text:
f003100i - kga
                                      udskrift
                                           af
                       sø- & handelsrettens dombog
                                    ____________
den 14. februar 2006 blev af retten i sagen
f-31-04
ingeniørforeningen i danmark som mandatar for s
(advokat finn william lænkholm ved advokat kim schioldann)
   mod
dansk industri som mandatar for sony nordic a/s
(advokat lars bruhn)
afsagt sålydende
                                         d o m:
indledning og påstande
sagens spørgsmål er om en arbejdsgiver skal afregne feriepenge i et tilfælde
hvor en ansat opsiges, således at hun suspenderes i opsigelsesmåneden og der-
efter fritstilles i 3 måneder frem til fratrædelsen, samtidig med at arbejdsgiveren
varsler hovedferien afviklet i opsigelsesperioden uden nærmere angivelse af
tidspunkt for ferieafvikling. spørgsmålet besvares benægtende.
ingeniørforeningen i danmark som mandatar for s (s) har nedlagt påstand om
at sony nordic a/s skal betale 40.516,10 kr. til s med procesrente fra 10. juli
2004. beløbet svarer til feriepenge for 3 ugers ferie.
dansk industri som mandatar for sony nordic a/s (sony) har nedlagt påstand
om frifindelse.
                                        - 2 -
sagens omstændigheder
s blev ansat som media sector manager hos sony den 1. oktober 2002. gagen
var ved tiltrædelsen aftalt til 41.000 kr. pr. måned.
den 2. marts 2004 blev s opsagt samtidigt med 19 andre medarbejdere. opsi-
gelsen blev meddelt hende på et møde hvor hun også fik udleveret opsigelsen
skriftligt:
                                    ”opsigelse
med henvisning til vores møde må vi meddele dig, at vi har besluttet os for at
opsige dit ansættelsesforhold hos sony nordic a/s pr. dags dato.
vi beder dig stå til rådighed, for overdragelse samt telefonisk ved spørgsmål,
indtil 31. marts 2004.
i den resterende del af opsigelsesperioden vil du blive fritstillet og skal derfor
ikke stå til rådighed overfor sony nordic a/s.
fritstillelsen er gældende fra den 31. marts 2004.
ifølge din ansættelseskontrakt har du 3 måneders opsigelse. din sidste ansæt-
telsesdag hos sony nordic a/s vil således blive den 30. juni 2004.
vi varsler hermed dine resterende feriefridage for 2004 til afholdelse i opsigel-
sesperioden.
endvidere bedes du afholde dine nye feriefridage gældende pr. 1. maj 2004.
feriepenge optjent i kalenderåret 2004 vil blive afregnet på ét af feriekontos
feriekort ved endelig fratrædelse.
…”
i overensstemmelse med rådighedsforpligtelsen fortsatte s med at komme hos
sony i dagene efter opsigelsen, men der er uenighed mellem parterne om i hvor
lang tid dette stod på.
på et møde med sonys daværende hr-administrator malene brammer den 4.
marts 2004 fik s udleveret følgende brev:
”under henvisning til opsigelse dateret d. 3. marts 2004 [rettelig den 2. marts
2004], ser ferieafviklingen ud således:
                                        - 3 -
vi varsler hermed al din optjente hovedferie og restferie fra 2003 samt dine re-
sterende feriefridage for 2004 til afholdelse i opsigelsesperioden.
endvidere bedes du afholde dine nye feriefridage gældende pr. 1. maj 2004.
feriepenge optjent i kalenderåret 2004 vil blive afregnet på ét af feriekontos
feriekort ved endelig fratrædelse.”
den 9. marts 2004 sendte malene brammer en ny opsigelse med afleveringsat-
test til s. opsigelsen var uændret i forhold til den første opsigelse, herunder for
så vidt angår dateringen, dog var ferievarslingen af 4. marts 2004 indføjet.
forklaringer
s har forklaret at hun som media sector manager havde ansvaret for salg af so-
nys broadcastudstyr til professionelle, herunder dr, tv2 m.fl. hun havde én
medarbejder, jens, under sig. hun og jens delte kunderne mellem sig, men ko-
ordinerede indbyrdes indsatsen, herunder kundebesøg mv. s foretog løbende
afrapportering over for sin chef, henrik damgaard.
ferie blev koordineret mellem hende og jens og også med resten af afdelingen.
ferieafholdelse skulle godkendes af henrik. hun kunne godt tage enkelte fridage,
men det var altid noget hun meddelte på forhånd. engang havde hun varslet en
uges ferie, men blev få dage inden afholdelsen bedt om ikke at afholde den.
hun fik opsigelsen på et møde den 2. marts 2004 hvor henrik damgaard og ma-
lene brammer også var til stede. s nægtede ikke at skrive under på at hun hav-
de modtaget opsigelsen, men ville gerne præsentere den for ingeniørforeningen
inden hun skrev under.
efter opsigelsen fortsatte s med at komme på arbejde med henblik på at afvikle
sine sager. hun modtog ferievarslingen den 4. marts 2004 på et møde med ma-
lene brammer i forbindelse med at hun alligevel var på arbejde. hun fik at vide
at varslingen skulle ligestille hende med de andre der også var blevet opsagt, og
at den manglende varsling var en fejl i opsigelsen. hun blev endvidere bedt om
at afvikle sine sager hurtigst muligt.
s kan ikke huske at der blev afholdt et nyt møde den 5. marts 2004 mellem
hende og malene brammer, men hun kan huske at hun har talt med vistnok ma-
lene brammer om hvad der skulle ske med hendes arbejdsgiverbetalte adsl-
forbindelse og mobiltelefon. det er muligt at det har været på et møde, men det
kan også være at man bare mødtes på gangen. hun husker ikke hvornår hun
drøftede disse forhold med malene brammer.
                                          - 4 -
s mødte på arbejde også efter den 5. marts 2004. dette ved hun fordi hun sta-
dig havde sager at afvikle. hun husker ikke præcist hvornår hun stoppede helt.
det kan have været omkring den 9. marts. hun kom også senere for at aflevere
effekter der tilhørte sony. hun afviklede 5 feriefridage i forbindelse med påsken
2004 der lå i starten af april måned. hun kan ikke huske om det var ferie eller
feriefridage. hun holdt bare fri.
s startede nyt job den 10. maj 2004 som global produktchef i gn store nord.
denne stilling har hun fortsat.
malene brammer, tidligere hr-administrator for sony, har forklaret at hun i dag
er hr-manager i firmaet sonion i roskilde. hun havde arbejdet 5½ år for sony
der gav meget frie forhold med hensyn til ferie. sony pålagde normalt ikke de
ansatte at holde ferie på bestemte tidspunkter, men ferier skulle naturligvis ko-
ordineres.
s var leder af sin afdeling og tilrettelagde selv sin arbejdsdag. s og jens afstem-
te deres ferier indbyrdes. s har aldrig fået at vide at hun skulle afholde ferie på
bestemte datoer. hun kender ikke til den af s nævnte, aflyste ferie.
opsigelsen af s var et led i en masseafskedigelsesrunde i sony. medarbejderne
fik selvfølgelig sædvanlig fratrædelsesgodtgørelse og fik derudover ekstraordi-
nært en halv månedsløn pr. hele år den pågældende havde været ansat. opsi-
gelserne fandt sted den 2. marts 2004 som led i en koordination på nordisk plan.
malene brammer var ikke med til mødet den 2. marts 2004 hvor s blev opsagt.
s var den eneste af de 20 der ikke skrev under på at have modtaget opsigelsen.
sony havde behov for nogle af de opsagte medarbejdere i en periode, bl.a. med
henblik på at afvikle sager eller sætte de tilbageværende medarbejdere ind i
sagerne. disse medarbejdere blev derfor bedt om at stå til rådighed. da man
ønskede at gøre opsigelserne ens for alle, valgte man derfor at pålægge alle en
rådighedsforpligtelse indtil den 31. marts 2004. i ss tilfælde var situationen
imidlertid den, at jens som forblev i sony, allerede havde kendskab til sagerne.
under opsigelsesmødet den 2. marts 2004 blev det derfor aftalt mellem s og
henrik at hun reelt blev fritstillet i hele opsigelsesperioden.
det ferievarsel der blev givet s, blev fastsat efter drøftelse med dansk industri.
                                         - 5 -
malene brammer havde et møde med s fredag den 5. marts 2004. s fik her at
vide at hun var fritstillet. det havde hun i princippet været allerede fra den 2.
marts 2004. det blev også drøftet på mødet hvordan der skulle forholdes med
den firmabetalte adsl-forbindelse.
s kom ikke på arbejde efter den 5. marts 2004. s kan ikke have været i tvivl om
at hun blev fritstillet i forbindelse med mødet den 5. marts 2004.
s kom ikke med indsigelse mod ferievarslingen, og hun har ikke bedt om konkret
at få fastlagt datoer. malene brammer ved ikke noget om hvorvidt s har holdt
sommerferie. det var vist først i juni måned at hun hørte fra ingeniørforeningen.
det var malene brammer der stod for tilsendelsen af den nye opsigelse med af-
leveringsattest. baggrunden herfor var at s ikke som lovet havde returneret sin
første opsigelse med underskrift på at hun havde modtaget den, og fordi malene
brammer ville have orden i sagen. det var en fejl i forbindelse med den nye op-
sigelse at der ikke stod at s var fritstillet i hele opsigelsesperioden.
procedure
s har anført at det følger af hovedreglen i ferielovens § 15, stk. 1, at en ferie-
varsling skal indeholde en konkret angivelse af fra hvilken dato til hvilken dato
lønmodtageren skal holde ferie, og at samme hovedregel må anvendes i en situ-
ation hvor lønmodtageren er opsagt, men fortsat skal stå til rådighed for ar-
bejdsgiveren. ferieloven har karakter af at være en ufravigelig lønmodtagerbe-
skyttelseslov. det er derfor sonys ansvar og risiko at ferien i ss tilfælde ikke
blev varslet med specifik angivelse af start- og slutdato.
s blev præsenteret for sin opsigelse den 2. marts 2004. ferielovens § 16, stk. 2,
indebærer at restferien på 2 uger skal kunne rummes inden for fritstillingsperio-
den, det kan hovedferievarslet (3 måneder) og hovedferien (3 uger) imidlertid
ikke, eftersom fritstillingsperioden kun er på 3 måneder. baggrunden for ferielo-
vens § 16, stk. 2, er, at lønmodtageren frit skal kunne disponere over sin egen
tid når han eller hun er fritstillet, herunder for så vidt angår ferieafholdelse. i
suspensionsperioden skulle s imidlertid fortsat stå til rådighed for sony. hun
kunne derfor ikke vælge at tage ferie i denne periode, for det ville ikke være
foreneligt med rådighedsforpligtelsen.
arbejdsgiveren bærer bevisbyrden for at der er sket fritstilling tidligere end det i
opsigelsen anførte. denne bevisbyrde er ikke løftet. den nye opsigelse der skulle
være fremkommet efter den påståede fritstillelse, indeholdt samme angivelse
                                        - 6 -
som den oprindelige opsigelse, og s anfører selv at hun ikke blev fritstillet den 2.
eller 5. marts.
s har bl.a. henvist til arbejdsmarkedsnævnets ankenævns afgørelse af 28. no-
vember 2005. i sagen var der blevet afgivet et feriepålæg uden angivelse af
start- og sluttidspunkt. ankenævnet udtalte at ferie ikke kunne afvikles i opsigel-
sesperioden da lønmodtageren ikke var fritstillet. der er ikke som hævdet af so-
ny nogen uoverensstemmelse mellem direktoratets og ankenævnets begrundel-
se i sagen.
også for så vidt angår reklamation er ferieloven en ufravigelig lønmodtagerbe-
skyttelseslov. der er ikke grund til at tage hensyn til virksomheden for så vidt
angår hvordan man varsler ferie til afholdelse. der er ikke krav om at lønmodta-
geren skulle gøre virksomheden opmærksom på det hvis der var varslet forkert.
sony har anført at det ikke er en gyldighedsbetingelse for varsling af ferie at
varslet indeholder en konkret angivelse af dato for feriens påbegyndelse og af-
slutning. der er ikke i ferieloven anført formkrav til varslingen. det hedder alene
i § 15, stk. 2, at arbejdsgiveren så tidligt som muligt skal fortælle hvornår ferien
skal holdes.
