggende lejeaftale. efter
denne bestemmelse skal det – hvis lejeaftalen giver adgang til prisregulering eller anden sær-
lig regulering af lejen – fremgå ”udtrykkeligt af lejeaftalen”, såfremt udlejer tillige skal kunne
regulere lejen i henhold til dagældende lovs § 3 om forhøjelse af lejen til det lejedes værdi.
denne retstilstand er, for så vidt angår lejeaftaler, der er indgået i perioden fra den 1. januar
1992 til den 31. december 1999, opretholdt ved overgangsbestemmelsen i den nugældende er-
hvervslejelovs § 80, stk. 5, 4. pkt., der trådte i kraft den 1. januar 2000. efter denne bestem-
melse kan udlejeren således ikke kræve lejen reguleret efter § 13 om forhøjelse til markeds-
lejen, ”medmindre det udtrykkeligt fremgår af aftalen”, at lejen tillige skal kunne reguleres
efter de hidtil gældende regler i § 3 i lov om lejeregulering i erhvervslokaler mv.
hvis dagældende § 9, stk. 4, 2. pkt., finder anvendelse på den foreliggende lejeaftale, er det
andet hovedspørgsmål, om det fremgår ”udtrykkeligt” af lejeaftalen, at lejen tillige kan kræ-
ves reguleret efter lejelovgivningens regler om forhøjelse af lejen til det lejedes værdi, nu
markedsleje.
finder dagældende § 9, stk. 4, 2. pkt., anvendelse?
bestemmelsen i § 9, stk. 4, 2. pkt., i dagældende lov om lejeregulering i erhvervslokaler mv.
trådte i kraft den 1. januar 1992 og har virkning for ”lejeaftaler, der indgås efter lovens ikraft-
træden”, jf. § 4, stk. 2, i lov nr. 934 af 27. december 1991.
thorkild droob har anført, at bestemmelsen ikke finder anvendelse på parternes lejeaftale,
fordi lokalerne i ejendommen blev udlejet ved lejeaftalen fra 1981, og fordi ændringerne i
                                                - 3 -
aftalen ved lejekontrakten fra 1995 er så få og uvæsentlige, at lejekontrakten fra 1995 ikke
kan anses for en ny lejeaftale.
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at lejekontrakten fra 1995 må
betragtes som en ny lejeaftale. det følger heraf, at dagældende § 9, stk. 4, 2. pkt., finder an-
vendelse på den foreliggende lejeaftale.
er betingelsen om udtrykkelighed i dagældende § 9, stk. 4, 2. pkt., opfyldt?
det fremgår ikke af dagældende lov om lejeregulering i erhvervslokaler mv. eller af lovens
forarbejder, hvad der nærmere ligger i betingelsen efter § 9, stk. 4, 2. pkt., om, at udlejers ad-
gang til at regulere lejen til det lejedes værdi ”udtrykkeligt” skal fremgå af lejeaftalen.
i mangel af holdepunkter for andet finder højesteret, at bestemmelsen i overensstemmelse
med almindelige obligationsretlige principper skal forstås således, at det med tilstrækkelig
tydelighed skal fremgå af lejeaftalen, at udlejer kan kræve lejeregulering efter lejelovgivnin-
gens regler om forhøjelse af lejen til det lejedes værdi.
i den foreliggende lejekontrakts punkt 6.8, der er placeret lige efter aftalevilkårene om regule-
ring af lejen efter nettoprisindekset, er det fastsat, at lejer og udlejer – i henhold til § 9, stk. 2,
i dagældende lov om lejeregulering i erhvervslokaler mv. – gensidigt fraskriver sig ”retten til
at kræve lejen reguleret med henvisning til det lejedes værdi, jf. §§ 3-5 i lov om lejeregulering
i erhvervslokaler mv., i 12 år fra lejemålets ikrafttræden”. efter højesterets opfattelse kan der
ikke være tvivl om, at meningen med denne bestemmelse også er, at der efter 12-års-perio-
dens udløb kan kræves regulering af lejen til det lejedes værdi efter lejelovgivningens regler.
denne forståelse er ikke i modstrid med andre vilkår i lejekontrakten. højesteret finder her-
efter, at betingelsen i dagældende § 9, stk. 4, 2. pkt., om, at udlejers adgang til lejeværdiregu-
lering ”udtrykkeligt” skal fremgå af lejeaftalen, må anses for opfyldt.
konklusion
højesteret tager thorkild droobs påstand til følge, således at b.s. danmark a/s skal aner-
kende, at lejen for lejemålet kongensgade 54, st. tv., esbjerg, kan reguleres efter erhvervs-
lejelovens § 13.
                                               - 4 -
sagsomkostninger
b.s. danmark a/s skal til thorkild droob betale sagsomkostninger for alle tre instanser med
i alt 89.440 kr.
sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgifter for alle tre instanser med i alt
75.000 kr., af retsafgifter for byret og højesteret med i alt 9.960 kr. og af udgifter til vidne-
godtgørelse for landsret med 4.480 kr.
                                      thi kendes for ret:
b.s. danmark a/s skal anerkende, at lejen for lejemålet kongensgade 54, st. tv., 6700 es-
bjerg, kan reguleres efter erhvervslejelovens § 13.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal b.s. danmark a/s inden 14 dage
efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 89.440 kr. til thorkild droob. sagsomkostnings-
beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.