text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 29. november 2017
sag 50/2017
(2. afdeling)
di – dansk industri
som mandatar for carlsberg business solutions a/s
(advokat ulla løvschal wernblad)
mod
akademikerne
som mandatar for bibliotekarforbundet som mandatar for a
(advokat karen-margrethe schebye)
biintervenient til støtte for di – dansk industri:
dansk arbejdsgiverforening (advokat tine benedikte skyum)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 27. marts 2015 og af østre
landsrets 6. afdeling den 16. august 2016.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: jon stokholm, vibeke rønne, jens peter
christensen, hanne schmidt, oliver talevski, jens kruse mikkelsen og kristian korfits
nielsen.
påstande
appellanten, di som mandatar for carlsberg business solutions a/s, har nedlagt påstand om
stadfæstelse af byrettens dom og om, at a skal tilbagebetale 274.113,25 kr., som carlsberg
business solutions har deponeret til opfyldelse af landsrettens dom.
indstævnte, akademikerne som mandatar for bibliotekarforbundet som mandatar for a, har
nedlagt påstand om, at carlsberg business solutions skal betale yderligere 247.595,50 kr.
                                              - 2 -
med procesrente fra 14. august 2014, subsidiært et højere beløb end tilkendt af landsretten og
mere subsidiært stadfæstelse af landsrettens dom.
anbringender
di som mandatar for carlsberg business solutions har anført navnlig, at arbejdsmiljørepræ-
sentantens beskyttelse efter arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, er den samme som for tillids-
mænd på ”vedkommende eller tilsvarende faglige område”. tillidsmandsbeskyttelsen følger
af den overenskomst, der dækker tillidsmandens arbejde. det kan derfor, som praksis også
viser, ikke udledes af arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, at der skulle gælde en almindelig regel
om, at arbejdsmiljørepræsentanter nyder en særlig afskedigelsesbeskyttelse i form af krav om
”tvingende årsager”.
formuleringen ”vedkommende” faglige område i arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, sigter til
den situation, hvor arbejdsmiljørepræsentantens arbejde er omfattet af en kollektiv overens-
komst. da det ikke er tilfældet for a, er det afgørende, om der findes en overenskomst på et
”tilsvarende” fagligt område. vurderingen heraf må ske efter de principper om fortolkning af
overenskomsters dækningsområde, der gælder efter den kollektive arbejdsret. endvidere må
der lægges vægt på lovbestemmelser, der svarer til arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, herunder
særligt § 3, stk. 5, i lov om tidsbegrænset ansættelse.
a har bevisbyrden for, at der kan findes en tilsvarende overenskomst for hendes faglige om-
råde. de overenskomster, hun har påberåbt sig, er ikke ”tilsvarende”, idet de enten ikke dæk-
ker it-arbejde, der udføres af akademikere på det private arbejdsmarked, eller kun finder an-
vendelse inden for et særligt afgrænset område, eller alene gælder for en konkret virksomhed,
som ikke er sammenlignelig med carlsberg business solutions. overenskomsten mellem
tdc a/s og en række akademikerorganisationer samt industriens funktionæroverenskomst,
som a særligt har påberåbt sig, dækker således ikke et tilsvarende fagligt område. der kan
endvidere ikke lægges vægt på overenskomster for akademikere på statens område. a har
dermed ikke påvist en relevant overenskomst, som efter en samlet bedømmelse af carlsberg
business solutions karakter og branche samt as uddannelse og arbejdsopgaver kan anses for
at dække et tilsvarende fagligt område. hvis der skal udfindes en sådan overenskomst, er le-
deraftalen mellem ledernes hovedorganisation og da mere relevant end de overenskomster,
a har påberåbt sig.
                                                - 3 -
a er som funktionær sikret beskyttelse mod usaglig afskedigelse gennem funktionærlovens §
2 b, og hun har ikke godtgjort at have krav på en videregående afskedigelsesbeskyttelse som
arbejdsmiljørepræsentant.
akademikerne som mandatar for bibliotekarforbundet som mandatar for a har anført navnlig,
at en valgt arbejdsmiljørepræsentant har krav på særlig afskedigelsesbeskyttelse i medfør af
arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2. beskyttelsen er videregående end beskyttelsen efter funktio-
nærlovens § 2 b, idet beskyttelsen efter arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, er udvidet til at svare
til den beskyttelse, der gælder for en tillidsmand inden for vedkommende eller tilsvarende
faglige område. bestemmelsen forudsætter efter forarbejderne, at enhver medarbejder i en
virksomhed, der vælges som arbejdsmiljørepræsentant, skal nyde særlig beskyttelse mod af-
skedigelse. formuleringen ”inden for vedkommende eller tilsvarende faglige område” må
forstås således, at det hverken er en betingelse for afskedigelsesbeskyttelse eller for fastlæg-
gelsen af indholdet af beskyttelsen, at der findes en overenskomst, der præcist dækker ar-
bejdsmiljørepræsentantens arbejdsområde. det er derimod tilstrækkeligt at finde en overens-
komst, der efter omstændighederne og med rimelige tilpasninger kan passe på ar-
bejdsområdet. højesteret skal med andre ord ikke tage stilling til, om der er en overenskomst,
der tillægger a en særlig beskyttelse mod afskedigelse, men skal alene udfinde, hvilken over-
enskomst hendes beskyttelse skal fastlægges efter. den arbejdsretlige afgrænsning af en given
overenskomsts dækningsområde er således ikke relevant, da arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2,
udstrækker overenskomstens regel om tillidsmænds afskedigelsesbeskyttelse til også at gælde
for andre end parterne i overenskomsten. arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, må i øvrigt fortol-
kes på samme måde som tilsvarende lovbestemmelser, der pålægger ikke-
overenskomstdækkede virksomheder pligter, der er hjemlet i kollektive overenskomster.