hvis man selv bestemmer hvornår man holder ferie, så må man også gøre det,
jf. bl.a. ufr 1964.233 h. arbejdsdirektoratets afgørelse af 10. august 1988 er i
tråd hermed. der er heller ikke holdepunkter i litteraturen for at arbejdsgiveren
skal angive start- og slutdato for lønmodtagerens ferieafholdelse i tilfælde hvor
lønmodtageren i øvrigt selv tilrettelægger sin ferie.
de to administrative afgørelser fra 1994 og 2005 som s påberåber sig, taler ikke
imod sonys standpunkt. de to afgørelser vedrørte tilfælde hvor lønmodtageren
var suspenderet, ikke fritstillet således som s var det i mindst 3 måneder. i ar-
bejdsministeriets afgørelse fra 1994 forelå der til videre forskel fra nærværende
sag en kontraopsigelse fra lønmodtagerens side.
lønmodtagere har en interesse i selv at tilrettelægge deres ferie. dette sker da
også i praksis. det må derfor være til ugunst for lønmodtagere hvis ferieloven
skal fortolkes sådan at det er arbejdsgiveren der placerer ferien.
s er ikke på noget tidspunkt under sit ansættelsesforhold blev varslet om at af-
holde ferie i en bestemt periode. sony skulle i givet fald også varsle andre ansat-
te. s var fritstillet i mindst 3 måneder. det var hendes eget valg at tage andet
                                           - 7 -
job. det bør ikke komme sony til skade at s valgte at prioritere et nyt arbejde
frem for at holde ferie.
s har ikke rettidigt protesteret imod at der ikke var fastsat bestemte datoer. det
ville have været rimeligt hvis s havde vendt spørgsmålet med sony. man kan
ikke bare læne sig tilbage og lade som ingenting.
rettens begrundelse og resultat
s blev ifølge sin opsigelse fritstillet pr. 1. april 2004. sony har ikke godtgjort at s
blev fritstillet fra et tidligere tidspunkt. hun var således fritstillet i 3 måneder.
da 3-måneders varslet i ferielovens § 15, stk. 2, og hovedferien samlet udgør en
længere periode end fritstillingsperioden, kan ss hovedferie ikke anses for af-
holdt i medfør af formodningsreglen i ferielovens § 16, stk. 2, men denne regel
finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde hvor arbejdsgiveren har fastsat
at ferien skal afholdes i fritstillingsperioden.
den 4. marts 2004 varslede sony hovedferien til afholdelse i opsigelsesperioden.
3-måneders varslet udløb den 4. juni 2004. hovedferien kunne således have
været placeret inden for opsigelsesperioden.
efter ferielovens § 15, stk. 1, 1. pkt., fastsætter arbejdsgiveren efter forhandling
med lønmodtageren hvornår ferien skal afholdes. bestemmelsen kan efter sit
formål ikke forstås således at arbejdsgiveren i et pålæg om at afvikle ferie i en
fritstillingsperiode skal angive bestemte dage for afholdelse af denne ferie. en
modsat antagelse ville ikke tjene den ansattes interesse i at disponere over frit-
stillingsperioden og ville være i strid med fritstillingens indhold.
som følge af det anførte tager retten sonys frifindelsespåstand til følge.
i sagsomkostninger skal s betale 10.000 kr. til sony.
                               t h i k e n d e s f o r r e t:
sony nordic a/s frifindes.
ingeniørforeningen i danmark som mandatar for s betaler sagens omkostninger
med 10.000 kr. til dansk industri som mandatar for sony nordic a/s inden 14
dage.
                              - 8 -
john tyrrestrup        jens feilberg             lars kristiansen
                              (sign.)
                           ___ ___ ___
                udskriftens rigtighed bekræftes
                p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
 - kig
                                    udskrift
                                        af
                    sø- og handelsrettens dombog
                                    ──────────
                                       dom
                          afsagt den 1. november 2001
sag -111/2000          aqua d`or a/s
               (advokat jan martens)
               mod
               waterworks aps
               (advokat jens jørgen skytte)
sagen angår navnlig spørgsmålet om grænserne for sammenlignende markedsføring.
sagsfremstilling
aqua d'or a/s (i det følgende: aqua d'or) udlejer og sælger kølere til kildevand (naturligt
mineralvand) og leverer tillige kildevand hertil i 18,9 liters dunke.
waterworks aps (i det følgende: waterworks) sælger kølere til ledningsvand (postevand).
i september 2000 indrykkede waterworks denne annonce i bl. a. berlingske tidende:
                " ingen dunke og renere end kildevand !
                         fremtidens vandløsning!
                                 hvorfor?
                                                  - 2 -
               - renser vandet fri for bakterier, partikler og    jern
                            - langt billigere i drift
                 - afkøler 7 gange så meget vand i timen
               - fokus på optimal hygiejne og vandkvalitet
                                - iskoldt vand
                                 - varmt vand
                       - iskoldt vand med brus/soda
                        - eksklusivt italiensk design
vandkøleren installeres gratis til almindelig godkendt drikkevandsinstallation - vandkøleren er
derefter on-line! så er det slut med udgifter til kildevand, håndtering af kildevandsdunke samt
tvivlen om mikroorganismer i vandet! ring 7027 1044 og få et uforpligtende tilbud på en
vandløsning fra waterworks eller udfyld skemaet og fax den på 7027 1055 til os i dag!"
påstande
aqua d'or har nedlagt påstand om, at waterworks skal ophøre med at annoncere med: "ingen
dunke og renere end kildevand" og "så er det slut med udgifter til kilde- vand, håndtering af
kildevandsdunke samt tvivlen om mikroorganismer i vandet".
waterworks har påstået frifindelse.
undersøgelser af bakterieforekomst i produkterne
der er under sagen fremlagt forskelligt materiale til belysning af indholdet af bakterier i aqua
d'ors og waterworks produkter.
leko, levnedsmiddelkontrollen i/s, skovlunde (i det følgende: leko) udtog den 26. maj 1997
en rutinemæssig prøve af vand fra den kildevandskøler, som aqua d'or havde leveret til
plantedirektoratet. af prøven fremgik, at indholdet af bakterier ved 21’c var 390.000 pr. ml. og
ved 37’c 20.000 pr. ml. efter en rengøring af behold- eren og under en omprøve den 3. juni
1997 viste prøven et indhold af bakterier ved 21’c på 150.000 pr. ml. og ved 37’c på 4.600 pr.
ml. prøven fra en uåbnet dunk inden for holdbarhedsdatoen viste, at indholdet af bak- terier
ved 21’c var 120.000 pr. ml. og ved 37’c under 1 pr. ml.
                                                - 3 -
leko oplyste, at de maksimale grænseværdier, som leko opererede med ved 21’c, var 2000
bakterier pr. ml. og ved 37’c 200 bakterier pr. ml. disse grænseværdier var ifølge leko fastsat
10 gange højere end grænseværdierne for ledningsvand. på baggrund af prøverne meddelte
leko den 13. juni 1997 aqua d'or forbud mod brug af vand fra kildevandskølere, der
overskrider de maksimale grænse- værdier, samt påbud om at drage omsorg for, at kilde-
vandskøleren hos plantedirektoratet i fremtiden over- holdt de hygiejniske grænseværdier.
aqua d'or klagede over afgørelsen til veterinær- og fødevaredirektoratet, der den 12.
september 1997 ophæ- vede forbudet og påbudet. det fremgik blandt andet af veterinær- og
fødevaredirektoratets afgørelse, at be- kendtgørelsen om naturligt mineralvand alene
indeholder grænseværdier for bakterier i kildevand på aftapnings- tidspunktet og ikke
markedsføringstidspunktet, og at kildevand ikke er sterilt. direktoratet fandt på den baggrund,
at der ikke var belæg for de af leko fastsatte grænseværdier for kildevand på
markedsføringstidspunkt- et. indholdet i den uåbnede dunk overholdt kravene i
bekendtgørelsen.
leko har efter anmodning fra waterworks i perioden fra den 23. august 1999 til den 24.
september 1999 undersøgt waterworks vandkølere til ledningsvand henholdsvis med og uden
filter. undersøgelserne af vandkøleren med fil- ter viste en laveste værdi på 5 bakterier pr. ml.,
en højeste værdi på 270 bakterier pr. ml. og en gennemsnit- lig værdi på 100 bakterier pr. ml.
det fremgik af lekos skrivelse af 8. november 1999, at grænseværdierne for ledningsvand ved
37’c er 20 bakte- rier pr. ml., og at den vejledende grænseværdi for drik- kevandskølere ved
37’c er 200 bakterier pr. ml. leko konkluderede i skrivelsen, at vand fra ledningsnettet
generelt var bakteriefrit, og at der ved tilslutningen af waterworks drikkevandskøler til
ledningsnettet skete en vis eftervækst af bakterier i drikkevandkølerne. eftervæksten i
drikkevandskøleren med filter var dog så lav, at kun 3 ud af 15 prøver udviste en moderat
over- skridelse af den vejledende grænseværdi på 200 bakte- rier pr. ml. gennemsnittet for
køleren med filter var 100 bakterier pr. ml. og dermed generelt under den vej- ledende
grænseværdi på 200 bakterier pr. ml.
forklaringer:
direktør allan feldt har blandt andet forklaret, at han siden 1988 har været direktør i aqua
d'or.
                                               - 4 -
der er normalt flere bakterier og mikroorganismer i kil- devand end i ledningsvand, da
ledningsvand modsat kilde- vand må behandles. til gengæld er aqua d'ors kontrol for
pesticider mere omfattende, end tilfældet er for led- ningsvand. der er efter hans opfattelse
ikke videnskabe- ligt bevis for, at ledningsvand er sundere end kilde- vand.
waterworks udsendte den omtvistede annonce flere gange i løbet af efteråret 2000. det, der
særligt generer ved annoncen, er, at den giver indtryk af, at waterworks vand er renere end
aqua d'ors.
på grund af presseomtalen af forekomsten af bakterier i kildevand har aqua d'or tidligere
markedsført sit reser- voir i kildevandskøleren som udskifteligt og sterilt. reservoiret bliver
produceret i et "clean room" og her- efter indpakket. først ved monteringen hos kunden bliver
reservoiret pakket ud og isat beholderen af en montør iført handsker. indtil kildevandet er
løbet igennem, er reservoiret efter hans opfattelse sterilt. da direktør allan stilling fra
waterworks gjorde aqua d'or opmærk- som på, at reservoiret ikke kunne betragtes som
sterilt, ophørte aqua d'or med sin annoncering for ikke at vild- lede kunderne.
direktør allan stilling har blandt andet forklaret, at han er direktør for og ejer af waterworks.
waterworks har ligesom aqua d'or udlejet og solgt kilde- vandskølere og tilsvarende dunke
med kildevand indtil december 1999, hvor denne aktivitet blev solgt til det holdingselskab, der
også ejer aqua d'or. efter at have solgt denne aktivitet fra gik waterworks over til at sælge
kølere til ledningsvand.
annoncen er alene udsendt én gang den 4. september 2000.
han har ved udformningen af annoncen tydeligt angivet, at der ikke er dunke i waterworks
produkt. på denne måde blev der lagt afstand til de øvrige produkter på marked- et, herunder
kildevandsleverandører, samtidig med, at det blev markeret, at der var tale om et nyt produkt.
det er hans opfattelse, at vandet i waterworks produkt er renere end kildevand. det viser
artikler og tests. ifølge lekos test er bakterieforekomsterne i vandet i waterworks køler da
også under grænseværdierne. da der er ansat professionelle folk til at kontrollere indhol- det af
ledningsvand, er der færre risici ved denne form for vand. der kan yderligere ved kildevand
opstå pro- blemer i form af alger, skimmelsvampe og snegle i kilde- vandsdunkene.
