text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt fredag den 26. januar 2018
sag 40/2017
combino east aps
(advokat holger fabian-jessing)
mod
vriesoord b.v.
(advokat jes anker mikkelsen)
og
 sag 41/2017
tryg forsikring a/s
(advokat jesper windahl)
mod
vriesoord b.v.
(advokat jes anker mikkelsen)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 6. januar 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jon stokholm, hanne schmidt,
jens kruse mikkelsen og lars apostoli.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanterne, tryg forsikring a/s og combino east aps, har nedlagt påstand om, at sø- og
handelsrettens dom ophæves, og at sagen fremmes ved sø- og handelsretten.
                                                 - 2 -
indstævnte, vriesoord b.v., har påstået stadfæstelse.
retsgrundlag
artikel 4, stk. 1, og artikel 8, nr. 1 og 2, i europa-parlamentets og rådets forordning af 12.
december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørel-
ser på det civil- og handelsretlige område (1215/2012) (bruxelles i-forordningen) er sålyden-
de:
      ”kapitel 2. kompetence
      afdeling 1. almindelige bestemmelser
      artikel 4. med forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en med-
      lemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.
      …
      afdeling 2. specielle kompetenceregler
      …
      artikel 8. en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan endvidere sag-
      søges:
      1) såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har
      bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og
      påkende dem samtidig for at undgå uforenelige retsafgørelser i tilfælde af, at kravene
      blev påkendt hver for sig
      2) når der er tale om en sag om opfyldelse af en garantiforpligtelse eller andre krav mod
      den pågældende som tredjemand, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, med-
      mindre denne kun er anlagt for at unddrage den pågældende det værneting, der ville væ-
      re kompetent i hans sag.”
i bruxelles i-forordningens præambel hedder det i betragtning 15 og 16 bl.a.:
      ”(15) kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret
      på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium. dette kompetencekriterium bør altid
      kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af
      tvistens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet
      tilknytningsmoment til grund…
      (16) som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier
      baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje.
      kriteriet nær tilknytning bør tjene til at skabe retssikkerhed og undgå muligheden for, at
                                                - 3 -
       sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelig-
       hed kunne forudse…”
ved eu-domstolens dom af 11. oktober 2007 i sag c-98/06 (freeport) blev det fastslået, at
det ikke er til hinder for anvendelse af forordningens artikel 8, nr. 1 (dagældende artikel 6, nr.
1), at kravene mod flere sagsøgte hviler på forskellige retsgrundlag. i dommen hedder det
bl.a.:
       ”35. desuden er det fast retspraksis, at disse specielle kompetenceregler skal fortolkes
       strengt og ikke kan føre til en fortolkning, der rækker ud over de tilfælde, forordning nr.
       44/2001 udtrykkeligt har for øje...
       36. som det nemlig fremgår af 11. betragtning til forordning nr. 44/2001, bør kompe-
       tencereglerne frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bo-
       pæl som det principielle kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres
       gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af sagens gen-
       stand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknyt-
       ningsmoment til grund.
       …
       38. det fremgår ikke af ordlyden af artikel 6, nr. 1, i forordning nr. 44/2001, at der
       blandt de betingelser, der er fastsat for anvendelsen af denne bestemmelse, skulle findes
       en betingelse om, at søgsmål, der er anlagt mod forskellige sagsøgte, skal hvile på iden-
       tiske retsgrundlag.
       …
       40. domstolen har haft anledning til at præcisere, at det ikke er tilstrækkeligt til, at af-
       gørelser kan opfattes som indbyrdes modstridende, at der forekommer en divergens i
       løsningen af tvisten, men en sådan divergens skal ydermere foreligge i forhold til sam-
       me retlige og faktiske situation…
       41. det tilkommer den nationale ret at vurdere, om der er en forbindelse mellem de for-
       skellige krav, der gøres gældende for den, dvs. om der er risiko for uforenelige afgørel-
       ser, såfremt disse krav bliver påkendt hver for sig, og i denne henseende tage hensyn til
       alle nødvendige forhold i sagsakterne, hvilket – efter omstændighederne og uden at det
       på nogen måde er nødvendigt for at kunne foretage vurderingen – kan føre til, at retten
       tager hensyn til retsgrundlagene for de søgsmål, der er anlagt
       ved denne ret.”
i eu-domstolens dom af 1. december 2011 i sag c-145/10 (painer) hedder det bl.a.:
       ”77. hvad angår dens formål modsvarer kompetencereglen i artikel 6, nr. 1), i forord-
       ning nr. 44/2001 ifølge 12. og 15. betragtning til forordningen for det første ønsket om
       at fremme god retspleje, at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og at
       undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater.
                                               - 4 -
      78. for det andet må denne regel imidlertid ikke anvendes på en sådan måde, at det står
      en sagsøger frit for at anlægge sag mod flere sagsøgte alene med det formål at unddrage
      en af de sagsøgte værnetinget i hans bopælsstat (jf. i denne retning dom af 27.9.1988,
      sag 189/87, kalfelis...
      79. domstolen har i denne henseende anført, at det ikke er tilstrækkeligt til, at afgørelser
      kan opfattes som indbyrdes uforenelige i henhold til artikel 6, nr. 1), i forordning
      nr. 44/2001, at der forekommer en divergens i løsningen af tvisten, men at en sådan di-
      vergens ydermere skal foreligge i forhold til samme retlige og faktiske situation (jf.
      freeport-dommen, præmis 40).
      80. ved vurderingen af, om der er en forbindelse mellem forskellige krav, dvs. om der
      er risiko for uforenelige afgørelser, såfremt disse krav bliver påkendt hver for sig, er sa-
      gernes identiske retsgrundlag kun en blandt flere relevante faktorer. det er ikke et ufra-
      vigeligt krav ved anvendelsen af artikel 6, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 (jf. i denne
      retning freeport-dommen, præmis 41).
      …
      84. på denne baggrund skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 6, nr. 1), i for-
      ordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for bestemmelsens
      anvendelse, at de søgsmål, der er anlagt mod flere sagsøgte vedrørende indholdsmæssigt
      identiske ophavsretskrænkelser, hviler på forskellige nationale retsgrundlag. det påhvi-
      ler den nationale domstol under hensyntagen til samtlige omstændigheder i sagen at
      vurdere risikoen for uforenelige afgørelser, såfremt søgsmålene påkendes hver for sig.”
højesterets begrundelse og resultat
sagernes baggrund og problemstilling
den danske fødevaregrossist bpi a/s købte i 2015 et parti frosne kyllingeprodukter af det
hollandske selskab west food group b.v. og videresolgte partiet til det tyske selskab güven
food gmbh. kyllingeprodukterne blev opbevaret i et fryselager i holland, som blev drevet af
vriesoord b.v. bpi antog combino east aps til at transportere kyllingeprodukterne fra hol-
land til den tyske køber, og combino traf herefter aftale med den slovakiske vognmandsvirk-
somhed b.r. quality s.r.o. om den praktiske udførelse af transporten.
vriesoord udleverede kyllingeprodukterne fra fryselageret i holland til en lastbilchauffør,
men kyllingeprodukterne nåede aldrig frem til den tyske køber. bpi fremsendte herefter en ny
leverance af kyllingeprodukter til den tyske køber, og tryg forsikring a/s betalte som vare-
assurandør erstatning til bpi for erstatningsleverancen, hvorefter tryg indtrådte i bpi’s krav i
anledning af bortkomsten af kyllingeprodukterne.