udtrykket ”faglige område” refererer ikke entydigt til arbejdsgiverens identitet eller arbejds-
miljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund, og der kan således være forskel mellem
den sædvanlige arbejdsretlige fortolkning af udtrykket og den fortolkning, som skal anlægges
i relation til arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2. en arbejdsmiljørepræsentant er i modsætning til
en tillidsrepræsentant ikke valgt af en bestemt medarbejdergruppe dækket af en bestemt over-
enskomst, men af medarbejderne i en virksomhed på tværs af uddannelse og arbejdsområder.
der er ikke grundlag for, at overenskomsten, der skal anvendes, skal være landsdækkende,
                                               - 4 -
ligesom det ikke er en betingelse, at overenskomsten skal dække akademikere. i denne sag er
det relevante sammenligningsgrundlag it-overenskomsten mellem tdc a/s og en række
akademikerorganisationer. hvis der ikke kan gives medhold heri, bør a nyde en særlig afske-
digelsesbeskyttelse svarende til de i øvrigt fremlagte overenskomster inden for det private
arbejdsmarked, herunder særligt industriens funktionæroverenskomst. a må i hvert fald have
krav på den afskedigelsesbeskyttelse, der følger af akademikeroverenskomsten på statens om-
råde. as beskyttelse skal ikke afgøres efter lederaftalen mellem ledernes hovedorganisation
og da, allerede fordi hun ikke var leder, og fordi en leder ikke kan vælges som lønmodtager-
nes arbejdsmiljørepræsentant.
supplerende sagsfremstilling
der er også for højesteret fremlagt uddrag af en række overenskomster til belysning af tillids-
repræsentantbeskyttelsen inden for det private og offentlige arbejdsmarked.
det drejer sig bl.a. om en række overenskomster mellem konkrete virksomheder og lønmod-
tagerorganisationer, herunder den i landsretsdommen i uddrag gengivne overenskomst mel-
lem tdc a/s og akademikerorganisationerne (2012), som a primært har påberåbt sig.
herudover er det fremlagt uddrag af følgende virksomhedsoverenskomster: overenskomst
mellem atkins danmark a/s og akademikerorganisationerne (april 2015), overenskomst for
akademikere i csc danmark a/s m.fl. (2012-2014), overenskomst for akademikere mellem
csc scandihealth a/s og ida, dansk magisterforening, djøf og arkitektforbundet (2014-
2017), overenskomst mellem cgi og hk prosa, ida, djøf og dansk magisterforening
(2014-2017), overenskomst for akademikere mellem dbc a/s og bibliotekarforbundet,
djøf, dansk magisterforening og ida (2015), overenskomst mellem eurofins nsc dan-
mark a/s m.fl. og akademikerorganisationerne, overenskomst mellem incita og hk/privat,
dansk metal, foa, dansk socialrådgiverforening, akademikerorganisationerne og danske
fysioterapeuter (2014-2017), overenskomst mellem kommuneinformation a/s og djøf og
dansk magisterforening (2010-2012), overenskomst mellem københavns lufthavne og aka-
demikerorganisationerne (2014-2017), overenskomst mellem orbicon a/s og ida (2012-
2014), overenskomst mellem pensam og akademikerorganisationerne (2012-2014), overens-
komst mellem post danmark a/s og akademikerorganisationerne (2014-2017), overenskomst
mellem schultz information a/s og dansk magisterforening (2012-2014), overenskomst mel-
                                               - 5 -
lem takeda pharma a/s og pharmadanmark, ida, hk hovedstaden og farmakonomforenin-
gen (april 2015) samt overenskomst mellem teknologisk institut og ida, dansk magisterfor-
ening og djøf (2013-2016).
der er endvidere fremlagt en række brancheoverenskomster mv., herunder den i landsrets-
dommen i uddrag gengivne industriens funktionæroverenskomst mellem di og co-industri
(2012-2014), som a også særligt har påberåbt sig.
desuden er der fremlagt uddrag af følgende brancheoverenskomster mv.: arkitektoverens-
komsten mellem di og faod og ja (2015-17), landsoverenskomst – it-overenskomsten
mellem dansk erhverv arbejdsgiver og hk/privat (2012-2014), overenskomst mellem bo-
ligorganisationernes landsforening og en række lønmodtagerorganisationer (2011-2014),
standardoverenskomst mellem finanssektorens arbejdsgiverforening og finansforbundet
(2012) samt lederaftalen mellem ledernes hovedorganisation og da (februar 2007).