                                                - 5 -
baggrunden for hans henvendelse til aqua d'or i november 1998 var, at waterworks kunder
efter aqua d'ors annon- cering om det sterile reservoir fremførte, at aqua d'ors vand var
renere. på dette tidspunkt leverede waterworks imidlertid vandkølere, der var lige så rene.
anbringender
aqua d'or's advokat har gjort gældende, at det efter vidneforklaringerne må lægges til grund,
at waterworks har ladet annoncen bringe i pressen flere gange.
annoncen er i strid med god markedsføringsskik. den er utilbørlig, urigtig og vildledende.
waterworks har der- for overtrådt markedsføringslovens §§ 1 og 2.
ledningsvand og kildevand er konkurrerende produkter, hvilket kan udledes af, at waterworks
har bistået sine nye kunder med at annullere deres bestående aftaler med aqua d'or for selv at
overtage kunden. reglerne i mar- kedsføringsloven § 2a om sammenlignende reklame er der-
for ligeledes anvendelige. waterworks har overtrådt mar- kedsføringslovens § 2a, idet
annoncen er vildledende og sammenligner waterworks og aqua d'ors produkter på en måde,
der ikke forholder sig objektivt til relevante og konkrete egenskaber. annoncen miskrediterer
og nedvur- derer endvidere aqua d'ors produkt. annoncen angiver således, at der er
mikroorganismer i aqua d'ors kilde- vand modsat waterworks ledningsvand.
waterworks har ikke under sagen sørget for afhøring af et teknisk og sagkyndigt vidne. leko's
undersøgelser kan ikke bruges som bevis for, at ledningsvand er renere end kildevand.
waterworks har derfor på ingen måde dokumen- teret, at waterworks vand er renere end
kildevand.
der er ikke belæg for at hævde, at aqua d'ors annonce- ring om det sterile reservoir har været
misvisende og nedsættende overfor waterworks, eller at aqua d'or i øvrigt ved sin annoncering
har overtrådt markedsførings- lovens § 6a.
ved udmålingen af sagsomkostningerne må retten tage i betragtning, at aqua d'or under
domsforhandlingen havde tilbudt waterworks at hæve sagen, hvis waterworks accep- terede
ikke fremover at benytte den omtvistede annonce.
waterworks advokat har gjort gældende, at waterworks alene har udsendt annoncen den 4.
                                                - 6 -
september 2000, og at aqua d'ors påstand om at ophøre med annonceringen derfor ikke giver
mening, idet waterworks allerede er ophørt med den annoncering, som påstås forbudt.
annoncen er informativ, oplysningsmæssigt korrekt, loyal og i overensstemmelse med
markedsføringsloven. udsagnet om "ingen dunke og renere end kildevand" er ingen ned-
vurdering eller miskreditering. både direktør allan feldt og direktør allan stilling har forklaret,
at der er flere bakterier i kildevand end i ledningsvand, hvil- ket også fremgår af leko's
objektive undersøgelser. annoncen angiver ikke, at ledningsvand er et bedre eller sundere
produkt, men blot at der er et renere produkt, hvilket leko's undersøgelser dokumenterer.
heri ligger ingen nedvurdering af kildevand, men blot en konstate- ring af fakta.
annoncen må læses i sammenhæng. det må ved vurderingen af annoncen tages i betragtning,
at formålet var at tage afstand fra de øvrige aktører på markedet og markere, at waterworks
ikke længere solgte kildevandskølere, men derimod et nyt produkt. den tidligere dårlige omtale
i medierne af bakterieforekomster i kildevand krævede des- uden en markedsføring, der kunne
berolige potentielle kunder. annonceringen henviser i øvrigt til de samme egenskaber renlighed
og hygiejne, som aqua d'or selv har benyttet i aqua d'ors tidligere markedsføring.
for så vidt angår sagsomkostningerne må retten tage i betragtning, at aqua d'or ikke før
processkriftet af 5. juli 2001 har erkendt selv at have annonceret retsstri- digt og erklæret at
ville ophøre hermed. water works har derfor først efter dette tidspunkt kunnet tilbyde aqua
d'or at ophøre med brugen af den omtvistede annonce.
sø- og handelsrettens afgørelse
waterworks udsagn "ingen dunke" og "så er det slut med udgifter til kildevand og håndtering
af kildevandsdunke" i den omtvistede annonce er korrekte, informative og ikke nedvurderende.
disse udsagn er ikke i strid med markedsføringsloven.
udsagnene "renere end kildevand" og "så er det slut med tvivlen om mikroorganismer" må
efter de foreliggende oplysninger, navnlig lekos undersøgelser, ligeledes anses for korrekte.
det må således lægges til grund, at aqua d'ors kildevand (naturligt mineralvand) indeholder
flere bakterier end almindeligt ledningsvand (poste- vand), der i almindelighed efter behandling
er så godt som frit for bakterier. de angivne udsagn kan således efter det oplyste hverken
anses objektivt urigtige eller vildledende, endsige urimeligt mangelfulde. efter en samlet
                                               - 7 -
vurdering findes udsagnene heller ikke utilbør- lige, idet de navnlig ikke miskrediterer aqua
d'ors pro- dukter. retten finder derfor, at den omtvistede annonce- ring ikke overskrider
grænserne for god og loyal mar- kedsføring i markedsføringslovens § 2 og § 2a.
under hensyn bl.a. til de foreliggende oplysninger om parternes forudgående reklamering
finder retten, at
hver part efter omstændighederne bør bære sine egne sagsomkostninger.
       thi     kendes          for     ret:
waterworks aps frifindes.
hver part bærer sine egne sagsomkostninger.
ole marker          elmer         bjarne møgelhøj
                                      (sign.)
                         udskriftens rigtighed bekræftes
                        p. j. v. sø- og handelsretten, den

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
- evh
                                           udskrift
                                               af
                           sø- & handelsrettens dombog
                                          ____________
                                              dom
afsagt den 12. maj 2011
o-7-10
                                      højnæsvej 52 aps i likvidation
                                      mod
                                      ingvartsen arkitekter aps
parternes påstande og sagens problem.
under denne sag har højnæsvej 52 aps i likvidation nedlagt påstand om, at ingvartsen arki-
tekter aps tilpligtes at friholde højnæsvej 52 aps i likvidation for ethvert beløb, som denne
måtte blive pålagt at betale til ejerforeningen højnæsvej 52.
ingvartsen arkitekter aps har principalt påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
parterne er enige om at udskille spørgsmålet om afvisning til særskilt behandling på skrift-
ligt grundlag, og denne del af sagen drejer sig om, hvorvidt en voldgiftsaftale udelukker ad-
                                                -2-
citation i forhold til en tvist, der angår prøvelse af et krav, der er indbragt for skifteretten i
medfør af anpartsselskabslovens § 56, stk. 3.
sagens nærmere omstændigheder er følgende:
højnæsvej 52 aps har på et ikke nærmere angivet tidspunkt ombygget ejendommen høj-
næsvej 52 a-b i rødovre, og efter udstykning i ejerlejligheder blev disse i 2007 solgt til en
række købere, der blev medlemmer af ejerforeningen højnæsvej 52. i juli 2008 blev der af-
holdt en gennemgang på ejendommen, og der blev i den anledning udarbejdet en mangelli-
ste. i et brev af 23. marts 2009 meddelte sælgeren, at selskabet var trådt i likvidation, hvorfor
køberne af ejerlejlighederne blev opfordret til at anmelde krav over for selskabet. ved brev af
11. juni 2009 afviste sælgeren kravene, hvorefter ejerlejlighedsforeningen på vegne af køber-
ne indbragte sagen for skifteretten i medfør af anpartsselskabslovens § 56, stk. 3. den pågæl-
dende sag (hovedsagen) drejer sig om, hvorvidt der er en række mangler ved byggeriet, og
om højnæsvej 52 aps i likvidation er erstatningsansvarlig herfor. der er i forbindelse med
hovedsagen anmodet om syn og skøn.
efter at sagen var indbragt for skifteretten, har højnæsvej 52 aps i likvidation adciteret ing-
vartsen arkitekter aps. disse havde den 4. maj 2006 underskrevet en aftale om teknisk råd-
givning og bistand omkring ejendommen, og det hedder heri om tvister, at disse afgøres »i
henhold til abr 89, pkt. 9.0.1. (byggeriets voldgiftsret)«.
højnæsvej 52 aps i likvidation var et helejet selskab af q-invest holding aps. dette moder-
selskab ejer en række selskaber, som bl.a. opfører og ombygger boligejendomme med hen-
blik på videresalg. moderselskabet ejer således også højnæsvej 46-50 aps, der har forestået
ombygningen på naboejendommen i 2009. ingvartsen arkitekter aps har tilsvarende været
knyttet til dette byggeri, dog uden at der har foreligget en underskrevet aftale herom. arki-
tektfirmaet har efterfølgende udtaget stævning mod højnæsvej 46-50 aps ved retten på fre-
deriksberg med påstand om betaling af yderligere honorar. i forbindelse med den pågæl-
dende sag sendte anpartsselskabets advokat den 15. november 2010 en e-mail til ingvartsen
arkitekter aps’s advokat, hvori det bl.a. hedder:
                                                -3-
       »… der verserer i øjeblikket sag ved sø- og handelsretten mellem e/f højnæsvej
       52 mod højnæsvej 52 aps i likvidation. sagen drejer sig om påståede fejl og
       mangler ved byggeriet på højnæsvej 52, rødovre. ingvartsen arkitekter aps har
       under dette byggeriprojekt været rådgivende- og tilsynførende arkitekt.
       jeg agter på vegne min klient at adcitere ingvartsen arkitekter aps, og jeg vil hø-
       re, om de også repræsenterer ingvartsen arkitekter aps under dette sagsanlæg,
       således at adcitationsstævning til ingvartsen arkitekter aps kan fremsendes til
       dem til frafald af kald og varsel. ...»
denne e-mail er ikke endeligt besvaret af ingvartsen arkitekter aps.
parternes synspunkter.
højnæsvej 52 aps i likvidation har gjort gældende, at voldgiftsklausulen ikke er til hinder
for, at der nedlægges en friholdelsespåstand over for ingvartsen arkitekter aps i forbindelse
med behandlingen af hovedsagen. ingvartsen arkitekter aps har påtaget sig at levere tek-
nisk rådgivning og bistand i forbindelse med en ombygning af naboejendommen højnæsvej
46-50, der havde højnæsvej 46-50 aps som bygherre. ingvartsen arkitekter aps har udtaget
stævning ved retten på frederiksberg med påstand om betaling af yderligere honorar for
rådgivning i den pågældende sag. denne er anlagt ved de almindelige domstole under hen-
visning til, at rådgivningsaftalen ikke er underskrevet, men ingvartsen arkitekter aps har
ageret, som om aftalen var indgået. under denne anden sag er ingvartsen arkitekter aps
endvidere blevet orienteret om, at de ville blive adciteret under nærværende sag og har ikke
protesteret herimod før i forbindelse med svarskriftet i sagen.
da hovedsagen vedrører et krav om erstatning for påståede fejl og mangler ved det byggeri,
som højnæsvej 52 aps i likvidation var bygherre for, og som ingvartsen arkitekter aps
havde påtaget sig at levere teknisk bistand til og tilsyn af, findes det at være hensigtsmæssigt
og rimeligt, at hovedsagen og adcitationssagen behandles samlet og af en instans. proces-
økonomiske hensyn taler ligeledes herfor. krav, der skal behandles af de almindelige dom-
stole, kan henvises til behandling ved skifteretten i forening med en her verserende retstvist,
når procesbesparende og praktiske hensyn taler herfor. dertil kommer, at ansvaret for ing-
                                                 -4-
vartsen arkitekter aps hverken forøges eller formindskes ved, at kravet fremsættes for de
almindelige domstole frem for under voldgift.
højnæsvej 52 aps i likvidation har endelig gjort gældende, at skifteretten er fuldt kompetent
til at afgøre realiteten i hovedsagen, hvorfor skifteretten også på forsvarlig vis kan afgøre ad-
citationssagen. der vil tillige i begge sager kunne hidkaldes sagkyndige dommere.
ingvartsen arkitekter aps har principalt gjort gældende, at sagen skal afvises, da der den 4.
maj 2006 er indgået en gyldig og underskrevet voldgiftsaftale mellem parterne, jf. voldgifts-
lovens § 8, stk. 1. denne aftale er hverken de facto eller stiltiende fraveget. den omstændig-
hed, at ingvartsen arkitekter aps har valgt at anlægge en sag ved retten på frederiksberg
mod højnæsvej 46-50 aps, der således er en anden bygherre og vedrører en anden bygge-
sag, er uden betydning for nærværende sag. den pågældende sag baseres endvidere på en
aftale, der ikke er underskrevet af parterne, og er derfor anlagt ved de almindelige domstole
for at undgå en afvisningspåstand fra modparten. denne har således heller ikke protesteret
herimod. det er endvidere uden betydning, at modparten i en e-mail af 15. november 2010
har orienteret om adcitationsspørgsmålet, og at ingvartsen arkitekter aps ikke har proteste-
ret herimod. denne har derimod i svarskriftet i nærværende sag protesteret imod inddragel-
se i sagen, og dette er således tilstrækkeligt. der er således ikke anført forhold, der kan be-
grunde, at voldgiftsaftalen skal fraviges.
ingvartsen arkitekter aps har subsidiært gjort gældende, at det følger af konkurslovens §
135, at retssager, der rejses af boet, skal anlægges ved de almindelige domstole, medmindre
parterne vedtager behandling ved skifteretten. da der ikke foreligger en sådan aftale, skal
adcitationssagen også af denne grund afvises.
skifteretten skal udtale:
der er mellem sagens parter indgået en gyldig voldgiftsaftale, hvorfor skifteretten ikke er
kompetent til at behandle denne del af sagen.