                                                - 5 -
tryg har stævnet combino og vriesoord ved sø- og handelsretten med påstand om, at de
solidarisk, subsidiært alternativt, skal betale erstatning svarende til det beløb, som tryg har
betalt til bpi. sø- og handelsretten er ubestridt rette værneting for trygs krav mod combino.
combino har i svarskriftet nedlagt påstand om, at vriesoord skal friholde combino for ethvert
beløb, som combino måtte blive dømt til at betale til tryg.
sagerne angår, om der efter bruxelles i-forordningens artikel 8, nr. 1, jf. retsplejelovens §
247, stk. 1, er værneting i danmark (ved sø- og handelsretten) for trygs krav mod vriesoord
og for combinos påstand om friholdelse over for vriesoord. hvis der ikke er værneting i
danmark efter artikel 8, nr. 1, er spørgsmålet, om vriesoord kan inddrages i sagen i danmark
efter bruxelles i-forordningens regel om adcitation, jf. artikel 8, nr. 2.
trygs krav mod vriesoord og værnetingsreglen i forordningens artikel 8, nr. 1
retssager på det civil- og handelsretlige område inden for eu skal som udgangspunkt anlæg-
ges i den medlemsstat, hvor den sagsøgte har bopæl, jf. forordningens artikel 4, stk. 1. efter
artikel 8, nr. 1, er der dog adgang til at sagsøge den pågældende i det land, hvor en af de øvri-
ge sagsøgte i sagen har bopæl, såfremt kravene mod de sagsøgte ”er så snævert forbundne, at
det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige retsafgørelser”.
ved bedømmelsen af spørgsmålet om ansvar er det i forhold til såvel combino som vriesoord
afgørende at få fastlagt hændelsesforløbet i forbindelse med udlevering af kyllingeprodukter-
ne til lastbilchaufføren, som ikke afleverede disse produkter til den tyske køber. parterne er
ikke enige om dette forløb.
højesteret finder, at der er risiko for uforenelige retsafgørelser, hvis kravene bliver pådømt
hver for sig. det skyldes risikoen for, at bevisbedømmelsen af hændelsesforløbet, som kan få
afgørende betydning for trygs krav mod såvel combino som vriesoord, kan falde forskelligt
ud.
trygs krav mod combino udspringer af en kontrakt mellem trygs forsikringstager, bpi, og
combino, mens der for trygs krav mod vriesoord er tale om et krav uden for kontrakt. det er
                                               - 6 -
imidlertid ikke til hinder for anvendelse af forordningens artikel 8, nr. 1, at kravene mod de
forskellige sagsøgte ikke hviler på samme retsgrundlag, jf. eu-domstolens dom af 11. okto-
ber 2007 i sag c-98/06 (freeport), præmis 38. det gør heller bestemmelsen uanvendelig, at
trygs krav mod combino skal bedømmes efter dansk ret, mens trygs krav mod vriesoord
muligt skal bedømmes efter hollandsk ret, jf. eu-domstolens dom af 1. december 2011 i sag
c-145/10 (painer), præmis 84.
højesteret finder herefter, at trygs krav mod combino og vriesoord er så snævert forbundne,
at kravene bør behandles samtidig ved den samme domstol for at undgå uforenelige retsafgø-
relser. betingelsen for værneting ved sø- og handelsretten efter forordningens artikel 8, nr. 1,
er derfor opfyldt for så vidt angår trygs krav mod vriesoord.
combinos krav mod vriesoord
da sø- og handelsretten efter det ovenfor anførte er rette værneting for trygs krav mod
vriesoord, jf. forordningens artikel 8, nr. 1, kan combinos friholdelsespåstand mod vriesoord
tages under pådømmelse i samme sag. det er derfor ikke nødvendigt at tage stilling til, om
betingelserne for dansk værneting for combinos krav mod vriesoord efter forordningens arti-
kel 8, nr. 2, er opfyldt.
konklusion
højesteret ophæver sø- og handelsrettens dom og hjemviser sagerne til realitetsbehandling
ved sø- og handelsretten.
i sagsomkostninger for højesteret skal vriesoord betale 25.000 kr. til tryg og 20.000 kr. til
combino, jf. princippet i retsplejelovens § 322, stk. 2, jf. § 312, stk. 2. spørgsmålet om sags-
omkostninger for sø- og handelsretten afgøres i forbindelse med sagens afslutning ved sø-
og handelsretten.
                                       thi bestemmes:
sø- og handelsrettens dom ophæves, og sagerne hjemvises til realitetsbehandling ved sø- og
handelsretten.
                                            - 7 -
i sagsomkostninger for højesteret skal vriesoord b.v. betale 25.000 kr. til tryg forsikring
a/s og 20.000 kr. til combino east aps.
sagsomkostningerne skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt onsdag den 21. juni 2017
sag 306/2016
(2. afdeling)
udlændingestyrelsen
og
udlændinge- og integrationsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat karsten hagel-sørensen for begge)
mod
a
(advokat christian dahlager, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 11. maj 2015 og af østre lands-
rets 11. afdeling den 31. maj 2016.
i pådømmelsen har deltaget otte dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, jon
stokholm, jens peter christensen, hanne schmidt, lars hjortnæs, kurt rasmussen og anne
louise bormann.
påstande
appellanterne, udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet, har påstået
frifindelse, samt at indstævnte, a, skal tilbagebetale 18.586,91 kr. med procesrente fra den 6.
december 2016.
a har gentaget sin påstand om, at udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsmini-
steriet skal betale 50.000 kr. med procesrente fra den 12. februar 2013.
udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet har opfyldt landsrettens dom,
og påstanden om tilbagebetaling angår godtgørelsesbeløbet inklusive renter på betalingsdato-
en den 17. juni 2016 med procesrente fra tidspunktet for indlevering af ankestævningen.
                                               - 2 -
anbringender
udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet har anført navnlig, at godtgø-
relse for overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention skal tilkendes i
overensstemmelse med erstatningsansvarslovens § 26, og at der ikke i retspraksis – herunder
særligt ufr 2005.523 h og ufr 2011.2695 h – er grundlag for, at bedømmelsen af offentlige
myndigheders erstatnings- eller godtgørelsesansvar skal foretages ud fra et mere objektiveret
eller endda objektivt ansvarsgrundlag. der skal derimod anlægges en culpabedømmelse, og
krænkelsen skal have en vis grovhed. den erstatnings- eller godtgørelsessøgende har bevis-
byrden for, at der foreligger et culpøst forhold, der har forårsaget en krænkelse af en vis grov-
hed, og et sådant bevis er ikke ført i denne sag.
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 41 og den europæiske menneskeret-
tighedsdomstols praksis er ikke udtryk for et objektiveret ansvar for medlemsstaterne, idet der
i en række sager ikke er udmålt godtgørelse efter artikel 41, selv om domstolen har fastslået,
at en medlemsstat har overtrådt en bestemmelse i konventionen eller i en tillægsprotokol. i
disse sager har domstolen fundet, at konstateringen af krænkelsen udgør ”just satisfaction”
(tilstrækkelig oprejsning). der består derfor ikke nogen folkeretlig forpligtelse til at fravige
betingelserne i erstatningsansvarslovens § 26.
der bør tværtimod stiles mod en overensstemmelse mellem ansvarsgrundlaget efter den eu-
ropæiske menneskerettighedskonvention, efter eu-retten og efter andre internationale regler.
a har anført navnlig, at der gælder et objektivt, subsidiært et objektiveret, ansvar for krænkel-
se af den europæiske menneskerettighedskonvention. godtgørelseskravet støttes på den kon-
ventionskrænkelse, der blev fastslået af højesteret ved dom af 1. juni 2012 (ufr 2012.2874).
der kan ikke stilles krav om en culpøs krænkelse af en vis grovhed, sådan som det er tilfældet
efter erstatningsansvarslovens § 26. dette følger af medlemsstaternes forpligtelser efter den
europæiske menneskerettighedskonventions artikel 1 og artikel 13 til at sikre enhver person
under deres jurisdiktion vedkommendes rettigheder og friheder samt en adgang til effektive
retsmidler ved en national domstol sammenholdt med den europæiske menneskerettigheds-
domstols praksis om godtgørelse for ikke-økonomisk tab tilkendt af domstolen efter konven-
                                                 - 3 -
tionens artikel 41. der er ikke grundlag for at fastslå, at lovgivningsmagten har tilsigtet en
fravigelse af domstolens praksis, da konventionen blev inkorporeret i dansk ret i 1992.
ved vurderingen af, om han har krav på godtgørelse – eller om højesterets dom af 1. juni
2012 udgør tilstrækkelig oprejsning – må der lægges vægt på krænkelsens grovhed, dvs. ka-
rakteren af krænkelsen, varigheden samt graden af skyld fra myndighedernes side.