for så vidt angår det offentlige arbejdsmarked er fremlagt overenskomsten for akademikere i
staten.
retsgrundlaget
indtil den 1. april 1972, hvor lov nr. 216 af 19. maj 1971 om ændring af forskellige lov-
bestemmelser om arbejderbeskyttelse trådte i kraft, blev sikkerhedsrepræsentanter valgt
blandt tillidsmænd. lovgivningen indeholdt derfor ikke en særlig afskedigelsesbeskyttelse for
sikkerhedsrepræsentanter.
en sådan beskyttelse blev indført med lov nr. 153 af 31. marts 1973 om ændring af forskellige
lovbestemmelser om arbejderbeskyttelse. ved lovændringen blev lov om almindelig arbejder-
beskyttelse § 7, stk. 2, affattet således:
       ”stk. 2. arbejdsgiveren afholder udgifterne ved udførelsen af hvervet og godtgør sik-
       kerhedsrepræsentanten tab af indtægt. sikkerhedsrepræsentanten er i øvrigt beskyttet
       mod afskedigelse og anden forringelse af sine forhold på samme måde som tillidsmænd
       inden for vedkommende eller tilsvarende faglige område. uoverensstemmelser vedrø-
       rende denne beskyttelse, herunder spørgsmål om, hvilke regler der finder anvendelse,
       og om brud på eller fortolkning af reglerne afgøres ved fagretslig behandling, jfr. § 17,
       stk. 4, i lov om arbejdsretten.”
                                                - 6 -
i de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det bl.a. (folketingstidende 1972-73,
tillæg a, sp. 3412):
       ”lovforslaget indeholder forslag om en sikring af sikkerhedsrepræsentanter
       således at disse opnår beskyttelse imod afskedigelse, indtægtstab og anden forringelse
       af deres forhold.”
af bemærkningerne til den foreslåede § 7, stk. 2, fremgår bl.a. (sp. 3413 f.):
       ”de nye regler om sikkerhedsrepræsentanter, der blev indsat i lovens § 7 ved lov-
       ændringen af 19. maj 1971 med virkning fra den 1. april 1972, havde bl.a. til formål at
       skille sikkerhedsarbejdet ud fra hvervet som tillidsmand i henhold til overenskomst.
       herved er sikkerhedsrepræsentanten berøvet den specielle sikkerhed i ansættelsen, som
       overenskomstmæssigt tilkommer tillidsmænd.
       i forbindelse med de nye bestemmelsers ikrafttræden er det af lo gjort gældende, at
       denne situation har medført problemer i retning af vægring fra lønmodtageres side imod
       at påtage sig opgaven som sikkerhedsrepræsentant.
       regeringen lægger vægt på, at sikkerhedsrepræsentanterne kommer til at spille en af-
       gørende rolle i det fremtidige arbejde for forbedring af sikkerhed i arbejdsmiljøet. der-
       for må de kunne handle frit og uden frygt for afskedigelser eller anden form for repres-
       salier. det må også sikres, at ingen må afstå fra at deltage i sikkerhedsarbejdet, fordi de
       derved risikerer at miste indtægtsmuligheder.
       det har været overvejet, om man kunne få tilvejebragt den fornødne tryghed direkte
       gennem de kollektive overenskomster, men i betragtning af at sikkerhedsordningen i
       øvrigt er lovfæstet, finder regeringen det rigtigst, at regler om sikkerhedsrepræsentan-
       ternes tryghed indarbejdes i loven i tilknytning til bestemmelsen om valg af sådanne re-
       præsentanter.
       …
       for så vidt angår beskyttelse imod afskedigelse og anden forringelse af sikkerheds-
       repræsentantens forhold, har man været opmærksom på den naturlige sammenhæng, der
       fortsat er mellem sikkerhedsorganisationen og tillidsmandsordningen. regeringen har
       derfor fundet det rigtigst og mest hensigtsmæssigt her at overføre tillidsmandsbeskyttel-
       sen fuldt ud på sikkerhedsrepræsentanterne.”
med indførelsen af lov om arbejdsmiljø, jf. lov nr. 681 af 23. december 1975, skete der en
sammenskrivning af de hidtidige tre arbejderbeskyttelseslove. loven indeholdt i § 10, stk. 2 –
i lighed med loven om almindelig arbejderbeskyttelse § 7, stk. 2 – en bestemmelse om, at sik-
                                              - 7 -
kerhedsrepræsentanten er beskyttet mod afskedigelse og anden forringelse af sine forhold på
samme måde som tillidsmænd inden for vedkommende eller tilsvarende faglige område.
bestemmelsen i arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, er efterfølgende ændret, således at der nu
tales om arbejdsmiljørepræsentanten, men bestemmelsen har i øvrigt samme indhold.
arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, er sålydende:
       ”arbejdsmiljørepræsentanten er beskyttet mod afskedigelse og anden forringelse af sine
       forhold på samme måde som tillidsmænd inden for vedkommende eller tilsvarende fag-
       lige område.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens omstændigheder og problemstilling
a, der er uddannet bibliotekar, blev den 1. januar 2011 ansat som ”service asset and confi-
guration consultant” hos carlsberg it a/s (nu carlsberg business solutions a/s). virksom-
heden, der understøtter, udvikler og står for driften af it-systemerne i carlsberg gruppen,
havde ca. 120 ansatte i danmark, som efter det oplyste var beskæftiget med ikke-
driftsrelaterede it-opgaver. as arbejdsopgave var at kortlægge it-software i virksomheden.
hendes månedsløn var 52.000 kr. (ved afskedigelsen ca. 58.000 kr.) med tillæg af 10 % ar-
bejdsgiverbetalt pensionsbidrag. i december 2012 købte carlsberg business solutions soft-
wareværktøjet ”service now”. a fik den 1. februar 2013 titel af ”consultant, service now”
og blev system- og kvalitetsansvarlig for service now-projektet med reference til den pro-
jektansvarlige.
den 15. marts 2013 blev a valgt som arbejdsmiljørepræsentant for medarbejderne hos carls-
berg business solutions. hun blev den 28. oktober 2013 opsagt til fratræden med udgangen af
februar 2014.
carlsberg business solutions var på tidspunktet for afskedigelsen af a ikke dækket af nogen
kollektiv overenskomst. carlsberg business solutions har for højesteret ikke bestridt, at a
har krav på 3 måneders løn i godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b.
                                               - 8 -
spørgsmålet er herefter, om hun i kraft af bestemmelsen i arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2,
havde en videregående beskyttelse mod afskedigelse, således at hun kun kunne afskediges,
hvis der forelå tvingende årsager, og i tilfælde af uberettiget afskedigelse havde krav på godt-
gørelse på mere end 3 måneders løn.
arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2
efter arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2, er arbejdsmiljørepræsentanten beskyttet mod afskedigel-
se på samme måde som tillidsrepræsentanter inden for vedkommende eller tilsvarende faglige
område.
er virksomheden ikke dækket af en overenskomst, der omfatter det arbejde, som arbejds-
miljørepræsentanten er ansat til at udføre, afhænger arbejdsmiljørepræsentantens afskedigel-
sesbeskyttelse af de regler om beskyttelse mod afskedigelse, som tillidsrepræsentanter har i
henhold til en overenskomst på ”vedkommende eller tilsvarende” faglige område. er det ikke
muligt at finde en sådan overenskomst, har arbejdsmiljørepræsentanten efter højesterets op-
fattelse ikke nogen særskilt beskyttelse mod afskedigelse efter arbejdsmiljølovens § 10, stk. 2.
på det private arbejdsmarked er akademikere almindeligvis ikke overenskomstdækket. om en
privatansat akademiker, der er arbejdsmiljørepræsentant, har en særlig afskedigelsesbeskyttel-
se, vil derfor afhænge af, om der findes en overenskomstmæssig beskyttelse mod afskedigelse
for tillidsrepræsentanter inden for et ”tilsvarende” fagligt område som arbejdsmiljørepræsen-
tantens.
det beror på en samlet bedømmelse, om der foreligger en overenskomst på et ”tilsvarende”
fagligt område. højesteret finder, at der navnlig skal lægges vægt på karakteren af det arbejde,
som arbejdsmiljørepræsentanten er ansat til at udføre, samt arbejdsmiljørepræsentantens ud-
dannelsesmæssige baggrund og kvalifikationer, jf. herved også højesterets dom af 14. no-
vember 2012 (ufr 2013.448).
det er arbejdsmiljørepræsentanten, der har bevisbyrden for, at tillidsrepræsentanter inden for
vedkommende eller tilsvarende faglige område har en særlig afskedigelsesbeskyttelse.
den konkrete sag
                                                - 9 -
som nævnt var carlsberg business solutions på tidspunktet for afskedigelsen af a ikke dæk-
ket af nogen kollektiv overenskomst.
om a har en særlig afskedigelsesbeskyttelse, afhænger af, om der findes en særlig afske-
digelsesbeskyttelse for tillidsrepræsentanter på et tilsvarende fagligt område som hendes.
a har henvist til en række overenskomster mellem konkrete virksomheder og lønmodtager-
organisationer, herunder særligt overenskomst af 3. marts 2012 mellem tdc a/s og akade-
mikerorganisationerne. hun har endvidere henvist til en række brancheoverenskomster mv.,
herunder særligt industriens funktionæroverenskomst 2012-2014. endelig har hun henvist til
overenskomsten for akademikere i staten.
de påberåbte virksomhedsoverenskomster omfatter kun i begrænset omfang it-branchen, og
overenskomsterne angår den enkelte virksomhed og dens ansatte. højesteret finder, at over-
enskomsterne ikke kan anses for at være udtryk for en almindeligt gældende afskedigelses-
beskyttelse for tillidsrepræsentanter inden for et tilsvarende fagligt område som as. højesteret
finder derfor, at de påberåbte virksomhedsoverenskomster, herunder overenskomsten mellem
tdc og akademikerorganisationerne, ikke kan tillægges betydning.