                                                -5-
herefter, og da det af højnæsvej 52 aps i likvidation anførte ikke kan føre til andet resultat,
finder skifteretten, at denne del af sagen bør afvises.
                                        thi kendes for ret:
sagen mod ingvartsen arkitekter aps afvises.
højnæsvej 52 aps i likvidation betaler inden 14 dage fra dato til ingvartsen arkitekter aps
sagens omkostninger med 12.000 kr.
beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.
                                       torben kuld hansen
                                             (sign.)
                                          ___ ___ ___
                                 udskriftens rigtighed bekræftes
                         p.j.v. sø- og handelsretten, den 12. maj 2011


text:
v001700d – kj
                                         udskrift
                                              af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                        ____________
                                   afsagt den 27. april 2005
v 17/04                       apetito aktiengesellschaft
                              (advokat christian akhøj)
                              mod
                              ankenævnet for patenter og varemærker
                              (kammeradvokaten)
                              procestilvarslet: lännen tehtaadt oyj finland
                                            dom
under sagen skal der tages stilling til, om det danske figurmærke apetit er til hinder for
dansk designering af det internationale varemærke apetito.
påstande
apetito aktiengesellschaft (i det følgende: apetito) har nedlagt påstand om, at ankenævnet
for patenter og varemærker (i det følgende: patentankenævnet) skal anerkende, at registre-
ringen af det internationale ordmærke mp 615850 apetito er gyldig, således som offentlig-
gjort i varemærketidende.
patentankenævnet har påstået frifindelse.
                                                        - 2 -
sagsfremstilling
lännen tehtaadt oyj (i det følgende: lännen) er indehaver af følgende figurmærke, hvori
ordet apetit indgår, som med virkning fra den 23. december 1999 er registreret i det dan-
ske varemærkeregister for klasse 29, 30, 31 og 35:
den 18. marts 2000 har apetito ansøgt om, at danmark må blive designeret for apetitos
internationale ordmærke apetito (mp 615850), og mærket er bekendtgjort i dansk vare-
mærketidende den 23. marts 2001 for en lang række varer, herunder i klasse 5, 29, 30 og 32.
       efter at lännen havde rejst indsigelse, tog patent- og varemærkestyrelsen (i det føl-
gende: styrelsen) den 21. august 2002 lännens indsigelse til følge. af afgørelsen fremgår
bl.a.:
       ”…
       indsigers mærke er et figurmærke bestående af ordet apetit, skrevet i en stil, der minder om
       håndskrift og med et hjerte, der fungerer som prik over bogstavet i. ordet apetit er en uvæ-
       sentlig ændring af det danske ord appetit, der kan angive spiselyst eller at man er sulten.
               det angrebne mærke er ordmærke apetito, der på spansk har betydningen appetit.
       …
       der er tale om to mærker på henholdsvis 6 og 7 bogstaver, hvor den eneste forskel i selve ord-
       delen er, at det angrebne mærke ender på bogstavet o. styrelsen finder derfor, at der er en meget
       stor grad af synsmæssig lighed mellem mærkerne.
               styrelsen finder ligeledes, at der er lydlig lighed mellem mærkerne.
               endelig finder styrelsen, at mærkerne begrebsmæssigt ligner hinanden meget, da de i
       begge tilfælde vil lede tankerne hen på det danske ord appetit.
               der er derfor tale om mærkelighed.
       ...
       parterne er enige om, at der er varesammenfald i klasserne 29 og 30.
               styrelsen finder, at der er tale om artslighed mellem de varer, der er omfattet af indsigers
       registrering i klasse 29 og 30 og ”dietetic foodstuffs for children and the sick” i klasse 5 i det
       angrebne mærke, da der er tale om et overbegreb. eksempelvis vil der være artslighed mellem
       ”brød”, der er omfattet af indsigers registrering og brød til diabetikere, der er dækket af det an-
       førte overbegreb i klasse 5.
               derimod finder styrelsen ikke, at der tale om vareartslighed mellem ”friske frugter og
       grøntsager” i klasse 31 og ”fruit juices” i klasse 32. … da samtidig mærkerne ikke kan siges at
                                                      - 3 -
       være udpræget stærke og desuden ikke er identiske finder styrelsen ud fra en helhedsvurdering
       ikke, at der er tale om vareartslighed.
       konklusion
       der er generelt en sammenhæng mellem mærkelighed og vareartslighed, der betyder, at kravene
       til mærkelighed er mindre, hvis varerne er identiske, ligesom der er mindre strenge krav til va-
       reartslighed, når mærkerne er identiske.
       styrelsen konkluderer, at der er tale om mærkelighed mellem mærkerne, at der er varesammen-
       fald i klasserne 29 og 30, at der er tale om vareartslighed i forhold til klasse 5 i det angrebne
       mærke, men ikke i forhold til ”fruit juices” i det angrebne mærke.
       det angrebne mærke mp615850 apetito ophæves derfor for samtlige varer i klasserne 5, 29
       og 30, men opretholdes for klasse 32. ”
patentankenævnet har den 11. december 2003 stadfæstet styrelsens afgørelse.
parternes synspunkter
apetitos advokat har anført, at orddelen i lännens mærke apetit betyder appetit, det vil
sige ”lyst til at spise”, og således rent beskrivende for egenskaber ved de varer, som registre-
ringen omfatter. mærket savner derfor særpræg, således at orddelen af lännens mærke ikke
har varemærkeretlig beskyttelse. i lännens hjemland, finland, er figurmærket da også regi-
streret med en disclaimer for så vidt angår orddelen. det er derfor udelukkende figurdelen af
mærket, der kan antages at have opnået varemærkeretlig beskyttelse ved registreringen af
figurmærket. da orddelen mangler særpræg, må patentankenævnets afgørelse tilsidesættes,
således at apetitos mærke apetito registreres.
       for det tilfælde, at orddelen af lännens figurmærke ikke findes at savne særpræg, gø-
res det gældende, at sagsøgerens ordmærke apetito ikke er forveksleligt med apetit.
patentankenævnets advokat har anført, at ordet appetit hverken er beskrivende eller en be-
tegnelse for fødevarer eller egenskaber ved disse, men derimod et suggestivt udtryk, der
indirekte henleder opmærksomheden på fødevarer. orddelen af figurmærket apetit har
således tilstrækkeligt særpræg og har ved registreringen opnået beskyttelse for de fødevarer,
for hvilke det er registreret.
       det er overraskende, at apetito kan hævde, at apetit er uden særpræg og derfor ikke
beskyttet gennem registrering, når apetito samtidig påstår, at apetito har tilstrækkeligt sær-
præg til at kunne beskyttes gennem registrering.
                                             - 4 -
       der er nærmest identitet mellem orddelen af de to mærker, der staves og lyder ens, når
bortses fra endelsen o. der er således betydelig lighed mellem de pågældende mærker. idet
der endvidere er sammenfald mellem varerne i klasserne 29 og 30 samt lighed mellem va-
rerne i klasse 5, er der risiko for forveksling mellem mærkerne, jf. varemærkelovens § 15
stk.1, nr. 2. patentankenævnets kendelse er derfor korrekt, og patentankenævnet skal derfor
frifindes.
sø – og handelsrettens afgørelse
ordet appetit anvendes ofte som betegnelse for en persons lyst til at indtage mad, men an-
vendes også om andre lyster. appetit beskriver således ikke en vare eller tjenesteydelse eller
egenskaber herved. lännens figurmærke apetit har således tilstrækkeligt særpræg for de
varer og tjenesteydelser i klasse 29, 30 og 31, for hvilke det er registreret.
       ordet apetit, der er den dominerende del af lännens figurmærke, og det internatio-
nale ordmærke apetito er i realiteten identiske med det danske ord appetit og adskiller sig
alene herfra ved mindre forskelle i stavemåde og udtale. der er betydelig lighed mellem
mærkerne.
       det er ubestridt, at der er varesammenfald i klasserne 29 og 30 samt artslighed mellem
varerne i klasserne 29, 30 og klasse 5.
       idet der er risiko for forveksling mellem mærkerne, herunder at det antages, at apeti-
tos varer har forbindelse til lännen, er lännens figurmærke til hinder for registrering af
ordmærket apetito for klasse 5, 29 og 30, jf. varemærkelovens § 15, stk. 1, nr. 2.
       patentankenævnets afgørelse er således korrekt, og patentankenævnet skal frifindes for
apetitos påstand.
                              thi      kendes for ret
ankenævnet for patenter og varemærker frifindes.
       apetito aktiengesellschaft skal inden 14 dage betale 15.000 kr. i sagsomkostninger til
ankenævnet for patenter og varemærker.
hans havsager                         michael b. elmer                         wöldike bested
               - 5 -
              (sign.)
           ___ ___ ___
udskriftens rigtighed bekræftes
p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
retsmøde den 15. september 2017 i
sag 171/2017
coop danmark a/s
(advokat frank bøggild)
mod
k. h. würtz ved kasper heie würtz
(advokat johan løje)
der fremlagdes ankestævning af 24. juli 2017 fra advokat frank bøggild, svarskrift af 11.
august 2017 fra advokat johan løje, processkrift af 18. august 2017 fra advokat frank bøg-
gild og processkrift af 23. august 2017 fra advokat johan løje.
det fremgår heraf, at coop danmark a/s har anket sø- og handelsrettens dom af 26. juni
2017 til højesteret.
k. h. würtz ved kasper heie würtz har udtalt sig imod, at anke til højesteret tillades.
sø- og handelsretten fandt ved dommen af 26. juni 2017, at coop havde krænket k. h.
würtz’ ophavsrettigheder og overtrådt markedsføringslovens § 1. coop blev dømt til at betale
200.000 kr. i vederlag til würtz. i dommen hedder det bl.a.:
      ”sagens hovedspørgsmål er, om det er en krænkelse af kasper heie würtz’ rettigheder
      efter ophavsretsloven og markedsføringsloven, at coop uden hans tilladelse har anvendt
      würtz’ tallerkner og skåle i deres markedsføring af coops varer i fotos på emballager
      og tilbudsaviser. heri indgår spørgsmålet om, hvorvidt dette porcelæn nyder beskyttelse
      efter ophavsretsloven og markedsføringsloven. hvis der konstateres en krænkelse, op-
      står der spørgsmål om navnlig betaling af vederlag for brugen, og om fotografen, det vil
      sige det adciterede selskab gab, skal friholde coop for kravet.
      sø- og handelsretten finder det på baggrund af skønsmanden, pil bredahls, erklæring
      og forklaring, forklaringen fra kasper heie würtz og besigtigelse af det pågældende
      porcelæn godtgjort, at porcelænet er resultatet af en sådan selvstændig skabende indsats,
      at det som brugskunst nyder beskyttelse efter ophavsretsloven.