det er ikke i højesterets dom af 1. juni 2012 oplyst, hvor længe indgrebet over for ham kan
anses for have været berettiget. da udlændingemyndighederne traf afgørelsen af 16. februar
2009 om fortsat ophold i center sandholm og afgørelsen af 29. september 2009 om melde-
pligt tre gange om ugen, havde han siden 2007 været pålagt ophold i center sandholm og
siden 2008 meldepligt. det må endvidere på afgørelsestidspunktet have fremstået som sand-
synligt, at han ikke ville skjule sig for politiet, da han havde været på fri fod under anken af
københavns byrets straffedom og indtil sin afsoning i åbent fængsel. udlændingemyndighe-
derne må derfor antages kort tid efter afgørelserne i 2009 at have haft et sikkert grundlag for
at vurdere, at der ikke var konkret risiko for, at han ville skjule sig for politiet.
hertil kommer, at der heller ikke i perioden efter afgørelserne var udsigt til, at udvisningen
kunne gennemføres inden for overskuelig fremtid. som følge af risiko for krænkelse af artikel
3 i den europæiske menneskerettighedskonvention om risiko for tortur eller umenneskelig
eller anden nedværdigende behandling eller straf havde han ikke reel mulighed for at udrejse
til iran, ligesom der ikke var noget andet land, han kunne udrejse til.
endelig må det indgå med betydelig vægt, at udlændingemyndighederne har undladt at fore-
tage den forudsatte løbende proportionalitetsvurdering.
supplerende sagsfremstilling
af højesterets dom af 1. juni 2012 (ufr 2012.2874) fremgår om den krænkelse, der var sket
af as ret til bevægelsesfrihed efter den europæiske menneskerettighedskonventions tillægs-
protokol 4, artikel 2:
       ”spørgsmålet om overtrædelse af artikel 2 i tillægsprotokol 4
       a har i tredje række gjort gældende, at udlændingeservices afgørelse af 16. februar
       2009 og integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 er ugyldige, fordi de
       indebærer en indskrænkning af hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i tillægspro-
                                          - 4 -
tokol 4. udlændingestyrelsen og justitsministeriet har gjort gældende, at indgrebene har
hjemmel i artikel 2, stk. 3.
det følger af artikel 2, stk. 1, at enhver, der lovligt befinder sig på en stats område, in-
den for dette skal have ret til at færdes frit og til frit at vælge sit opholdssted. i forarbej-
derne til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændingeloven er det an-
ført, at artikel 2 også omfatter udlændinge, der er på tålt ophold her i landet, og at de fo-
reslåede regler om meldepligt og om ophold i center sandholm er indgreb i bevægel-
sesfriheden efter artikel 2, stk. 1.
det fremgår af artikel 2, stk. 3, at der kan gøres indgreb i bevægelsesfriheden, hvis det
er i overensstemmelse med loven, og hvis det er nødvendigt af hensyn til bl.a. oprethol-
delse af den offentlige orden.
udlændingelovens § 42 a, stk. 8, og § 34, stk. 3, indeholder hjemmel til henholdsvis på-
bud om ophold i center sandholm og pålæg om at give møde hos politiet i centret på
bestemte tidspunkter. spørgsmålet er herefter, om afgørelserne i denne sag opfylder det
krav til proportionalitet, som er indeholdt i artikel 2, stk. 3, jf. udtrykket ”nødvendigt”.
udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 indebar, at a fortsat skulle være ind-
kvarteret i center sandholm, og at han kun måtte overnatte andre steder efter tilladelse
fra udlændingeservice. rigspolitiets afgørelse af samme dato, som integrationsministe-
riet stadfæstede den 29. september 2009, indebar en skærpelse af meldepligten fra én
gang om ugen til tre gange om ugen.
det anføres i forarbejderne til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlæn-
dingeloven, at proportionalitetsbetingelsen løbende skal være opfyldt, og at det med ti-
den kan blive vanskeligere at begrunde sådanne indgreb, f.eks. hvis det viser sig fortsat
at være umuligt at udsende den pågældende. det anføres desuden, at afgørelserne om
meldepligt og påbud om ophold vil kunne indbringes for domstolene efter grundlovens
§ 63, og at udlændingemyndighederne og politiet ”skal kunne godtgøre, at indgrebene i
hvert enkelt tilfælde er proportionale. heri ligger bl.a., at myndighederne skal kunne
fremlægge oplysninger, der viser, at der er et rimeligt grundlag for indgrebene af hensyn
til at sikre de pågældende personers tilstedeværelse med henblik på udsendelse”.
højesteret finder på denne baggrund og under hensyn til, at der er tale om løbende ind-
greb i bevægelsesfriheden, at det under denne sag ikke alene kan prøves, om de nævnte
afgørelser om pligt til at bo og overnatte i center sandholm og om meldepligt tre gange
om ugen var proportionale i artikel 2’s forstand på afgørelsestidspunktet, men også, om
afgørelserne, der endnu ikke er ophævet, fortsat opfylder kravet om proportionalitet.
der ses ikke at være domme fra den europæiske menneskerettighedsdomstol, som ta-
ger stilling til spørgsmålet om proportionalitet af indgreb i bevægelsesfriheden over for
udlændinge, som er på tålt ophold. på andre områder er der taget stilling til, om et ind-
greb i bevægelsesfriheden er proportionalt. i dom af 23. august 2006 i sagen riener mod
bulgarien, som drejede sig om et forbud over for klageren mod at forlade bulgarien
som følge af klagerens betydelige skattegæld, udtalte domstolen, at selv om et indgreb i
bevægelsesfriheden i begyndelsen er berettiget, kan den automatiske udstrækning over
en længere periode føre til, at indgrebet bliver uproportionalt, jf. præmis 121. i dom af
10. juli 2008 i sagen hajibeyli mod aserbajdsjan, som drejede sig om et forbud over for
                                                 - 5 -
       klageren mod under en straffesag at forlade den by, han boede i, udtalte domstolen, at
       begrænsninger i bevægelsesfriheden alene kan retfærdiggøres i en given sag, hvis der er
       klare indikationer af en ægte offentlig interesse, som vejer tungere end individets ret til
       bevægelsesfrihed, jf. præmis 63.
       i bedømmelsen af proportionaliteten må der lægges vægt på, at a allerede den 2. juli
       2007 fik påbud om ophold i center sandholm, og at han i foråret 2008 fik pålæg om at
       melde sig hos politiet i centret en gang om ugen. der må endvidere lægges vægt på, at
       afgørelserne af 16. februar 2009 samlet set må anses for at udgøre et væsentligt indgreb
       i as bevægelsesfrihed.
       det må tillige indgå i vurderingen, at a alene er straffet ved østre landsrets ankedom
       af 23. juni 2006, hvorved han blev idømt fængsel i 1 år og 6 måneder for overtrædelse
       af straffelovens § 191 for medvirken til hashhandel på christiania.
       det må desuden tillægges vægt, at det efter oplysningerne om as hidtidige adfærd og
       personlige forhold må lægges til grund, at der ikke har været og fortsat ikke er nogen
       konkret risiko for, at han vil skjule sig for politiet. det bemærkes herved, at a var på fri
       fod under anken af københavns byrets dom af 8. juli 2005, og at han også var på fri fod
       efter afsigelsen af landsrettens dom, hvorefter han afsonede i et åbent fængsel.
       der har heller ikke foreligget og foreligger fortsat ikke konkrete holdepunkter for at an-
       tage, at a vil begå ny kriminalitet.
       endelig må der lægges vægt på, at der efter det oplyste fortsat ikke er udsigt til, at ud-
       visningen af a kan effektueres, og at han som følge af risikoen for tortur eller anden u-
       menneskelig eller nedværdigende behandling ikke reelt har mulighed for at udrejse fri-
       villigt til iran, ligesom der heller ikke er noget andet land, han kan udrejse til.
       på den anførte baggrund finder højesteret efter en samlet vurdering, at udlæn-
       dingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at a skal bo og overnatte i center sand-
       holm, i hvert fald på nuværende tidspunkt udgør et uproportionalt indgreb i hans be-
       vægelsesfrihed i strid med artikel 2 i tillægsprotokol 4. afgørelsen må derfor ophæves
       som ugyldig.