industriens funktionæroverenskomst omfatter bl.a. funktionærer, der som speciale er beskæf-
tiget med edb-arbejde, som typisk udføres af medarbejdere med en edb-uddannelse som f.eks.
datamatiker, datanom, informatikassistent, edb-assistent eller med tilsvarende kvalifikationer,
jf. overenskomstens § 1, stk. 2, litra a. når henses navnlig til karakteren af det arbejde, a ud-
førte hos carlsberg business solutions, hendes uddannelsesmæssige baggrund og de kvali-
fikationer, som må anses for at have været krævet ved arbejdets udførelse, finder højesteret
det ikke godtgjort, at der er tale om et tilsvarende fagligt område. der er således ikke grundlag
for at tillægge a den afskedigelsesbeskyttelse, som følger af industriens funktionæroverens-
komst. det er heller ikke godtgjort, at de øvrige brancheoverenskomster mv. dækker et tilsva-
rende fagligt område.
højesteret finder endvidere, at der ikke er grundlag for at lægge vægt på den afskedigelses-
beskyttelse, som tillidsrepræsentanter har efter overenskomsten for akademikere i staten.
                                             - 10 -
højesteret tager på den anførte baggrund di – dansk industri som mandatar for carlsberg
business solutions’ påstande til følge, således at byrettens dom stadfæstes, og således at a
skal tilbagebetale 274.113,25 kr. til carlsberg business solutions.
sagsomkostninger
under hensyn til sagens principielle karakter og videregående betydning finder højesteret, at
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for byret, landsret eller højesteret til nogen
anden part.
                                     thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes.
a skal inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 274.113,25 kr. til carlsberg
business solutions a/s.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for byret, landsret eller højesteret til nogen
anden part.


text:
h0112000 - asn
                                    udskrift
                                         af
                      sø- & handelsrettens dombog
                                   ____________
den 13. juli 2006 blev af retten i sagen
h-112-03
1) international nutrition co. ltd. a/s
2) dumex ltd.
3) international nutrition co. ltd.
  mod
arla foods ingredients amba
afsagt sålydende
                                 k e n d e l s e:
afgørelsen vedrører spørgsmålet om udskillelse af lovvalgs- og forældelses-
spørgsmål til særskilt behandling, jf. retsplejelovens § 253, stk. 1.
sagsøgte, arla foods ingredients amba (afi), har nedlagt påstand om, at sag-
søgerne, international nutrition co. ltd. a/s, (nutrition), dumex ltd. (dumex)
og international nutrition co. ltd. (nutrition kina) tilpligtes at anerkende, at
spørgsmålet om lovvalg i relation til dumex´s og nutrition kinas krav samt
spørgsmålet om forældelse i relation til dumex´s krav udskilles til særskilt be-
handling, jf. retsplejelovens § 253, stk. 1.
sagsøgerne har nedlagt påstand om frifindelse.
                                       - 2 -
sagsfremstilling
nutrition, dumex og nutrition kina er registreret og domicileret i henholdsvis
danmark, thailand og kina og er søsterselskaber i eac(øk)-koncernen.
den 7. juli 1995 indgik afi og nutrition en produktionsaftale, hvorefter afi skul-
le levere blandt andet mælkepulver til spædbørn og børn i thailand.
der er ikke fremlagt nogen kontrakt mellem afi og dumex eller afi og nutrition
kina.
mælkepulveret blev leveret af afi til nutrition i lufttætte poser. nutrition solgte
mælkepulveret videre til dumex, der solgte produktet til thailandske distributø-
rer. hverken nutrition eller dumex foretog forarbejdning af produktet inden vi-
deresalget.
i foråret 2002 modtog dumex en række klager fra thailandske forbrugere, der
havde konstateret sorte og grå partikler i mælkepulveret samt i visse tilfælde
diarré hos deres børn.
årsagen til forureningen af mælkepulveret skyldtes en defekt på en posepakke-
maskine i afis produktion. en rustfri aksel var blevet slidt, hvorved mikropar-
tikler af stålet sammen med olie fra maskinens gearkasse var blevet blandet
med mælkepulveret.
det samlede erstatningskrav udgør 72.500.000 kr. og vedrører udgifter til tilba-
gekaldelse af forurenet og ikke-forurenet mælkepulver, tabt dækningsbidrag for
3. og 4. kvartal 2002 for manglende salg af mælkeprodukter i thailand, tabt
dækningsbidrag for 3. og 4. kvartal 2002 for manglende salg af andre dumex-
produkter i thailand som følge af skade på varemærket ”dumex” på grund af
offentlig omtale af det forurenede mælkepulver, der markedsførtes under an-
vendelse af navnet dumex, tabt dækningsbidrag for 3. og 4. kvartal 2002 i kina
og tabt dækningsbidrag for 2003 i thailand samt udgifter til forøget markedsfø-
ring i thailand i 2002 og 2003.
det fremgår af stævningen sammenholdt med bilag 10 a, at 95 % af det samle-
de krav tilkommer dumex.