                                        - 2 –
beskyttelsen efter ophavsretsloven medfører, at würtz som udgangspunkt har eneret til
at råde over værket ved at fremstille eksemplarer heraf og gøre dem tilgængelige for of-
fentligheden, jf. ophavsretslovens § 2. denne eneret til eksemplarfremstilling omfatter
retten til at gøre værkerne tilgængelige for offentligheden ved fotografering og optryk,
her sket som led i markedsføring af coops varer.
coop skal derfor påvise, at deres brug generelt eller konkret falder ind under en undta-
gelse til ophavsretslovens § 2 om ophavsmandens eneret, for at få ret i deres synspunk-
ter om, at der ikke foreligger en krænkelse.
to dommere (karin schou andersen og mads bundgaard larsen) udtaler herefter:
vi finder ikke, at coop har løftet bevisbyrden for, at der eksisterer en kutyme eller
branchesædvane, som fraviger ophavsretslovens beskyttelse for så vidt angår anvendel-
se i bl.a. reklameaviser af brugskunst, som ikke er velkendt hos den almindelige forbru-
ger, på den måde, at dette kan anvendes uden ophavsmandens samtykke, når det ikke
fungerer som blikfang, men benyttes på en ikke fremtrædende måde som en naturlig del
af miljøet. det bemærkes i den forbindelse, at udtalelsen herom fra kreativitet & kom-
munikation efter sin ordlyd angår spørgsmålet om, hvorvidt det er sædvanligt, at sådan
brug finder sted uden indhentelse af samtykke fra eller betaling til rettighedshaveren.
hvilket meget vel kan være tilfældet efter de afgivne forklaringer herom, som i øvrigt
heller ikke kan danne grundlag for antagelse af en sædvane. der er herved tillige henset
til den modstående erklæring fra design danmark og til, at det kræver stærke holde-
punkter at komme frem til, at ophavsretslovens beskyttelse på dette punkt alene skulle
gælde værker, som er velkendte hos den almindelige forbruger.
for så vidt angår undtagelser til ophavsretslovens § 2 i øvrigt finder vi, at coops brug af
værkerne ikke falder ind under undtagelsen i ophavsretslovens § 23, stk. 3, eller princip-
pet i denne bestemmelse, som omfatter gengivelse af underordnet betydning i aviser,
tidsskrifter, film og fjernsyn af kunstværker, der af ophavsmanden er overdraget til an-
dre.
spørgsmålet er herefter, om coops brug af würtz’ keramik enten generelt eller konkret
falder ind under den ulovbestemte undtagelse til ophavsretsloven, som omfatter navnlig
rent tilfældig og underordnet brug af værkerne (de minimis-princippet). coops brug af
würtz’ værker kan ikke anses for tilfældig i ophavsretslovens forstand, og generelt set
kan brugen heller ikke siges at være af underordnet betydning i de fremlagte reklame-
aviser og på de fremlagte emballager, hvilket også understøttes af skønsmandens erklæ-
ring. dog er der for så vidt angår den brug, der er sket på emballagen for coops og
rainbows hele flåede tomater, partypølser uden skind, hotdogpølser i lammetarm og
laksefilet med urter, tale om en så underordnet del af værket, at der for så vidt angår dis-
se emballager må ske frifindelse. for så vidt angår de øvrige emballager og fotos finder
vi af de anførte grunde, at coop ved den eksemplarfremstilling af kasper heie würtz’
værker, som i øvrigt fremgår af bilag 1, 24 og 25, har krænket kasper heie würtz’ op-
havsret til værkerne. af de samme grunde og under hensyn til, at den væsentligste del af
krænkelsen skete i tiden efter würtz’ henvendelse til coop den 17. december 2012, fin-
der vi endvidere, at der foreligger en overtrædelse af markedsføringslovens § 1. for så
vidt angår ophavsretslovens § 3, stk. 2, finder vi tillige, at denne bestemmelse er over-
                                                - 3 –
      trådt, idet den skete brug efter sin karakter og omfang er egnet til at have virket kræn-
      kende for würtz’ keramikkens anseelse eller egenart.
      würtz har herefter krav på et rimeligt vederlag for den skete eksemplarfremstilling, jf.
      ophavsretslovens § 83 og markedsføringslovens § 20, stk. 3. det er efter den skete be-
      visførelse ikke muligt nøjagtigt at bestemme krænkelsens omfang, men retten lægger
      med det anførte bevisresultat sammenholdt med opgørelsen over emballager i bilag 13
      til grund, at der i hvert fald er tale om mere end 1 mio. emballager eller reklamer. der er
      ikke påvist en tilstrækkelig sammenhæng mellem brugen omfattet af denne sag og de
      fremlagte takster fra copydan. derfor fastsætter vi vederlaget skønsmæssigt ud fra
      krænkelsens karakter, omfang og tidsmæssige udstrækning samt de forklaringer, der er
      afgivet om markedsforholdene. vederlaget fastsættes herved til 200.000 kr. (ud over de
      50.000 kr., som coop betalte til würtz efter sagens anlæg i 2014).
      …
      én dommer (kai wöldike bested) udtaler:
      som det fremgår ovenfor, er jeg enig i, at coop skal påvise, at coops brug generelt eller
      konkret falder ind under en undtagelse til ophavsretslovens § 2 om ophavsmandens ene-
      ret, for at få ret i deres synspunkter om, at der ikke foreligger en krænkelse.
      jeg finder, at coops brug af würtz’ keramik i den foreliggende sag har en karakter af en
      underordnet og tilfældig brug, som falder ind under ophavsretslovens generelle ulovbe-
      stemte undtagelse fra reglerne om eksemplarfremstilling. jeg lægger i den forbindelse
      vægt på, at würtz’ keramik ikke kan anses for velkendt og på, at würtz’ keramik ikke
      anvendes som blikfang i de pågældende reklamer og emballager. keramikken har såle-
      des alene været anvendt på en ikke fremtrædende måde som en naturlig del af miljøet.
      jeg finder endvidere, at det må anses for helt tilfældigt, at den anvendte keramik har væ-
      ret fra netop würtz, hvilket i høj grad understøttes af, at forbrugerundersøgelserne i sa-
      gen viser, at ingen forbrugere af sig selv kan identificere keramikken i den foreliggende
      markedsføring som würtz’, hvilket det i øvrigt kan lægges til grund, at heller ingen hos
      hverken coop eller gab har gjort.
      da der således samlet set er tale om underordnet og tilfældig brug af ikke velkendt – el-
      ler overhovedet genkendelig – brugskunst, finder jeg, at der hverken foreligger en over-
      trædelse af ophavsretsloven eller markedsføringsloven, hvorfor jeg af denne grund
      stemmer for i det hele at frifinde såvel coop som gab.
      der afsiges dom efter stemmeflertallet.”
coop danmark a/s har til støtte for, at betingelserne for anke til højesteret er opfyldt, jf.
retsplejelovens § 368, stk. 5, jf. stk. 4, anført navnlig, at sagen er af principiel karakter og har
generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen og væsentlig samfundsmæssig ræk-
kevidde i øvrigt, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4. sagen angår et principielt spørgsmål vedrø-
rende gengivelse af dele af muligt ophavsretligt og markedsføringsretligt beskyttede brugs-
genstande til at præsentere produkter på emballager og i reklameaviser. spørgsmålet er navn-
                                               - 4 –
lig, om brugen af würtz’ keramik har hjemmel i en ophavsretlig og markedsføringsretlig ku-
tyme, og hvad rækkevidden og afgrænsningen af en sådan kutyme er. der er endvidere
spørgsmål om, hvorvidt brugen er berettiget efter det ophavsretlige de minimis-princip, der er
ulovreguleret, men delvis udtrykt i ophavsretslovens § 23, stk. 3, og principperne heri. de mi-
nimis-princippet og ophavsretslovens bestemmelser skal fortolkes i lyset af infosoc-direktivet
(2001/29/ef), jf. præamblens betragtning 35 in fine og artikel 5, stk. 3, litra i og o. der fore-
ligger ikke eller kun i yderst begrænset omfang retspraksis, der fortolker rækkevidden af de
anførte regler. de domme, som würtz har henvist til, tager ikke stilling til de centrale princi-
pielle problemstillinger. måtte ankesagen falde ud til fordel for rettighedshaverne, vil det have
væsentlige konsekvenser for reklamebranchen, professionelle fotografer og detailhandlen i re-
lation til de praktiske og retlige muligheder for at bruge regi, men også med hensyn til brug af
de eksisterende fotodatabaser. også spørgsmålet, hvordan et muligt vederlagskrav efter op-
havsretslovens § 83 og markedsføringslovens § 20 (nu § 24) skal beregnes i en situation, hvor
hverken licensbetragtninger eller markedsforholdene er væsentlige pejlemærker, er af princi-
piel og generel betydning.
k. h. würtz ved kasper heie würtz har anført navnlig, at sagen ikke angår spørgsmål af prin-
cipiel karakter, og at sagen ikke har generel betydning for retsanvendelsen på området. der
verserer ikke andre sager ved domstolene om tilsvarende problemstillinger, og sagens resultat
vil ikke få væsentlig samfundsmæssig rækkevidde, idet resultatet kun vil have betydning for
et fåtal af rettighedshavere. det væsentligste spørgsmål i sagen er, hvilken konsekvens det
skal have, at coop efter henvendelse fra würtz oplyste at ville ophøre med brugen af kera-
mikken, og at dette ikke skete. spørgsmålet om eksistensen af kutyme vedrørende anvendelse
af brugsgenstande som regi er underordnet og beror i øvrigt på en konkret bevisbedømmelse.
coops udsagn om, at der består en udbredt praksis, hvorefter brugsgenstande uden tilladelse
lovligt kan anvendes som regi, er udokumenteret. der er tidligere taget stilling til spørgsmålet
om anvendelse af tredjemandsprodukter som regi i virksomheders og supermarkeders mar-
kedsføring af egne produkter, og retstilstanden er klar, jf. bl.a. ufr 2012.3076 sh og ufr
2007.1350 v. der er ikke tvivl om fortolkningen af de minimis-princippets rækkevidde, og
der er alene tale om en konkret bevismæssig afvejning af, om det beskyttede værk fremtræder
bagatelagtigt i den anvendte sammenhæng, jf. bl.a. ufr 1997.691 h. infosoc-direktivet æn-
drer ikke på, at det i dansk ret fastslåede de minimis-princip fortsat gælder i danmark.
                                                   - 5 –
efter votering besluttede dommerne poul dahl jensen, henrik waaben og hanne schmidt at
meddele tilladelse til anke af dommen til højesteret i medfør af retsplejelovens § 368, stk. 6,
1. pkt., jf. stk. 4, 2. pkt., da sagen rejser et principielt spørgsmål om adgangen til at anvende
regi på fotos på emballage og i tilbudsaviser. endvidere må sagens udfald antages at kunne få
generel betydning for retsanvendelsen inden for ophavsretsområdet.
sagen udsat i 3 uger til den 6. oktober 2017 på k. h. würtz’ svarskrift ad realiteten.


text:
‐ jf
                                           udskrift
                                                af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 21. december 2007 afsagde retten i sagen
v 10‐07                         general biscuits belgie n.v.
                                (advokat mads marstrand‐jørgensen)
                                mod
                                ankenævnet for patenter og varemærker
                                (kammeradvokaten ved advokat charlotte jakobsen)
                                hovedinternvenient: house of prince a/s
                                (advokat erling borcher)
følgende
                                              dom:
indledning
sagens spørgsmål er om house of prince a/s der er indehaver af ordmærket prince
registreret for varer i klasse 34: cigaretter og klassehovedet for klasse 34, med rette kan
modsætte sig general biscuits belgies ansøgning om registrering af ordmærket prince
for varer i klasse 29, 30 og 32 under henvisning til at registrering og brug af ordmærket
prince vil medføre en utilbørlig udnyttelse af og skade på house of princes mærkes
                                                ‐2‐
særpræg og renommé.
      general biscuits indgav den 11. november 1997 en ansøgning om regi‐
strering af ordmærket prince for klasse 29, 30 (herunder kiks (søde eller salte))
og klasse 32. varemærket blev registreret den 11. januar 2005 (vr 2005 00147).
      den 22. marts 2005 fremsatte house of prince indsigelse mod registreringen under
henvisning til at selskabets mærke, prince, vr 1963 02921 og vr 1981 02964, var
særdeles stærkt indarbejdet og velkendt i danmark, og at brugen af et identisk yngre
mærke for varer i klasserne 29, 30 og 32, ville medføre en utilbørlig udnyttelse af
indsigermærkets særpræg og renommé, jf. varemærkelovens § 4, stk. 2 og § 15, stk. 4, nr.