       som konsekvens heraf må også integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009
       om meldepligt i center sandholm ophæves som ugyldig. dette udelukker ikke, at der
       kan træffes en ny afgørelse om meldepligt.”
af østre landsrets kendelse af 3. oktober 2014, som stadfæstede københavns byrets kendel-
se af 21. januar 2014 om ophævelse af udvisningen af a, fremgår bl.a.:
       ”flygtningenævnets afgørelse af 3. oktober 2008 indebærer, at indkærede på grund af
       sin kriminalitet ikke kan få opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, jf. § 10, stk. 3,
       men at han ikke for tiden kan udsendes til iran, jf. udlændingelovens § 31, stk. 2, da han
       ved en tilbagevenden til iran risikerer forhold som omhandlet i udlændingelovens § 7,
       stk. 2. indkærede har derfor siden sin prøveløsladelse den 2. juli 2007 befundet sig i
                                              - 6 -
     danmark på såkaldt tålt ophold. som led heri har indkærede frem til højesterets dom af
     1. juni 2012 haft pålæg om ophold i center sandholm og meldepligt til politiet.
     indkærede er ikke straffet yderligere efter landsrettens dom af 23. juni 2006, hvorved
     han blev idømt fængsel i 1 år og 6 måneder i medfør af straffelovens § 191 for medvir-
     ken til hashhandel på christiania og udvist af danmark med indrejseforbud i 10 år.
     indkæredes personlige forhold, herunder familiemæssige, arbejdsmæssige og helbreds-
     mæssige forhold, er i det væsentlige uændrede i forhold til situationen på tidspunktet for
     landsrettens dom af 23. juni 2006, idet indkærede blandt andet er i samme faste kæreste-
     forhold og ikke har børn.
     hvis det havde været muligt at udsende indkærede i umiddelbar forlængelse af løsladel-
     sen den 2. juli 2007, ville der på nuværende tidspunkt være knap 3 år tilbage, inden ind-
     rejseforbuddet ville være udløbet.
     efter det oplyste er der fortsat ikke udsigt til, at udsendelse af indkærede kan ske.
     på denne baggrund og efter en samlet vurdering af de foreliggende omstændigheder,
     herunder navnlig karakteren af den i sin tid begåede kriminalitet sammenholdt med den
     periode, hvor det ikke har været muligt at udsende indkærede tvangsmæssigt til iran el-
     ler til et land, hvor han ikke var beskyttet mod videresendelse til iran, finder landsretten,
     at der nu er indtrådt sådanne væsentlige ændringer i indkæredes forhold, at udvisningen
     bør ophæves i medfør af udlændingelovens § 50.”
retsgrundlag
ved dom af 20. januar 2004 i sag 48339/99 (kangasluoma mod finland) fandt menneskeret-
tighedsdomstolen, at der var sket en krænkelse af konventionens artikel 6, stk. 1, om ret til
rettergang inden en rimelig frist, og af artikel 13 om adgang til effektive retsmidler. af
dommen fremgår bl.a.:
     “ii. relevant domestic law
     19. according to chapter 16, section 4, subsection 2, of the code of judicial procedure
     (oikeudenkäymiskaari, rättegångsbalken), as in force at the relevant time, a district
     court was allowed to adjourn a hearing of a criminal case upon request by a party to the
     proceedings. any party who considered that the case had unjustifiably been delayed by
     an adjournment, had the right to lodge a complaint with a court of appeal within 30
     days from the date of the adjournment. the law was amended as from 1 october 1997,
     prohibiting adjournment as a general rule.
     20. under section 118, subsection 3 of the constitution of finland (perustuslaki,
     grundlag; 731/1999), everyone who has suffered a violation of his or her rights or
     sustained loss through an unlawful act or omission by a civil servant or other person
     performing a public task must have the right to request that the civil servant or other
     person in charge of a public task be sentenced to a punishment and that the public or-
                                           - 7 -
ganisation, official or other person in charge of a public task be held liable for damages,
as provided in more detail by legislation.
21. according to chapter 3, section 2, subsection 1 of the tort liability act (vahin-
gonkorvauslaki, skadeståndslag; 412/1974), a public corporation is vicariously liable in
damages for injury or damage caused through an error or negligence in the exercise of
public authority. however, according to subsection 2, the liability of the corporation re-
ferred to in subsection 1 arises only if the performance of the activity or task, having re-
gard to its nature and purpose, has not met the reasonable requirements set for it.
the government observed that the examination of a criminal case in a court of law is
considered to be the “performance of a public task”, and any state liability is based on
the above provision of the tort liability act. in the event that the measure cannot be
considered to be the performance of a public task, the provisions of section 1 of chapter
3 apply to the liability of the state to pay damages. according to section 1, an employer
is vicariously liable in damages for injury or damage caused by an employee through an
error or negligence at work. these provisions apply correspondingly to the state where
the injury or damage has arisen through an error or negligence on the part of an em-
ployee.
22. furthermore, according to chapter 5, section 1 of the tort liability act, damages
shall be awarded in compensation for personal injury and damage to property. where
the injury or damage has been caused by an act punishable by law or in the exercise of
public authority, or in other cases, where there are especially weighty reasons for the
same, damages shall also be awarded in compensation for economic loss that is not
connected to personal injury or damage to property.
…
43. as to the applicant’s entitlement to compensation on the alleged ground that his case
was not heard within a reasonable time, the government observed that, in the event that
the delay in court proceedings had been caused by an erroneous or negligent act of a
public official, and that the act had resulted in damage that was capable of being com-
pensated under the tort liability act, the injured party was entitled to compensation.
however, a mere delay was not as such a ground for compensation (that is, where no
erroneous or negligent act had been committed and where the delay had not resulted in
any damage).
…
48. the court notes that the government have failed to show how the applicant could
obtain relief – either preventive or compensatory – by having recourse to the above-
mentioned remedies (see paragraphs 19-22 above). on the contrary the government
admitted that a mere delay was not as such a ground for compensation under finnish
law (see § 43 above). nor did the government supply any example from domestic prac-
tice showing that, by using the means in question, it was possible for the applicant to
obtain such relief.
this is in itself sufficient to demonstrate that the remedies referred to do not meet the
standard of “effectiveness” for the purposes of article 13 because, as the court has al-
ready said (see paragraph 46 above), the required remedy must be effective both in law
and in practice.”
                                                - 8 -
efter menneskerettighedsdomstolens praksis tilkendes der i nogle tilfælde, hvor konventionen
findes krænket, erstatning for ikke-økonomisk skade (godtgørelse). domstolen har herom i
dom af 18. september 2009 i sag 16064/90 (varnava og andre mod tyrkiet) udtalt bl.a.:
      “224. the court would observe that there is no express provision for non-pecuniary or
      moral damage. evolving case by case, the court’s approach in awarding just satis-
      faction has distinguished situations where the applicant has suffered evident trauma,
      whether physical or psychological, pain and suffering, distress, anxiety, frustration,
      feelings of injustice or humiliation, prolonged uncertainty, disruption to life, or real loss
      of opportunity… and those situations where the public vindication of the wrong suf-
      fered by the applicant, in a judgment binding on the contracting state, is a powerful
      form of redress in itself. in many cases where a law, procedure or practice has been
      found to fall short of convention standards this is enough to put matters right… in some
      situations, however, the impact of the violation may be regarded as being of a nature
      and degree as to have impinged so significantly on the moral well-being of the applicant
      as to require something further. such elements do not lend themselves to a process of
      calculation or precise quantification. nor is it the court’s role to function akin to a do-
      mestic tort mechanism court in apportioning fault and compensatory damages between
      civil parties. its guiding principle is equity, which above all involves flexibility and an
      objective consideration of what is just, fair and reasonable in all the circumstances of
      the case, including not only the position of the applicant but the overall context in which
      the breach occurred. its non-pecuniary awards serve to give recognition to the fact that
      moral damage occurred as a result of a breach of a fundamental human right and reflect
      in the broadest of terms the severity of the damage; they are not, nor should they be, in-
      tended to give financial comfort or sympathetic enrichment at the expense of the con-
      tracting party concerned.”