som ansvarsgrundlag for det tab, nutrition og dumex har lidt, har nutrition på-
beråbt sig ansvar i kontrakt, ansvar udenfor kontrakt, produktansvar på grund-
                                          - 3 -
lag af de i retspraksis opstillede ansvarsregler og på grundlag af ved lov gen-
nemførte produktansvarsregler.
afi har erkendt, at der er køberetlige mangler ved det leverede mælkeprodukt,
men bestrider, at der er lidt noget tab i det danske selskab, og har gjort gæl-
dende, at forholdet til dumex og nutrition kina alene skal bedømmes efter reg-
lerne om ansvar udenfor kontrakt.
parternes argumenter
afi har til støtte for påstanden om udskillelse gjort gældende, at en udskillelse
vil være procesbesparende. den videre forberedelse af sagen kan begrænses
væsentligt, hvis der gives medhold i afis påstand om, at det er thailandsk ret,
der finder anvendelse på dumex´s krav, og at kravet efter thailandsk ret er for-
ældet. bedømmelsen af dumex´s krav vil være meget ressourcekrævende, da
der er tale om et betydeligt materiale, som det vil kræve ekstern regnskabs-
mæssig assistance at gennemgå. afi vil endvidere begære syn og skøn afholdt
med henblik på at få afdækket årsagssammenhængen mellem, hvad der skete
på det thailandske marked, og tabsopgørelsen. dette arbejde vil være spildt,
hvis afi senere skulle få medhold i, at kravet er forældet efter thailandsk ret.
retten vil under alle omstændigheder skulle beskæftige sig med spørgsmålet om
lovvalg og forældelse, og det vil derfor ikke være spildt at udskille spørgsmålet
til særskilt behandling.
det bestrides, at den omstændighed, at sagsøgeren påberåber sig forskellige
ansvarsgrundlag, taler imod at udskille spørgsmålet om lovvalg. det bemærkes i
den forbindelse, at der ikke foreligger et kontraktforhold mellem afi, dumex og
nutrition kina. der foreligger endvidere ikke produktansvarsskade, hverken efter
det i retspraksis skabte produktansvar, da der ikke er forvoldt skade på person
eller ting, og heller ikke på lovbestemt grundlag, da loven alene omfatter per-
son- og forbrugerskade. produktansvar ikke er omfattet af købelovens § 43.
kravet kan derfor alene støttes på erstatningsreglerne udenfor kontrakt.
efter de danske internationalt privatretlige regler er det endvidere ikke afgøren-
de for vurderingen af lovvalget, hvilket ansvarsgrundlag der foreligger. hvis der
er tale om et krav i kontrakt, så følger det af rom-konventionens artikel 4, stk.
5, jf. stk. 2, at det er den individualiserende metode, der finder anvendelse. det
samme er efter retspraksis tilfældet, hvis ansvarsgrundlaget er erstatning uden
                                        - 4 -
for kontrakt eller produktansvar. lovvalget skal derfor uanset ansvarsgrundlag
afgøres under anvendelse af den individualiserende metode.
den omstændighed, at de tre sagsøgende selskaber tilhører samme selskabs-
gruppe, har ingen betydning for spørgsmålet, da der er tale om tre selvstændige
selskaber, der efter selskabsretten skal bedømmes hver for sig. tabsopgørelsen
må forstås således, at langt hovedparten af kravet tilkommer dumex. at krave-
ne efterfølgende måtte være overdraget til en anden juridisk person, spiller end-
videre ingen rolle, da denne juridiske person er subrogeret i kravet. arten af de
økonomiske krav har endvidere ingen betydning for lovvalget.
med hensyn til forældelsesindsigelsen gøres det gældende, at uanset om indsi-
gelsen betragtes som en processuel eller en materiel indsigelse, skal spørgsmå-
let afgøres efter det lands ret, hvorefter ansvarsgrundlaget skal vurderes. for så
vidt angår ansvar i kontrakt følger dette direkte af artikel 10 i rom-konventio-
nen.
retten vil uden problemer kunne tage stilling til lovvalgsregler, da det under alle
omstændigheder er den individualiserende metode, der finder anvendelse. prø-
velsen af lovvalget for så vidt angår forældelse kan ligeledes ske uden, at man
går ind i en materiel prøvelse af spørgsmålet. der er endvidere ingen praktiske
grunde i relation til formuleringen af afis påstande, der taler imod en udskillel-
se.
nutrition, dumex og nutrition kina har til støtte for påstanden om frifindelse
gjort gældende, at det langt fra er sikkert, at en udskillelse af spørgsmålet om
lovvalg og forældelse, vil være procesbesparende. der er allerede afholdt et
retsmøde, og hvis der gives afi medhold i påstanden, vil der være behov for
afholdelse af mindst to ekstra retsmøder. det bestrides endvidere, at uenighe-
den om tabsopgørelsen vil kræve større bevisførelse, herunder afholdelse af syn
og skøn.
selvom den individualiserende metode skal anvendes, er det ikke sikkert, at det
medfører samme resultat ved lovvalget. der er tale om forskellige ansvarsgrund-
lag, der omfatter ansvar i kontrakt, ansvar uden for kontrakt, produktansvar på
grundlag af de i retspraksis opstillede ansvarsregler og på grundlag af de ved lov
gennemførte produktansvarsregler. før retten kan træffe afgørelse om lovvalg,
skal der tages stilling til ansvarsgrundlaget, hvilket kun kan ske efter fuld bevis-
førelse.