1.
      general biscuits bestred ikke at house of princes mærke var velkendt, men bestred
at det var så velkendt at beskyttelsen kunne udstrækkes til at omfatte levnedsmidler.
patent‐ og varemærkestyrelsens afgørelse
af styrelsens begrundelse for sin afgørelse fremgår at det blev lagt til grund at prince er
et velkendt varemærke for cigaretter, og at det nyder en udvidet beskyttelse efter
varemærkelovens § 15, stk. 4, nr. 1.
      general biscuits’ prince var registreret for levnedsmidler, og det var styrelsens
opfattelse at disse varer adskiller sig betydeligt fra cigaretter som house of princes mærke
er velkendt for.
      hertil kom at varerne som udgangspunkt ikke erhverves i samme købssituation, da
cigaretter oftest er en ekspeditionsvare mens levnedsmidler er en selvbetjeningsvare.
      endvidere fandtes ved søgning i styrelsens varemærkeregister en række registre‐
ringer hvori mærkedelen prince indgår. prince er således ikke fuldstændigt entydigt
forbundet med house of prince, hvorved house of prince ikke kan gøre krav på en
beskyttelse over for alle varer.
      den betydelige forskel i varerne samt det forhold at flere virksomheder har prince
registreret i forskellige klasser, medførte efter styrelsens mening at der ikke var risiko for
at der ved brug af det yngre mærke for levnedsmidler ville blive skabt en forbindelse
mellem mærkerne i kundekredsens bevidsthed.
      på denne baggrund var det styrelsens opfattelse at brugen af det angrebne mærke
ikke ville medføre en utilbørlig udnyttelse af eller skade på house of princes velkendte
mærkes særpræg eller renommé. indsigelsen blev derfor ikke taget til følge.
                                                    ‐3‐
ankenævnet for patenter og varemærkers afgørelse
ankenævnet traf den 30. november 2006 følgende afgørelse:
               ”ankenævnet anser det for godtgjort, at indsigers ordmærke prince på
       registreringstidspunktet var velkendt her i landet, jf. varemærkelovens § 15, stk. 4,
       nr. 1. indehavers brug af et identisk ordmærke for en række varer i klasserne 29,
       30 og 32 indebærer efter ankenævnets opfattelse en sådan utilbørlig udnyttelse
       eller skade af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, at nævnet tager
       klagen til følge.
               herefter bestemmes:
               styrelsens afgørelse omgøres, og registreringen af vr 2005 00147 ophæves.”
påstande
general biscuits anlagde sag den 17. januar 2007. general biscuits’ påstande er principalt
at ankenævnet for patenter og varemærker skal anerkende at dansk
varemærkeregistrering, vr 2005 00147 (va 1997 05628) prince skal registreres endeligt,
subsidiært at ankenævnet for patenter og varemærker skal anerkende at dansk
varemærkeregistrering, vr 2005 00147 (va 1997 05628) prince skal registreres endeligt
for så vidt angår vareklasse 30 for kiks (søde eller salte) med eller uden overtræk og/eller
smagsstoffer.
ankenævnet for patenter og varemærker har påstået frifindelse.
house of prince har nedlagt følgende påstand: general biscuits belgie n.v. skal
anerkende at registreringen af varemærket vr 2005 00147 prince med rette er ophævet
af ankenævnet for patenter og varemærker.
sagens øvrige oplysninger
de klasser for hvilke general biscuits’ prince søges registreret, er følgende:
       klasse 29: kød, fisk, skinke, fjerkræ og vildt; delikatessevarer (ikke indeholdt i andre
klasser); konserverede, tørrede og kogte frugter og grøntsager, geleer, syltetøj, frugtpure, frugtmos,
frugtsauce; suppe; konserves fremstillet helt eller delvis af kød, fisk, skinke, fjerkræ, vildt eller
delikatessevarer; konserverede, tørrede, kogte eller frosne færdigretter fremstillet helt eller delvis
                                                      ‐4‐
af kød, fisk, skinke, fjerkræ, vildt eller delikatessevarer; søde eller salte snacks fremstillet af
kartofler med eller uden tilsætning af smagsstoffer, kartoffelchips; snacks i form af små stykker
tilberedt svinekød; mælk, mælkepulver, geleret og pisket mælk tilsat smagsstoffer;
mælkeprodukter, nemlig mælkedesserter, yoghurt, drikkeyoghurt, mousser, cremer og fløde,
creme‐og flødedesserter, frisk fløde, smør, ostepasta, ost, lagret ost, skimmelost, ulagret frisk ost,
ost i lage, hytteost, drikkevarer fremstillet hovedsagelig af mælk eller mejeriprodukter; frosne
mælkevarer, gærede mælkevarer; spiselige olier, olivenolie, spisefedt.
        klasse 30: kaffe, the, kakao, kaffebaserede drikkevarer, kakaobaserede drikkevarer;
chokoladebaserede drikkevarer; sukker, ris, tapioka; mel, pier (søde eller salte), pizzaer, tærter
(søde eller salte); pasta (med eller uden smagsstoffer og/eller fyld), næringsmidler af korn,
morgenmadsprodukter; tilberedte retter helt eller delvis fremstillet af pasta; færdigretter helt eller
delvis fremstillet af dej; brød, tvebakker; kiks (søde eller salte), vafler, kager, konditorkager,
wienerbrød og butterdejsbrød, alle førnævnte varer med eller uden overtræk og/eller fyld og/eller
smagsstoffer; salte eller søde snacks sammensat af kiks, kage, dej, herunder butterdej, eller
pandekagedej; spiseis, frossen creme; honning, salt sennep, eddike, herunder vineddike, saucer
(krydrede eller søde), pastasauce, krydderier.
        klasse 32: mineralvand og kulsyreholdige vande (med eller uden mineraler), frugt‐ og
grøntsagsjuice, frugt‐ eller grøntsagsbaserede drikke, lemonade, tonicvand, ingefær‐drikke,
sorbeter (drikkevarer), præparater til fremstilling af drikkevarer, saft til drikkevarer, ikke‐
alkoholhol‐dige frugt‐ og grøntsagsekstrakter, ikke‐alkoholholdige drikke indeholdende en mindre
andel af mejeriprodukter, ikke‐alkoholholdige drikke indeholdende en mindre andel af
mælkegæringsmiddel.
cigaretmærket prince blev lanceret i 1957 og blev genstand for omfattende reklamering
indtil der med virkning fra 1. januar 2002 blev indført forbud mod tobaksreklamer. som
det fremgår af en erklæring af 2005 fra organisationen tobaksindustrien, er prince det
største cigaretmærke i danmark med en markedsandel på mere end 55% gennem de
seneste 11 år. tobaksindustrien anførte at prince i en lang årrække har været særdeles
velkendt blandt rygere såvel som ikke‐rygere i danmark, og prince er stadig trods
reklameforbuddet et af de mest velkendte varemærker overhovedet i danmark.
        på tidspunktet hvor general biscuits indgav ansøgning om registrering af prince,
havde house of princes prince‐mærke en markedsandel på 57%, jf. årsrapport 1995/96
fra house of prince a/s. det følgende år var markedsandelen 57%.
        der er et højt kendskab til mærket: i andet kvartal 1992 erklærede 99% af de
adspurgte i en gallup‐undersøgelse at de kendte prince. efter undersøgelse foretaget af
                                                          ‐5‐
aim nielsen i 1994 kendte 98,8% prince. i 1995 var tallet 99,2%. i 1996 var tallet i en
gallup‐undersøgelse 93,9% (uhjulpet). en oversigt udarbejdet af gallup i 1998 viste et
totalkendskab (hjulpet eller uhjulpet) på mellem 98% og 99% ved forskellige
undersøgelser i 1996‐1998.
       en top of mind‐undersøgelse (hvilket produkt kommer de til at tænke på når de
hører ordet prince?) foretaget af aim nielsen i 2004 viste at 91% af samtlige (rygere, ikke‐
rygere og tidligere rygere) svarede cigaretter, mens 1% svarede kiks.
       ved brev af 24. marts 1998 til house of prince meddelte general biscuits’ danske
patentagent at general biscuits agtede at anvende prince i danmark for varer i klasse
29, 30 og 32. det førte til forhandlinger mellem parterne der afsluttedes i 2003.
       der er fremlagt oplysninger om en række danske registreringer (nationale og mp‐
designationer) af mærker med prince som figur‐ og ordmærker, herunder såvel rene
registreringer med prince som registreringer med prince i sammensætninger.
adskillige af disse registreringer tilhører general biscuits eller house of prince, men der
er også prince‐mærker tilhørende tredjemænd fx prince <fig> tilhørende prince
concept, the prince <w> tilhørende david austin og en række figur‐ og ordmærker
såsom prince albert, prince charming, prince of denmark, black
prince, prince de malte, prince igor, blue prince. et prince‐mærke vr
198602181 <w> tilhører prince sports group efter aftale med house of prince; mærket er
registreret bl.a. for ketchere. et andet prince‐mærke er for
projektstyringsværktøjer/projektledelsesmetoder
oversigt: mp og danske nationale registreringer.
registreringer, som indehaves af tredjemand
sagsøgers registreringer (udeladt)
sagsøgers registreringer, hvor der er nedlagt indsigelse
hovedintervenientens registreringer (udeladt)
udgåede registreringer
reg. nr.            indehaver                       mærketekst          klasser
mp157091            montres tudor                   tudor prince <w>    14
mp660363            prince concept                  prince <fig>        09
mp722517            fürstliche von….                prince bismarck <w> 33
mp739231            david austin                    the prince <w>      31
                                    ‐6‐
vr192401220 sa ed laurens       prince de monaco<w>      34
vr192700946 r.j. reynolds       prince albert <fig>      34
vr194600505 jmtm inc.           prince albert <fig>      34
vr194601651 toms gruppen        prince charming          30
vr194800724 fdb                 prince of denmark <fig> 33
vr195100461 fdb                 prince of denmark <fig> 33
vr195201713 the drambuie liq..  prince charles edwards…33
vr195501955 maskinfabrikken     prince <fig>             07
vr195700335 barton & guest…     prince noir <w>          33
vr195700336 barton & guest…     princde blanc <w>        33
vr195800088 unilever            prince marhacelli <fig> 03
vr196001905 stanwell a/s        royal prince <w>         34
vr196100833 electrolux          crystal prince <w>       11
vr196300828 toms gruppen        black prince <w>         5, 30
vr196800194 soc. veuve paul,,,  prince de malte <fig>    33
vr196803061 wolfschmidt ltd.    prince petrov <fig>      34
vr197000928 meilland int.       prince igor <w>          31
vr197001166 diversa             prince de paris <w>      33
vr197200458 h. mounier          prince hubert de polignac…33
vr197203654 suishin…..          prince suishin <w>       33
vr197502809 md foods            prince of denmark <fig> 29
vr197501056 bongrain            le petit prince de france <w>             29
vr197700782 etab. nicolas       cuvée du prince d’harnezan                33
vr197701839 th. ruys            blue prince <w>          31
vr197802206 kwintet a/s         prince <fig>             25
vr198003360 prince manuf.       prince <fig>             18, 28
vr197803816 fdb                 prince, of scotland <w> 33
vr198001342 a. moueix & fils    prince de guyenne <w>    33
vr198301446 e. butler vintners  highland prince <w>      33
vr198203818 les grands chais    prince laurent <fig>     33
vr198402917 diane von fürstenb. prince egon <w>          03
vr198602181 prince sports group prince <w>               25, 28
vr198500962 prince manuf        prince woodie <w>        28
vr198604050 hovedintervenient   prince of blends <fig>   03 05 10 29 30 33
vr198903002 prince manuf        prince pro staff <fig>   25
vr198907833 husqvarna ab        prince <w>               07
                                             ‐7‐
vr199003993 cave cooperative             prince alexandre <fig>      33
vr199006879 prince manuf.                prince <fig>                18 25 28
vr199208727 prince gardner               prince gardner <w>          09 18
vr199200030 narvik s.a.                  prince olaf <w>             29
vr199207295 narvik s.a:                  prince olaf de narvik <fig> 29
vr199407053 comite economique            prince de bretagne <fig> 29 31
vr199800199 le prince jardinier          le prince jardinier <fig> 03 08 25 28 31
ohim’s indsigelsessag
i ohim’s indsigelsessag b 705 865 traf indsigelseskontoret den 21. juni 2006 afgørelse om
registrering af følgende figurmærke som general biscuits havde søgt registreret den 7.