højesterets begrundelse og resultat
højesteret fastslog ved dom af 1. juni 2012 (ufr 2012.2874), at udlændingemyndighedernes
afgørelser om at pålægge a opholds- og meldepligt i center sandholm ”i hvert fald på nuvæ-
rende tidspunkt udgør” et uproportionalt indgreb i hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2
i den europæiske menneskerettighedskonventions tillægsprotokol 4. denne sag angår, om
han har krav på en godtgørelse som følge af denne krænkelse.
udlændingemyndighederne har gjort gældende, at det er en betingelse for at tilkende a en
godtgørelse, at myndighederne har handlet culpøst. ifølge menneskerettighedsdomstolens
praksis udgør en ret til erstatning eller godtgørelse, der er betinget af, at en offentlig myndig-
hed har begået fejl eller forsømmelser, imidlertid ikke et tilstrækkeligt effektivt retsmiddel
efter den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 13, jf. domstolens dom af 20.
januar 2004 i sag 48339/99 (kangasluoma mod finland), præmis 43 og 48. højesteret tiltræ-
                                              - 9 -
der derfor, at det følger af artikel 13 sammenholdt med princippet i erstatningsansvarslovens §
26, at a skal tilkendes en godtgørelse, hvis han i henhold til menneskerettighedsdomstolens
praksis efter konventionens artikel 41 ville have ret til godtgørelse.
syv dommere – lene pagter kristensen, jytte scharling, jon stokholm, jens peter
christensen, hanne schmidt, kurt rasmussen og anne louise bormann – udtaler herefter:
a blev ved østre landsrets ankedom af 23. juni 2006 udvist af danmark med indrejseforbud i
10 år som følge af narkotikakriminalitet. udvisningen indebar, at han ville blive udsendt af
danmark, hvis det viste sig muligt, at han ikke havde ret til at arbejde i danmark, og at han
kun i meget begrænset omfang havde ret til at modtage sociale ydelser. ifølge flygtninge-
nævnets afgørelse af 3. april 2008 kunne han ikke udsendes til iran eller til et land, hvor han
ikke var beskyttet mod videresendelse til iran. han opholdt sig på den baggrund i danmark på
såkaldt tålt ophold og blev som følge heraf pålagt opholds- og meldepligt.
den 2. juli 2007 fik a pålæg om ophold i center sandholm, og i foråret 2008 fik han påbud
om at melde sig hos politiet i centret en gang om ugen. den 16. februar 2009 fik han påbud
om at være indkvarteret i center sandholm. det fremgår af afgørelsen, at han kun måtte over-
natte uden for centret med tilladelse fra udlændingeservice. ved afgørelse af samme dato
blev han endvidere pålagt meldepligt hos politiet i centret hver mandag, onsdag og fredag kl.
10.00. bortset herfra kunne han færdes frit uden for centret og have kontakt med det omgi-
vende samfund.
grundlaget for afgørelserne om opholdspligt i center sandholm var den dagældende bestem-
melse i udlændingelovens § 42 a, stk. 8, hvorefter udlændinge, som var meddelt afslag på
asyl, men som ikke kunne udsendes af landet, skulle pålægges at tage ophold på et bestemt
asylcenter, medmindre særlige grunde talte derimod. bestemmelsen blev indsat i udlændinge-
loven ved lov nr. 365 af 6. juni 2002 om ændring af udlændingeloven mm. af forarbejderne
til denne bestemmelse (folketingstidende 2001-2002, tillæg a, lovforslag nr. l 152, side
3978 ff.) fremgår bl.a., at udlændinge, der er meddelt afslag på asyl f.eks. på grund af alvorlig
kriminalitet, men som ikke kan udsendes på grund af udlændingelovens refoulementsforbud,
opholder sig ulovligt i danmark på såkaldt tålt ophold.
                                               - 10 -
ved lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af udlændingeloven skærpedes reglerne
om meldepligt i lovens § 34, stk. 3, og med lovens § 42 a, stk. 9, blev der indført kontrol med
overholdelsen af opholdspligten. i de almindelige bemærkninger til lovforslaget, pkt. 4, ”for-
holdet til danmarks internationale forpligtelser”, (folketingstidende 2008-2009, tillæg a,
lovforslag nr. l 69) anføres bl.a., at artikel 2 i tillægsprotokol 4 omfatter enhver, der lovligt
befinder sig på en stats område. det anføres endvidere, at beskyttelsen også omfatter udlæn-
dinge, der er på tålt ophold. lovgivningsmagten har således forudsat, at udlændinge, som er
udvist af danmark, men som ikke kan udsendes, og derfor er på tålt ophold, i relation til be-
skyttelsen efter artikel 2 i tillægsprotokol 4 anses for at have lovligt ophold i danmark.
der ses ikke at være domme fra menneskerettighedsdomstolen, der tager stilling til propor-
tionaliteten af indgreb i bevægelsesfriheden over for personer på tålt ophold, og derfor heller
ikke domme, der tager stilling til spørgsmålet om godtgørelse for et sådant indgreb.
efter menneskerettighedsdomstolens praksis er det ikke enhver krænkelse af konventionen,
der medfører krav på godtgørelse. det følger således af domstolens dom af 18. september
2009 i sag 16064/90 (varnava og andre mod tyrkiet), at der må sondres mellem de tilfælde,
hvor krænkelse har medført bl.a. ”evident trauma, whether physical or psychological, pain
and suffering, distress, anxiety, frustration, feelings of injustice or humiliation, prolonged
uncertainty, disruption of life”, og de tilfælde, hvor en anerkendelse af den krænkelse, som er
overgået klageren, er ”a powerful form of redress in itself”. det fremgår endvidere, at i mange
tilfælde, hvor en lov, procedure eller praksis ikke lever op til konventionen, er en konstatering
heraf tilstrækkelig til at rette op på forholdet, mens krænkelsen i andre tilfælde har haft en
sådan påvirkning af klagerens ”moral well-being”, at der er behov for yderligere oprejsning,
herunder i form af en godtgørelse.
det fremgår af de nævnte forarbejder til lov nr. 1397 af 27. december 2008 om ændring af
udlændingeloven, at indgrebene i bevægelsesfriheden over for udlændinge på tålt ophold va-
retager hensynet til den nationale sikkerhed og den offentlige orden, idet de skal sikre de på-
gældende personers tilstedeværelse med henblik på udsendelse. som anført i højesterets dom
af 17. januar 2017 (ufr 2017.1228) udgør dette hensyn en ægte offentlig interesse, der som
udgangspunkt vejer tungere end hensynet til de pågældende udviste udlændinges bevægelses-
frihed. vi finder på denne baggrund, at det var i overensstemmelse med artikel 2 i tillægspro-
tokol 4, at a blev pålagt at opholde sig i center sandholm og blev pålagt meldepligt.
                                                - 11 -
det påhvilede herefter myndighederne at sikre, at indgrebet ikke blev opretholdt uændret ud-
over det tidspunkt, hvor proportionalitetsbetingelsen ikke længere var opfyldt. det forhold, at
udlændingemyndighederne ikke som forudsat i forarbejderne til udlændingeloven har foreta-
get en løbende proportionalitetsvurdering, finder vi ikke er tilstrækkeligt til i sig selv at be-
grunde en godtgørelse. vi har herved navnlig lagt vægt på, at proportionalitetsbetingelsen var
opfyldt i en længere periode efter den første afgørelse om opholds- og meldepligt, jf. herved
menneskerettighedsdomstolens dom af 17. april 2012 i sag 37981/06, 38022/06, 39112/06 og
44278/06 (sarkizov og andre mod bulgarien), præmis 66, 67 og 77. domstolen udtalte i den
sag, at den ikke kunne udelukke, at karakteren af klagernes kriminalitet kunne begrunde et
udrejseforbud i en periode efter afsoningen af deres fængselsstraffe, men domstolen fandt, at
artikel 2 i tillægsprotokol 4 var krænket, idet såvel politi som nationale domstole havde for-
sømt at foretage en individuel proportionalitetsvurdering. domstolen tilkendte imidlertid efter
sagens karakter ikke godtgørelse for ikke-økonomisk skade. vi har endvidere lagt vægt på, at
proportionalitetsvurderingen i den foreliggende sag beroede på en vanskelig afvejning af hen-
synet til den nationale sikkerhed og den offentlige orden over for hensynet til as bevægelses-
frihed, og at han blev meddelt fri proces til at anfægte udlændingemyndighedernes afgørelser.