                                        - 5 -
erstatningskravet vedrører økonomiske krav af forskellig karakter, herunder er-
statning for afholdelse af positive udgifter, tabt dækningsbidrag m.v. der er
endvidere tale om 3 sagsøgere i samme koncern, som er overdraget til samme
juridiske person. det er derfor tvivlsomt, hvilket selskab der kan gøre erstat-
ningskravet gældende, og det er derfor ikke klart, at det er dumex, der har et
krav mod afi.
praktiske grunde taler endvidere imod at tillade en udskillelse. hvis afi får med-
hold i påstanden om udskillelse, skal afi nedlægge mange alternative påstande
afhængigt af, hvilket eller hvilke ansvarsgrundlag retten efter en gennemgang af
sagens realitet finder anvendelige.
rettens afgørelse af, hvilke forældelsesregler der finder anvendelse, kræver
endvidere en omfattende bevisførelse.
rettens begrundelse og resultat
nutrition, dumex og nutrition kina har til støtte for erstatningspåstanden påbe-
råbt sig reglerne om ansvar i kontrakt, ansvar uden for kontrakt, produktansvar
på grundlag af de i retspraksis opstillede ansvarsregler og på grundlag af de ved
lov gennemførte produktansvarsregler. da det ikke kan udelukkes, at afgørelsen
af lovvalg kan afhænge af retsgrundlaget for især dumex’s krav, og da udtalel-
sen om thailandsk ret alene vedrører forældelse af krav udenfor kontrakt, findes
det ikke procesbesparende at udskille spørgsmålet om lovvalg og forældelse til
særskilt forhandling, inden ansvarsgrundlaget er fastlagt, hvorfor
                                    bestemmes:
arla foods ingredients amba´s begæring om, at spørgsmålet om lovvalg i relati-
on til dumex ltd.´s og international nutrition co. ltd.´s krav samt spørgsmålet
om forældelse i relation til dumex ltd.´s krav udskilles til særskilt behandling,
tages ikke til følge.
                                  mette christensen
              - 6 -
              (sign.)
           ___ ___ ___
udskriftens rigtighed bekræftes
p.j.v. sø- og handelsretten, den

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                               dom
afsagt den 4. november 2015 af vestre landsrets 4. afdeling (dommerne kirsten thorup,
michael ellehauge og anette fogh (kst.)) i ankesag
v.l. b–2395–14
esbjerg kommune
(advokat christian norup hostrup, aalborg)
mod
frode sejr hansen
(advokat jørgen iversen, hvide sande)
og
v.l. b–2401–14
vejdirektoratet
(advokat rass holdgaard, københavn)
mod
frode sejr hansen
(advokat jørgen iversen, hvide sande)
biintervenient til støtte for vejdirektoratet og esbjerg kommune
hans lage hansen
(advokat lars sundtoft madsen, aarhus)
retten i esbjerg har den 18. november 2014 afsagt dom i 1. instans (rettens nr. bs 16-
1420/2013).
påstande
for landsretten har appellanterne, esbjerg kommune og vejdirektoratet, gentaget deres
frifindelsespåstande for byretten.
                                             - 2 -
indstævnte, frode sejr hansen, har påstået dommen stadfæstet.
procedure
parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har procederet i
overensstemmelse hermed.
landsrettens begrundelse og resultat
ved retten i esbjergs dom af 6. juni 2008 blev det i forhold til esbjerg kommune bestemt, at
den private fællesvej ikke nedlægges. i forhold til hans lage hansen blev det bestemt, at han
skulle anerkende, at vejen blev opretholdt som privat fællesvej.
esbjerg kommune ankede ikke dommen, men traf først den 1. maj 2012 en ny afgørelse om
nedlæggelse af vejen. afgørelsen blev opretholdt ved vejdirektoratets afgørelse af 24. juni
2013. direktoratet vurderede, at kommunens afgørelse var lovlig. begge afgørelser foreligger
til prøvelse under denne sag.
hans lage hansen ankede retten i esbjergs dom af 6. juni 2008. vestre landsret foretog ved
ankedommen af 27. oktober 2009 på grundlag af oplysningerne i sagen, herunder de afgivne
forklaringer og syn og skøn, en afvejning af interesser sådan, at hans lage hansen blev
frifundet for frode sejr hansens påstand om opretholdelse af den private fællesvej.