januar 2003:
                                                      ‐8‐
indsiger var house of prince der gjorde gældende at general biscuits’ mærke ville være i
strid med art 8, stk. 5 i varemærkeforordningen. indsigelseskontorets konklusion var
følgende:
        ”det er ikke dokumenteret at det ansøgte varemærke kan drage utilbørlig fordel af det ældre
mærkes særpræg eller renommé, eller at det kan skade det. der er derfor ingen grund til at tage
stilling til en risiko for uberettiget brug fra det ansøgte mærke.”
        afgørelsen er påklaget til ohim’s appelkammer.
forklaringer
administrerende direktør for lu scandinavia a/s, michael schiedel, har forklaret at lu
scandinavia er et datterselskab af general biscuits og datterdatterselskab af danone.
koncernen har hovedområderne vand, kiks og yoghurt. lu scandinavia har i danmark
en markedsandel på 22% for kiks. prince‐kiksen blev første gang markedsført i
danmark i 1955 under betegnelsen prinzenrolle. i 1997 besluttede general biscuits at
prinzenrolle i hele europa skulle markedsføres under prince‐mærket. markedsføringen
af kiksen er rettet mod børnefamilier. kiksen kan findes i 98% af
dagligvareforretningerne. lu scandinavia sælger ikke direkte til kiosker, men indirekte
ved at kioskejere indkøber kiksene, herunder prince, i supermarkeder og metro. kiksen
findes således også i kiosker hvorfra der sælges tobaksvarer, herunder prince. prince‐
kiksen er den næstmest solgte kiks af de ca. 800 kiks der findes på det danske marked. på
alle pakninger findes en prinsefigur som har ændret sig noget gennem tiderne. kiksen er
velkendt i danmark; kendskabsgraden (hjulpet) er 84%. kendskabet til kiksen og måden
man spiser den på, går i arv i børnefamilier. vidnet har ikke kendskab til en
sammenhæng mellem kiksespisning og cigaretrygning. lu scandinavias
markedsføringsbudget har i en række år ligget på ca. 11 mio. kr. om året.
marketingdirektør peter willumsen, house of prince, har forklaret at han er ansvarlig for
salg og markedsføring i skandinavien og baltikum.
        salget af prince i danmark ligger på 3,1 mia. kr. med afgift, 852 mio. kr. uden
afgift, svarende til 2,679 mia. stk., dvs. 141 mio. pakker om året eller 388.000 pakker om
                                                  ‐9‐
dagen.
      prince er det bedst kendte cigaretmærke i danmark og har en dobbelt så stor
omsætning som cocacola. markedsandel var stabil på godt 50% indtil for tre år siden
hvor der kom priskonkurrence der førte til at andelen nu er på 32,5%. prince sælges fra
godt 24.000 butikker i danmark, supermarkeder, kiosker, benzinstationer osv.
      prince er et kvalitetsprodukt der stort set ikke har ændret sig siden
introduktionen i 1957. cigaretten udmærker sig bl.a. ved at man anvender tobak af en høj
kvalitet der lagres i 2‐3 år.
parternes argumenter
general biscuits bestrider ikke at house of princes varemærke prince i danmark er
velkendt for cigaretter, og at dette var tilfældet på såvel ansøgnings‐ som
registreringstidspunktet, men den omstændighed at det ældre varemærke er kendt, er
ikke tilstrækkeligt til at varemærkelovens § 15, stk. 4, nr. 1, jf. varemærkedirektivets
artikel 5, stk. 2, finder anvendelse. det kræver desuden at det anfægtede varemærke
anvendes uberettiget, dvs. a) at brugen af general biscuits’ varemærke ville medføre en
utilbørlig udnyttelse af house of princes varemærkes særpræg, b) at brugen af general
biscuits’ varemærke ville medføre en utilbørlig udnyttelse af house of princes ældre
varemærkes renommé, c)at brugen af general biscuits’ varemærke ville skade house of
princes ældre varemærkes særpræg eller d) at brugen af general biscuits’ varemærke ville
skade house of princes ældre varemærkes renommé.
      med hensyn til de vurderinger og overvejelser der skal gøres i denne forbindelse
kan der henvises til ohim’s omfattende vejledninger på området, opposition guidelines,
part 5, trade marks with reputation, særlig pkt 3.3.1. detriment to distinctiveness
(dilution):
      the distinctiveness of the earlier trade mark will be detrimentally affected if the public
      ceases to associate it with a given range of goods or services originating from a single source
      and starts associating it with different goods, having distinct origins. such an association can
      dilute the trade markʹs ability to identify a single undertaking, without this necessarily
      resulting in confusion as to origin, and is likely to diminish its capacity to stimulate the
      desire of the public to buy the products for which it is registered.
      such a situation is commonly known as ʺdilution by blurringʺ, and occurs when the trade
      mark is no longer capable of evoking in the mind of the public an immediate association
      with the products it covers. this capacity may be reduced or lost by the fact that persons
      other than the proprietor use the same or a similar sign for products other than those for
                                                     ‐ 10 ‐
       which it is registered. this leads to an erosion of distinctive character caused by the
       proliferation of ʺparasiticʺ marks which, although not debasing the original trade mark, are
       so numerous that they may deprive the trade mark of its distinctive character and hence of
       its attractiveness.
       such an erosion of distinctiveness cannot simply occur where the earlier mark has a
       reputation and is identical with or similar to the mark applied for, as this would involve an
       automatic and indiscriminate recognition of a likelihood of dilution for all trade marks of
       repute and would negate the purpose of the condition of proving detrirns n t. in addition,
       the earlier mark must possess an exclusive character, in the sense that it should be
       associated by the consumers with a single source of origin, since it is only in this case that a
       likelihood of detriment to distinctiveness may be envisaged.
i forbindelse med omtale af sagen, r 283/1999‐3, hollywood/hollywood hedder
det af betydning for den foreliggende problemstilling:
               “thus, if the applicant shows that the earlier sign is commonplace and is already used
       by different undertakings in various sectors of the market, he will also have successfully
       refuted the existence of a likelihood of dilution. … similarly, it will be difficult to accept that
       the attractiveness of the earlier mark risks being diluted if its inherent distinctiveness is not
       very strong. … this will be particularly true where the respective goods are so far removed
       from each other that a possibility of association between them is even less probable.”
der kan videre henvises til følgende bemærkninger om detriment to repute, taking
unfair advantage of distinctiveness, og særligt taking unfair advantage of repute hvor det
hedder:
               “the notion of unfair advantage of repute covers situations where the application may
       profit from the renown of the opponentʹs brand by unduly exploiting its prestige. the
       difference from unfair advantage of distinctiveness is that this kind of misappropriation is
       more concerned with the quality image of the mark and less with its attractive force.
               such a risk will be particularly high where the earlier mark has acquired not only a
       high degree of recognition amongst consumers, but also a ʺgoodʺ or ʺspecialʺ reputation, in
       the sense that it reflects an image of excellence, reliability or quality, or some other positive
       message, which could positively influence the choice of the consumer as regards goods of
       other producers.
               such an added value to the markʹs reputation has to be abundantly clear from the
       evidence on file and should not be merely assumed.”
 og endelig til 3.4.2. burden of proof:
               “as also mentioned in section 111.1.4.2. above, article 74(1) ctmr requires the
       opponent to put forward and prove all the facts on which his opposition is based. thus, the
       opponent bears the burden to show, within the period he has for completing the
       substantiation of his opposition, that the actual or future use of the application has caused,
       or is likely to cause, detriment to the distinctiveness or the repute of the earlier mark, or that
       it has taken, or is likely to take, unfair advantage thereof.”
                                              ‐ 11 ‐
a) ordet prince er ikke i sig selv specielt særpræget eller eksklusivt. der er som påvist
en række andre mærker med prince på det danske marked. prince anvendes
almindeligvis for at antyde noget kongeligt eller på anden måde ophøjet og er således
anprisende.
b) en renommékrænkelse ville forudsætte at varen har en særlig høj kvalitet, pålidelighed
eller luksuspræg. prince‐cigaretterne har hverken usædvanlig høj kvalitet, status eller
pris og har derfor ikke renommé i lovbestemmelsens forstand. en krænkelse af et
renommé forudsætter at anvendelsen af det lignende mærke for andre varer ville være
krænkende, nedsættende eller upassende i forhold til det ældre mærke. et mærke for en
kiks er ikke i stand til at være krænkende osv. for et cigaretmærke; tværtimod vil de fleste
producenter af levnedsmidler nødigt sættes i forbindelse med et sundhedsskadeligt
produkt som en cigaret.
       prince for kiks kan ikke drage utilbørlig fordel af prince for cigaretter. der er
ikke knyttet en særlig værdi til cigaretmærket.
       der består ingen særlig forbindelse mellem de to slags varer sagen drejer sig om,
således at ”brand extension” af cigaretmærket ville være naturlig eller blot mulig. der
kendes ikke eksempler på at et cigaret‐ eller tobaksmærke har foretaget brand extension
til fødevarer. i øvrigt har forbuddet mod tobaksreklamer som konsekvens at
tobaksmærker ikke må bruges for andet end tobak.
c) at et velkendt mærkes særpræg kan skades, forudsætter at det velkendte mærke kun
indehaves af og kontrolleres af en virksomhed således at andre virksomheder ikke også
anvender det identiske mærke. på det danske marked anvendes mærket prince som
nævnt også af andre end house of prince.
d) der består ikke et renommé der kan skades af general biscuits’ varemærke. en skade
på renommé ville foreligge hvis brugen af general biscuits’ varemærke gengav house of
princes varemærke i en obskøn, nedsættende eller upassende sammenhæng eller hvis
mærket blev brugt på en måde som er uforenelig med house of princes varemærkes
specielle image. noget sådant foreligger ikke.
       om ankenævnets afgørelse bemærkes at nævnet har misforstået reglerne når det
anføres at registreringstidspunktet skulle være afgørende. ankenævnets begrundelse er
                                              ‐ 12 ‐
fuldstændig intetsigende og strider mod forvaltningslovens § 24, stk. 1, 2. pkt. general
biscuits nedlægger dog ikke påstand om ugyldighed.
       endelig har ankenævnet overset general biscuits’ subsidiære påstand ved sagens
behandling for ankenævnet, svarende til den subsidiære påstand i den foreliggende sag.
ankenævnet har anført at nævnets kendelse af 30. november 2006 er lovlig og gyldig af de
af ankenævnet anførte grunde. kendelsen lider ikke af formelle mangler. ankenævnet har
i kendelsen berettiget lagt vægt på registreringstidspunktet frem for
ansøgningstidspunktet ved vurderingen af varemærket princeʹs velkendthed. under
alle omstændigheder har det ingen betydning om der er lagt vægt på
registreringstidspunktet og ikke ansøgningstidspunktet for general biscuits bestrider ikke
at varemærket prince er velkendt for cigaretter såvel på ansøgnings‐ som på
registreringstidspunktet.
       ankenævnet har henvist til de relevante retsregler i henhold til hvilke afgørelsen er
truffet. nævnet har i sin begrundelse forholdt sig til de af general biscuits ansøgte
vareklasser 29, 30 og 32.
       afgørende for om general biscuits’ varemærke skal registreres, er om brugen af det
yngre varemærke vil medføre en utilbørlig udnyttelse af eller skade på house of princes
ældre varemærkes særpræg eller renommé.
       kravet om utilbørlighed er et objektivt krav der ikke forudsætter at udnyttelsen er
tilsigtet af den krænkede part. kravet forudsætter blot at det yngre mærkes brug af det
velkendte (ældre) mærke giver en indbygget opmærksomhedseffekt. det er således end
ikke et krav at house of prince skal dokumentere at kundekredsen tidligere har skabt en
forbindelse mellem mærkerne. det er tilstrækkeligt at det sandsynliggøres at dette kan
blive tilfældet, jf. ohimʹs opposition guidelines punkt 5.3.4.
       varemærket prince er godtgjort at være et særdeles stærkt mærke det er derfor
lettere at opfylde betingelserne i varemærkelovens § 15, stk. 4, nr. 1, end det ellers ville
være tilfældet. ankenævnet skal ikke påvise at der foreligger en faktisk og aktuel
krænkelse af det ældre varemærke, men blot kunne fastslå at der foreligger en risiko (her
som i det følgende forstås ved risiko en reel eller ikke hypotetisk risiko) for utilbørligt
udnyttelse eller skade, jf. præmis 40 i spa‐finders‐dommen, dom af 25. maj 2005 i
sagen t‐67/04.