de danske domstole har – i modsætning til de nationale domstole i sagen sarkizov og andre
mod bulgarien – således foretaget en individuel proportionalitetsvurdering, som førte til, at
højesteret ved dommen af 1. juni 2012 konstaterede, at der var sket en krænkelse af as ret til
bevægelsesfrihed, og til, at denne krænkelse blev bragt til ophør. udlændingemyndighederne
har efter dommen anvendt de kriterier, højesteret har opstillet for proportionalitetsvurderin-
gen, ved deres regelmæssige vurderinger af, om opholds- og meldepligt pålagt udlændinge på
tålt ophold skal lempes eller ophæves.
uanset om indgrebet i as bevægelsesfrihed i en kortere periode forud for dommen af 1. juni
2012 ikke længere opfyldte proportionalitetsbetingelsen, finder vi på den anførte baggrund, at
det udgjorde et tilstrækkeligt effektivt retsmiddel efter konventionens artikel 13, at højesteret
konstaterede krænkelsen og fik den bragt til ophør. vi har herved endvidere lagt vægt på, at
den frustration, angst, usikkerhed og forstyrrelse af tilværelsen, som a måtte have oplevet
under perioden med opholds- og meldepligt i center sandholm, i vidt omfang må antages at
skyldes ikke opholds- og meldepligten, men udvisningen. udvisningen indebar som nævnt
bl.a., at han ville blive udsendt til iran, hvis det viste sig muligt, at han ikke måtte tage arbej-
de i danmark, og at han kun i meget begrænset omfang havde ret til sociale ydelser. vi har
                                                 - 12 -
endelig lagt vægt på, at den periode, hvor a har haft opholds- og meldepligt i center sand-
holm, er indgået ved vurderingen af, at udvisningen af ham skulle ophæves, således at han
også derved har fået en kompensation for den skete krænkelse.
vi stemmer derfor for at tage udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeri-
ets påstand til følge.
dommer lars hjortnæs udtaler:
som det fremgår af højesterets dom af 1. juni 2012, er det i forarbejderne til lov nr. 1397 af
27. december 2008 om ændring af udlændingeloven anført, at beskyttelsen efter artikel 2 i
tillægsprotokol 4 om retten til frit at vælge opholdssted – der omfatter enhver, som lovligt
befinder sig på en stats område – også gælder for udlændinge, som er på tålt ophold her i lan-
det.
vurderingen af, om a skal tilkendes en godtgørelse for ikke-økonomisk skade som følge af
den krænkelse af hans ret til frit at vælge opholdssted, som blev fastslået ved højesterets dom
i 2012, må ske i lyset af konventionens artikel 41 og den europæiske men-
neskerettighedsdomstols praksis. der må efter min opfattelse lægges vægt på følgende:
1) højesteret fandt ved dommen i 2012, at myndighedernes afgørelser i 2009 om opholdspligt
og meldepligt samlet set var et væsentligt indgreb i as bevægelsesfrihed. ved vurderingen af,
om opholds- og meldepligten fortsat opfyldte menneskerettighedskonventionens krav om
proportionalitet, lagde højesteret endvidere vægt på, at opholdspligten på center sandholm
var blevet pålagt allerede i juli 2007, og en meldepligt var blevet pålagt i foråret 2008, at a
kun var straffet ved ankedommen i 2006, hvor han blev idømt 1 år og 6 måneders fængsel for
medvirken til hashhandel på christiania, at der ikke havde været og stadig ikke var nogen
konkret risiko for, at han ville skjule sig for politiet, at der ikke havde været og stadig ikke var
nogen konkrete holdepunkter for at antage, at han ville begå ny kriminalitet, at der stadig ikke
var udsigt til, at udvisningen af ham kunne effektueres, og at han ikke reelt havde nogen mu-
lighed for frivilligt at udrejse til et andet land.
ud over selve varigheden havde ingen af de forhold, som højesteret lagde vægt på ved vurde-
ringen af, om indgrebet fortsat var proportionalt, således ændret sig efter det tidspunkt, hvor
                                              - 13 -
myndighederne havde pålagt a det væsentlige indgreb i bevægelsesfriheden. efter min opfat-
telse må det lægges til grund, at den fastslåede krænkelse af as ret efter artikel 2 i tillægspro-
tokol 4 har haft en varighed, som under hensyn til indgrebets karakter ikke kan anses for ube-
tydelig, når det vurderes, om han skal tilkendes en godtgørelse for krænkelsen.
2) det må lægges til grund, at udlændingemyndighederne ikke havde vurderet løbende, om
afgørelsen om opholdspligt for a fortsat var proportional, skønt det fremgik af lovforarbej-
derne, at myndighederne løbende skulle kunne godtgøre, at et sådant indgreb var proportio-
nalt. afgørelsen i 2009 om fortsat opholdspligt, som højesteret tog stilling til ved dommen i
2012, var alene begrundet med, at flygtningenævnet i 2008 havde truffet afgørelse om, at a
ikke kunne udsendes tvangsmæssigt, og at der ved landsrettens dom i 2006 om udvisning var
taget stilling til, om humanitære hensyn burde føre til, at han ikke blev udvist. derfor var der
efter myndighedernes opfattelse ikke særlige grunde, som talte imod, at a skulle opholde sig i
center sandholm.
3) den europæiske menneskerettighedsdomstol har i en lang række sager anført, at klageren
må antages at have lidt en eller anden form for ikke-økonomisk skade som følge af en kon-
ventionskrænkelse, og domstolen har udtalt, at det i nogle tilfælde kan være rimeligt at til-
kende en godtgørelse, selv om en sådan skade efter sin art – f.eks. en følelsesmæssig belast-
ning – ikke altid kan bevises, jf. dom af 28. januar 2003 i sag 44647/98 (peck mod united
kingdom), præmis 118. domstolen har endvidere udtalt, at den i sine afgørelser om godtgø-
relse anvender en målestok om ”equity” ud fra en samlet betragtning, jf. dom af 18. september
2009 i sag 16064/90 (varnava og andre mod tyrkiet), præmis 224.
i langt hovedparten af de sager om krænkelse af retten til frit at vælge opholdssted, jf. artikel
2 i tillægsprotokol 4, som menneskerettighedsdomstolen har afgjort, og hvor der har været
rejst spørgsmål om godtgørelse, har domstolen fundet, at det ikke var tilstrækkeligt at få kon-
stateret krænkelsen og bragt den til ophør, men at det efter sagens omstændigheder var nød-
vendigt også at tilkende en godtgørelse for den krænkelse, der var sket.
menneskerettighedsdomstolens dom sarkizov og andre mod bulgarien, som flertallet har om-
talt, er efter min opfattelse ikke umiddelbart sammenlignelig med den foreliggende sag. men-
neskerettighedsdomstolen mente her ikke at have grundlag for at kunne vurdere, om begræns-
ningen i bevægelsesfriheden (et udrejseforbud) var berettiget. mangelfuld begrundelse og
                                               - 14 -
domstolsprøvelse af begrænsningen var i sig selv en krænkelse af konventionen, og denne
krænkelse var der rettet tilstrækkeligt op på ved, at krænkelsen var blevet fastslået. i den fore-
liggende sag ligger det fast, at den fortsatte begrænsning af as bevægelsesfrihed (opholds- og
meldepligten) ikke var berettiget.