af dommens præmisser fremgår nærmere, at landsretten efter erklæringerne og forklaringen
fra skønsmanden lagde til grund, at kørsel til frode sejr hansens marker kunne ske ad
matr.nr. 1x, uden at denne blev befæstet. merarbejdet ved kørsel denne vej i forhold til kørsel
ad teglværksvejen udgjorde 1-2 timer om året, mens udbyttetabet ikke oversteg ca. 320 kr. om
året. landsretten fandt herefter ikke grundlag for at tilsidesætte overtaksationskommissionens
skønsmæssige afgørelse, hvorefter vejen ikke havde en sådan vigtighed for frode sejr
hansens ejendom, at den skulle opretholdes efter lov om private fællesveje § 53, stk. 2.
landsretten fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte den foretagne afvejning af hans lage
hansens interesse i at kunne udvide sin virksomhed over for frode sejr hansens interesse i at
                                               - 3 -
kunne benytte teglværksvejen.
ved vestre landsrets dom af 31. oktober 2011 havde kommunen, som det fremgår ovenfor,
uanset vestre landsrets dom af 27. oktober 2009 endnu ikke som vejmyndighed truffet en ny
afgørelse om nedlæggelse vejen. i dommens præmisser hedder det bl.a. på denne baggrund
indledningsvis:
                ”ved landsrettens ankedom af 15. marts 2005 blev det fastslået, at frode
                hansen i kraft af hævd havde opnået en nærmere beskrevet færdselsret til
                vejen.
                dette hindrer imidlertid ikke, at hans lage hansen kan få prøvet sin påstand
                om, at frode hansen på grundlag af en eventuel nedlæggelse af vejen skal
                kvittere på dommen med henblik på aflysning af tingbogen. det tiltrædes
                derfor, at frode hansens påstand om afvisning af sagen fra byretten ikke er
                taget til følge.
                ...”
landsretten fastslog herefter, at der fortsat var grundlag for, at den dom, der tillagde frode
sejr hansen en vis færdselsret, var tinglyst som byrde på hans lage hansens ejendom.
vestre landsrets dom af 31. oktober 2011 giver ikke grundlag for at antage, at kommunen på
grund af retskraftvirkning af retten i esbjergs dom af 6. juni 2008 var afskåret fra som
vejmyndighed at træffe en ny afgørelse efter lov om private fællesveje § 53 om nedlæggelse
af den private fællesvej, sådan som det skete ved afgørelsen af 1. maj 2012. derimod er det
ved landsrettens dom klart forudsat, at kommunen kunne træffe en sådan ny afgørelse. det er
ved dommen endvidere forudsat, at en afgørelse truffet af kommunen som vejmyndighed om
nedlæggelse af den private fællesvej giver grundlag for, at frode sejr hansen skal kvittere
dommen af 15. marts 2005 om hævd med henblik på aflysning af tingbogen.
esbjerg kommune havde på denne baggrund og under hensyn til landsrettens dom af 27.
oktober 2009 grundlag for efter anmodning at genoptage sagen og træffe afgørelse om
nedlæggelse af vejen. retten i esbjergs dom af 6. juni 2008 var ikke til hinder herfor.
der er ikke grundlag for at antage, at nedlæggelsen af den private fællesvej er et indgreb,
herunder i en hævdvunden ret, der har karakter af ekspropriation og derfor kun kan ske mod
                                                 - 4 -
erstatning.
der er herefter og efter bevisførelsen i øvrigt ikke påvist mangler ved kommunens eller
vejdirektoratets sagsbehandling eller afgørelser, der kan begrunde, at disse myndigheders
afgørelser er ugyldige.
landsretten tager herefter esbjerg kommunes og vejdirektoratets frifindelsespåstande til
følge.
sagsomkostninger
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal frode sejr hansen betale
sagsomkostninger for begge retter til esbjerg kommune med i alt 75.750 kr. beløbet omfatter
750 kr. til retsafgift og 75.000 kr. til udgifter til advokatbistand.
beløbet til dækning af udgifter til advokatbistand er inkl. moms, da esbjerg kommune ikke er
momsregistreret.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal frode sejr hansen betale
sagsomkostninger for begge retter til vejdirektoratet med i alt 75.750 kr. beløbet omfatter
750 kr. til retsafgift og 75.000 kr. til udgifter til advokatbistand.
beløbet til dækning af udgifter til advokatbistand er inkl. moms, da vejdirektoratet ikke er
momsregistreret.
landsretten har ved fastsættelsen af beløbene til udgifter til advokatbistand lagt vægt på
sagernes karakter og omfang. da frode sejr hansen har fri proces og retshjælpsdækning, skal
omkostningsbeløbene til esbjerg kommune og vejdirektoratet betales af statskassen, i det
omfang der ikke er retshjælpsdækning.*
landsretten har ikke fundet anledning til at pålægge frode sejr hansen at betale
sagsomkostninger til biintervenienten, hans lage hansen.
                                             - 5 -
                                 t h i k e n d e s f o r r e t:
esbjerg kommune og vejdirektoratet frifindes.
statskassen skal - i det omfang frode sejr hansen ikke har retshjælpsdækning - betale sagens
omkostninger for begge retter til esbjerg kommune med 75.750 kr. og til vejdirektoratet med
75.750 kr.*
de idømte sagsomkostninger skal betales inden 14 dage og forrentes efter rentelovens § 8 a.