4) i dommen fra 2012 inddrog højesteret formålet med en opholds- og meldepligt ved vurde-
ringen af, om det væsentlige indgreb i as bevægelsesfrihed var blevet uproportionalt og der-
med udgjorde en menneskerettighedskrænkelse.
ved vurderingen af, om a skal tilkendes en godtgørelse for ikke-økonomisk skade som følge
af den krænkelse, som højesteret fastslog, at han var udsat for, kan der efter min opfattelse
ikke på ny lægges vægt på formålet med reglerne om opholds- og meldepligt. det afgørende
må nu være, at myndighederne i en periode, der i denne sammenhæng ikke var ubetydelig, har
udsat a for et konventionsstridigt væsentligt indgreb i bevægelsesfriheden, og at myndighe-
derne undlod at vurdere proportionaliteten af opholdspligten løbende og herunder blot be-
grundede afgørelsen i 2009 om fortsat opholdspligt som anført under punkt 2) ovenfor. med
et sådant forløb berører krænkelsen efter min opfattelse en af menneskerettighedskonventio-
nens væsentlige værdier, nemlig beskyttelsen af den enkelte mod, at staten automatisk og
uden tilstrækkelig begrundelse påbyder den pågældende at opholde sig et sted, som staten
bestemmer. forløbet må desuden antages at have påført a en sådan følelsesmæssig belast-
ning, som den europæiske menneskerettighedsdomstol som nævnt har anset for tilstrækkelig
til at begrunde et krav om godtgørelse for ikke-økonomisk skade. den almindelige adgang til
at indbringe myndighedsafgørelser for domstolene kan ikke i sig selv medføre, at det er unød-
vendigt at pålægge en myndighed at betale godtgørelse for en konventionsstridig adfærd som
den, der er fastslået i denne sag.
der kan efter min mening ikke lægges vægt på, at en løbende proportionalitetsvurdering af
den fortsatte opholds- og meldepligt muligvis kunne være vanskelig, når myndighederne ikke
har foretaget en sådan vurdering.
efter min opfattelse kan det heller ikke fritage myndighederne for at betale godtgørelse, at der
også var andre grunde til, at a i den omhandlede periode kunne føle sig presset (udvisningen
og dens retsvirkninger), eller at han selv oprindelig gav anledning til en – proportional – op-
holds- og meldepligt ved at begå den kriminalitet, som han efter udstået straf skulle udvises
                                              - 15 -
for. i givet fald bliver lovgivningsmagtens tilkendegivelse om, at også personer på tålt ophold
her i landet er omfattet af beskyttelsen efter artikel 2 i tillægsprotokol 4, reelt ikke givet fuld
virkning.
disse omstændigheder ændrer således efter min opfattelse ikke ved, at a efter den fastslåede
krænkelses karakter ikke er tilstrækkeligt kompenseret blot ved, at krænkelsen er blevet kon-
stateret og derefter bragt til ophør.
jeg bemærker endvidere, at østre landsret i kendelsen fra 2014, hvor udvisningen af a blev
ophævet, har anført, at ophævelsen navnlig begrundes med karakteren af den i sin tid begåede
kriminalitet sammenholdt med den periode, hvor det ikke har været muligt at udsende ham af
landet. efter min mening indebærer kendelsen dermed ingen kompensation for den krænkelse
af retten til bevægelsesfrihed, som højesteret ved dommen i 2012 fastslog, at a var udsat for.
på den anførte baggrund mener jeg sammenfattende, at det i lyset af menneskerettighedskon-
ventionens artikel 41 og den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis er nødvendigt
at tilkende a en godtgørelse for ikke-økonomisk skade efter princippet i er-
statningsansvarslovens § 26. efter stemmeudfaldet har jeg ikke anledning til at tage stilling til
godtgørelsens størrelse.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
konklusion og sagsomkostninger
højesteret frifinder herefter udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet
og tager påstanden om tilbagebetaling til følge, idet det bemærkes, at der ikke er gjort indsi-
gelse mod rentepåstanden.
efter sagens karakter finder højesteret, at ingen part skal betale sagsomkostninger til nogen
anden part for byret, landsret og højesteret.
                                      thi kendes for ret:
udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet frifindes.
                                             - 16 -
a skal til udlændingestyrelsen og udlændinge- og integrationsministeriet inden 14 dage beta-
le i alt 18.586,91 kr. med procesrente fra den 6. december 2016.
ingen part skal betale sagsomkostninger til nogen anden part for byret, landsret eller højeste-
ret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt fredag den 10. august 2018
sag 36/2018
a
(advokat peter frederiksen)
mod
b
(advokat finn roger nielsen)
i tidligere instans er afsagt kendelse af østre landsrets 7. afdeling den 27. november 2017.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: kurt rasmussen, jens kruse mikkelsen og lars
apostoli.
påstande mv.
advokat c har nedlagt påstand om, at han kan møde for østre landsret på vegne af a,
subsidiært, at spørgsmålet om hans møderet skal forelægges præjudicielt for eu-domstolen.
b har ikke udtalt sig i anledning af kæremålet.
landsretten har henholdt sig til afgørelsen.
sagsfremstilling
c har siden 1998 været etableret som fransk advokat (avocat) i paris.
i denne sag har han repræsenteret a som advokat ved de franske domstole og – efter sagens
henvisning til de danske domstole – som beskikket advokat for hende under sagens
behandling ved retten på frederiksberg.
                                               - 2 -
retten på frederiksberg har afsagt dom i sagen den 21. april 2017, og a har anket dommen til
østre landsret. ankestævningen er underskrevet af advokat peter frederiksen og advokat c.
advokat peter frederiksen har møderet for højesteret.
advokat c har ikke opnået møderet for landsret, jf. retsplejelovens § 133, og præsidenten for
østre landsret har ved brev af 8. august 2017 givet ham afslag på en anmodning om
forlængelse af en proceduretilladelse, jf. retsplejelovens § 136, stk. 4.
c har anmodet østre landsret om at måtte møde i ankesagen som advokat for a, men ved
kendelse af 27. november 2017 har landsretten afslået hans anmodning. i kendelsen hedder
det bl.a.:
      ”efter bestemmelsen i § 1, stk. 1, i bekendtgørelse nr. 1429 af 11. december 2007 om
      eu-advokaters tjenesteydelser her i landet kan advokater, der er etableret i en anden
      eu-medlemsstat, udføre tjenesteydelser som advokater her i landet og herunder give
      møde for danske domstole. efter bekendtgørelsens § 2 udøves sådanne advokaters virk-
      somhed her i landet i overensstemmelse med blandt andet bestemmelsen i artikel 4, stk.
      1, i rådets direktiv af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennem-
      førelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser (77/249/eøf). det fremgår blandt
      andet af denne bestemmelse, at virksomhed i forbindelse med repræsentation af en kli-
      ent for retten ”… udøves i den medlemsstat, der er værtsland, på de betingelser, som
      gælder for advokater, der er etableret i denne stat, bortset fra betingelser om bopæl eller
      medlemskab af en faglig organisation i nævnte stat.”
      det følger heraf, at en advokat, der er etableret i en anden eu-medlemsstat, og som her
      i landet ønsker at udøve advokatvirksomhed under hjemlandets advokattitel ved repræ-
      sentation af en klient for landsretten, blandt andet skal opfylde de krav, der i henhold til
      den danske retsplejelovs § 133 gælder for danske advokater om møderet for denne in-
      stans.
      da advokat c ikke har opnået møderet for landsret, vil han ikke kunne møde i
      ankesagen i sin egenskab af fransk advokat (avocat).
      landsretten bemærker yderligere, at indstævnte ikke under ankesagen har pligt til at
      møde med advokat, men kan give møde for sig selv, jf. retsplejelovens § 259, stk. 1.
      § 3, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 1429 af 11. december 2007 om eu-advokaters tjeneste-
      ydelser her i landet finder derfor ikke anvendelse, hvorfor advokat c ikke kan give
      møde for landsretten i henhold til denne bestemmelse, hvis han handler sammen med
      advokat peter frederiksen.”
                                                 - 3 -
anbringender
advokat c har anført navnlig, at han er fransk advokat med møderet for de franske
appelretter, der svarer til landsretterne i danmark. han er derfor også berettiget til at møde for
østre landsret i sin egenskab af advokat for a i den verserende ankesag, selv om han ikke har
bestået prøven i henhold til retsplejelovens § 133.
rådets direktiv af 22. marts 1977 (77/249/eøf) (tjenesteydelsesdirektivet) giver eu-
advokater adgang til at udføre tjenesteydelser i de medlemsstater, hvor de ikke er etablerede.
de er blot underlagt værtslandets betingelser og faglige regler.
direktivet er implementeret i dansk ret, jf. bekendtgørelse nr. 1429 af 11. december 2007 om
eu-advokaters tjenesteydelser her i landet. efter bekendtgørelsens § 1 kan advokater, der er
etableret i en anden eu-medlemsstat, bl.a. give møde for danske domstole.
efter bekendtgørelsens § 3, stk. 2, jf. direktivets artikel 5, gælder alene den begrænsning, at en
eu-advokat fra et andet medlemsland skal møde sammen med en dansk advokat med møderet
for den pågældende ret, når der efter dansk ret er pligt til at møde ved advokat. denne be-
grænsning er ikke aktuel i det foreliggende tilfælde, hvor a ville kunne optræde som
selvmøder for landsretten.
et krav om møderet for landsret i henhold til retsplejelovens § 133 har ikke hjemmel i be-
kendtgørelsen og indebærer en indskrænkning af eu-advokaters møderet for danske domstole
i strid med tjenesteydelsesdirektivet, da det i praksis ville gøre det umuligt for en udenlandsk
eu-advokat at udføre sit arbejde i danmark og derfor ville medføre diskrimination i strid med
eu-traktaten, jf. teuf artikel 56 og artikel 57, stk. 3. bekendtgørelsens § 2 og direktivets
artikel 4 kan ikke føre til et andet resultat. eu-domstolen har i sine domme af 25. februar
1988 (427/85), 10. juli 1991 (c-294/89) og 18. maj 2017 (c-99/16) fastslået, at den fri møde-
ret i andre eu-lande ikke kan begrænses, medmindre begrænsningerne opfylder definerede
beskyttelsesformål og ikke er uforholdsmæssigt krævende.
hvis højesteret ikke umiddelbart er enig, bør sagen forelægges for eu-domstolen, inden der
træffes afgørelse.
                                               - 4 -
retsgrundlag
i rådets direktiv af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af
advokaters fri udveksling af tjenesteydelser (77/249/eøf) (tjenesteydelsesdirektivet) hedder
det bl.a.:
      ”rådet for de europæiske fællesskaber har … ud fra følgende betragtninger:
      i henhold til traktaten er enhver restriktion, der hindrer den fri udveksling af tjeneste-
      ydelser på grundlag af nationalitet eller bopælskrav forbudt fra overgangsperiodens ud-
      løb;
      …
      den faktiske udøvelse af advokatvirksomhed i form af tjenesteydelser forudsætter, at
      værtslandet anerkender de personer, der i de enkelte medlemsstater udøver dette er-
      hverv, som advokater;
      …
      udstedt følgende direktiv:
      …
      artikel 4
      1. virksomhed i forbindelse med repræsentation og forsvar af en klient for retten eller
      over for offentlige myndigheder udøves i den medlemsstat, der er værtsland, på de be-
      tingelser, som gælder for advokater, der er etableret i denne stat, bortset fra betingelser
      om bopæl eller medlemsskab af en faglig organisation i nævnte stat.
      2. under udøvelsen af disse former for virksomhed skal advokaten iagttage de faglige
      regler, der gælder i værtslandet, idet han dog fortsat er undergivet de forpligtelser, der
      påhviler ham i den medlemsstat, han kommer fra.
      …
      artikel 5
      for så vidt angår udøvelse af virksomhed i forbindelse med repræsentation og forsvar af
      en klient for retten kan en medlemsstat kræve, at de advokater, der er omhandlet i arti-
      kel 1:
      - introduceres for retspræsidenten og eventuelt for formanden for advokatsamfundet i
           værtslandet, i overensstemmelse med stedlige regler eller stedlig sædvane;
      - handler enten i forbindelse med en advokat, som udøver virksomhed ved den ret, der
           skal behandle sagen, og som i givet fald er ansvarlig over for denne ret, eller i for-
           bindelse med en ”avoué” eller ”procuratore”, der udøver virksomhed ved den pågæl-
           dende ret.”
i bekendtgørelse nr. 1429 af 11. december 2007 om eu-advokaters tjenesteydelser her i lan-
det hedder det bl.a.:
                                                 - 5 -
       ”§ 1. advokater, der er etableret i en anden eu-medlemsstat, i et eøs-land eller i
       schweiz, kan udføre tjenesteydelser som advokater her i landet og herunder give møde
       for danske domstole.
       …
       § 2. de i § 1 nævnte advokaters virksomhed her i landet udøves i overensstemmelse
       med artikel 3 og artikel 4, stk. 1, 2 og 4, i rådets direktiv om lettelser med henblik på
       den faktiske gennemførelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser. en konsoli-
       deret sammenskrivning af direktivet er optaget som bilag til denne bekendtgørelse.
       § 3. danske myndigheder og domstole kan forlange dokumentation for, at en advokat
       har ret til at udøve den i § 1 nævnte virksomhed i sit hjemland.
       stk. 2. i de tilfælde, hvor der efter dansk ret er pligt til at møde med advokat, kan en ad-
       vokat, der er omfattet af § 1, kun give møde for en dansk domstol, hvis han handler
       sammen med en advokat, der har dansk advokatbeskikkelse og har møderet for den ret,
       der skal behandle sagen.”
højesterets begrundelse og resultat
efter retsplejelovens §133 er det en betingelse for en advokats møderet for landsret, at den
pågældende har bestået den i bestemmelsen omtalte prøve. advokat c har ikke bestået
prøven. sagen angår, om han alligevel har ret til at møde for landsretten som advokat for a,
fordi han er fransk advokat (avocat) med møderet for franske appelretter.
beskyttelseshensynet, som begrunder betingelsen om bestået prøve i henhold til retsplejelo-
vens § 133, er ønsket om at sikre klienternes behov for repræsentation ved en kvalificeret ad-
vokat, og ingen advokat er undtaget fra kravet om bestået prøve som betingelse for møderet
for landsret. alle advokater, herunder også eu-advokater, der er etableret i andre medlemssta-
ter, opnår møderet for landsret, hvis de består prøven og dermed dokumenterer de fornødne
kvalifikationer til at udføre sager for landsretten på tilfredsstillende måde.
af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at der efter bekendtgørelsen om eu-
advokaters tjenesteydelser her i landet og tjenesteydelsesdirektivet ikke er grundlag for at fra-
vige reglen om, at møderet for landsret er forbeholdt advokater, der har bestået prøven i hen-
hold til retsplejelovens § 133. højesteret bemærker herved, at reglen ikke er udtryk for en
territorial indskrænkning af retten til at udøve advokatvirksomhed, men har til formål at sikre,
at advokaten har de fornødne kvalifikationer til tilfredsstillende udførelse af ankesager. kra-
vet om bestået prøve som betingelse for møderet for landsret indebærer ikke restriktioner i
                                              - 6 -
eu-advokaters muligheder for at udøve advokatvirksomhed her i landet, som er uproportiona-
le i forhold til det legitime formål, som begrunder kravet.
herefter, og da højesteret ikke finder grundlag for forelæggelse af præjudicielt spørgsmål om
fortolkningen af direktivet for eu-domstolen, stadfæster højesteret kendelsen.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
                              højesterets dom
                        afsagt onsdag den 5. november 2014
sag 66/2013
(1. afdeling)
greenpeace danmark
(advokat christian harlang)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat bodil søes petersen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 9. afdeling den 22. marts 2013.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: poul søgaard, jytte scharling, marianne højgaard
pedersen, jon stokholm, vibeke rønne, michael rekling og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, greenpeace danmark, har gentaget sin påstand.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
greenpeace danmark har fået afslag på godkendelse efter ligningslovens § 8 a og § 12, stk.
3, med den begrundelse, at greenpeace danmark ikke har 300 kontingentbetalende medlem-
mer. afslaget medfører, at skattepligtige ikke kan foretage fradrag for gaver og løbende ydel-
ser til greenpeace danmark.
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at der i ligningslovens § 8 a,
stk. 3, og § 12, stk. 4, er hjemmel til som sket ved bekendtgørelse nr. 837 af 6. august 2008 at
fastsætte bestemmelse om, at en forening for at blive godkendt skal have et antal kontingent-
                                               - 2 -
betalende medlemmer, der overstiger 300, at greenpeace danmark skal behandles efter de
regler i bekendtgørelsen, der gælder for foreninger, og at greenpeace danmark ikke opfylder
minimumskravet om antal kontingentbetalende medlemmer.
højesteret stadfæster derfor dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal greenpeace danmark betale 50.000 kr. til skattemini-
steriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.