                                              ‐ 13 ‐
       vedrørende a) og b), utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg og
renommé, bemærkes at ”brand extension” som nævnt af ankenævnet kan forekomme.
prince‐cigaretter og general biscuits’ produkter købes typisk i de samme butikker,
uanset om det er i supermarkeder, kiosker eller på tankstationer, ligesom de begge
indtages i nydelsessituationer. der foreligger således en risiko for utilbørlig udnyttelse.
       ankenævnet bestrider ikke at der en betydelig forskel i varerne, men formålet med
varemærkelovens 15, stk. 1, nr. 4, er jo netop at give indehaveren af et velkendt
varemærke en udvidet beskyttelse også for andre varekategorier. såfremt bestemmelsen
var udelukket fra at finde anvendelse alene under henvisning til den begrundelse at der
ikke var tale om sammenlignelige varer der ikke kunne købes i samme købssituation, ville
bestemmelsens anvendelsesområde være betydeligt indskrænket.
       det må antages at prince‐cigaretter har en høj kvalitet og et luksuspræg. før
indførelsen af den særlige lovgivning vedrørende reklame for tobaksvarer i 2001 blev
prince‐cigaretterne således i vidt omfang markedsført som en luksusvare i modsætning
til eksempelvis corner og north state.
       begrænsningen i adgang til markedsføring af tobaksvarer medfører naturligvis ikke
at et tobaksmærke ikke har krav på samme varemærkeretlige beskyttelse som alle andre
varemærker.
       c) ved skade på det ældre varemærkes særpræg forstås den skade der kan opstå,
når det ældre varemærke ikke længere kan skabe en umiddelbar forbindelse til de varer,
som det er registreret og anvendes for. denne risiko omfatter således det ældre
varemærkes ʺudvandingʺ eller ʺgradvise svinden bortʺ igennem en opløsning af
varemærkets identitet og bekendthed i offentlighedens bevidsthed, jf. ef‐domstolens
dom af 22. marts 2007 i sag t‐215/03 (varemærket vips), præmis 37. på det danske
marked findes en gyldig registrering af ordmærket prince som house of prince ikke
ejer, nemlig varemærkeregistreringen vr 1986 021181, som benyttes for ketsjere,
registreret af prince sports group inc. i henhold til samtykke fra house of prince.
derudover har der været en udløbet registrering af ordmærket prince uden tilføjelse af
andre ord. house of prince a/s har således en eksklusiv position i danmark med hensyn
til ordmærket, og som nævnt ovenfor er der en risiko for utilbørlig udnyttelse eller skade
af det ældre varemærke, såfremt det tillades general biscuits at registrere det samme
ordmærke som house of prince.
                                                ‐ 14 ‐
       d) med hensyn til spørgsmålet om skade på det ældre varemærkes renommé skal
blot anføres at prince er et af de mest kendte og udbredte mærker i danmark. general
biscuits’ anvendelse af mærket prince vil kunne medføre en opfattelse hos forbrugerne
om at der er samhørighed mellem produkterne.
       når et varemærke er særdeles velkendt, består der ligeledes efter praksis beskedne
krav til sammenhængen mellem produktgrupperne og der skal ikke meget til at det
antages at der hos de relevante kundegrupper skabes en forestilling om en sammenhæng
mellem produkterne som må føre til at det fastslås at der foreligger en utilbørlig brug i
forhold til house of princes mærkes særpræg og renommé. der henvises til u 1997.795
shd (after eight), u 1991.697 h (coca‐cola) og chevy‐dommen, dom af 14.
september 1999 i sag c‐375/97, der i præmis 30 bl.a. i forbindelse med bemærkning om
den nationale rets undersøgelse af om den anden betingelse i direktivets artikel 5, stk. 2,
nemlig at der uden skellig grund påføres det ældre mærke skade, anfører at jo større
varemærkets særpræg og renommé er, desto lettere vil en skade kunne antages at
foreligge.
       det bør derfor fastslås at der er en risiko for skade på prince’s renommé hvis det
tillades general biscuits at markedsføre sine kiks mv. under prince: house of princes
produkt med tilknyttede livsstilsassociationer og eksklusive karakter devalueres ved en
samtidig markedsføring af general biscuits’ ikke eksklusive produkt under mærket
prince rettet mod børn, unge og voksne i andre nydelsessituationer.
       en imødekommelse af general biscuits’ principale påstand indebærer at prince
skal registreres i klasse 29, 30 og 32. det gør det muligt for general biscuits at benytte
mærket for en lang række forskellige varer ud over kiks med kakaofyld, og dermed vil
der opstå en meget større risiko for at der påføres det ældre varemærke skade mv. også
hvis den subsidiære påstand følges vil der være tale om en væsentlig udvidelse i forhold
til den hidtidige anvendelse af prince fra general biscuits’ side.
house of prince har i tilslutning til ankenævnets argumentation anført at identiteten
mellem de to mærker øger risikoen for utilbørlig udnyttelse af eller skade på prince‐
mær‐kets særpræg eller renommé. prince har over en meget lang årrække været og er
fortsat et særdeles velkendt og velrenomméret varemærke her i landet og i skandinavien,
både blandt rygere og ikke‐rygere. prince har været på markedet i 50 år, har været
                                               ‐ 15 ‐
genstand for en intens markedsføring, salget er omfattende og sker fra mange butikker, og
bekendthedsgraden er så høj i danmark at man næppe kan komme højere i praksis.
       velkendtheden må føre til at beskyttelsesniveauet eller beskyttelsesintensiteten skal
lægges højt. for et højt niveau taler også identiteten mellem mærkerne. det kan ikke føre
til en anden vurdering at prince anvendes for et sundhedsskadeligt produkt. det er
rigtigt at der er et vist anprisende element i navnet, lidt ”røgelse”, men det ændrer ikke
ved det forhold at mærket har særpræg.
       prince er så velkendt og har et sådant renommé at der foreligger en uafviselig
formodning for at general biscuits’ registrering og anvendelse af prince for kiks og
andre varer i klasse 29, 30 og 32 vil indebære risiko for utilbørlig udnyttelse af eller skade
på prince‐mærkets særpræg eller renommé.
       a) og b) ved vurderingen af om der foreligger en utilbørlig udnyttelse af eller skade
på prince‐mærkets særpræg eller renommé, skal der foretages en helhedsbedømmelse
af alle relevante forhold såsom prince‐mærkets styrke og indarbejdelse, sammenfaldet
mellem mærkerne, vareområder, omsætningskanaler, brugssituation, produkternes
karakter af mærkevarer. kravet om utilbørlig udnyttelse er ikke subjektivt
(udnyttelseshensigt). den utilbørlige udnyttelse etableres ved risikoen for at publikum på
grund af det ældre mærkes velkendthed foretager en associering til dette når det yngre
mærke vises eller omtales. kravet opfyldes ved mærkeindehaverens påvisning af en ikke
hypotetisk risiko for utilbørlig udnyttelse af eller skade på prince‐mærket.
       der er berøringsflader mellem produkterne: begge er nydelses‐ og næringsmidler,
de befinder sig i og sælges via de samme salgskanaler og nydes ofte i samme situationer.
det øger risikoen for at der associeres på en måde der medfører risiko for at general
biscuits’ mærke medfører en utilbørlig udnyttelse af det særpræg det renommé der er
knyttet til house of princes mærke.
       ”renommé” henviser til en særligt høj kvalitet, pålidelighed eller luksuspræg, men
også til velkendthed, kvalitet og omdømme. prince er uanset de risici der kan være
forbundet med tobaksrygning, et anerkendt kvalitetsprodukt blandt cigaretrygere. det er
blevet markedsført som et livsstilsprodukt for yngre mennesker og opfylder som sådan
bestemmelsens renommékrav.
       c) der er en risiko for at general biscuits’ mærke vil kunne skade det særpræg der
er knyttet til house of princes mærke. skadevirkningen vil være udvanding af prince‐
mærket eller risiko herfor således at dets evne til at identificere house of princes
                                               ‐ 16 ‐
cigaretprodukter nedsættes i forbrugernes bevidsthed. det er tilstrækkeligt at prince‐
mærket for cigaretter er dominerende. det behøver ikke at være det eneste. et prince‐
mærke for ketchere er således uden betydning for sagens afgørelse.
      d) der er en risiko for at general biscuits’ mærke prince vil kunne skade det
renommé der er knyttet til house of princes prince‐mærke, bestående i risiko for
udvanding og i at købere opfatter general biscuits’ anvendelse af prince‐betegnelsen
som en brand extension i strid med tobaksreklameloven.
rettens begrundelse og resultat
efter varemærkelovens § 15, stk. 4, nr. 1, er et varemærke udelukket fra registrering hvis
varemærket er identisk med eller ligner et ældre dansk varemærke efter stk. 2, og det
søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre
varemærke er registreret, når det ældre varemærke er velkendt her i landet, og brugen af
det yngre varemærke ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes
særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.
      parterne er naturligvis enige om at det ældre ordmærke prince for cigaretter mv.
er identisk med det senere ordmærke prince for kiks mv., og de er også enige om at der
ikke er vareartslighed mellem de produkter for hvilke mærkerne er registreret.
      registreringen af prince for kiks er således kun udelukket hvis en af følgende
betingelser er opfyldt:
      1.   brugen af prince for kiks vil medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre
           varemærkes særpræg, eller
      2.   brugen af prince for kiks vil medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre
           varemærkes renommé, eller
      3.   brugen af prince for kiks vil skade det ældre varemærkes særpræg, eller
      4.   brugen af prince for kiks vil skade det ældre varemærkes renommé.
det påhviler indehaveren af det ældre mærke at sandsynliggøre at et af de under 1.‐4.
nævnte forhold foreligger.
      selv om såvel kiks som cigaretter falder ind under den overordnede kategori
nærings‐ og nydelsesmidler, er der på grund af det velkendte forhold at tobaksrygning er
skadeligt for helbredet, hvilket ikke er tilfældet for kiks eller andre produkter inden for
klasserne 29, 30 og 32, ikke en risiko af betydning for at et mærke for kiks vil kunne
                                               ‐ 17 ‐
udnytte, endsige utilbørligt udnytte, det renommé som det identiske mærke for cigaretter
har. der vil ud fra samme betragtning heller ikke kunne forekomme skade på det ældre
varemærkes renommé.
       som nærings‐ og nydelsesmiddel ligger en kiks ganske fjernt fra det
sundhedsskadelige nydelsesmiddel tobak, og der er efter rettens kendskab til og
vurdering af afsætningsforhold ikke grund til at antage at brugen af prince for kiks vil
medføre en utilbørlig udnyttelse af det særpræg der gennem mange års indarbejdning er
knyttet til prince for cigaretter.
       hovedspørgsmålet er således om brugen af prince for kiks vil skade det
renommérede varemærke prince for cigaretter mv., eller med andre ord om det vil
medføre en udvanding af varemærket prince for cigaretter, hvis det tillades general
biscuits at registrere prince for kiks mv.
       som anført af generaladvokat jacobs i forslaget til afgørelse i adidas‐sagen c‐408/01
(adidas‐salomon ag og adidas benelux bv mod fitnessworld trading ltd) afspejler
udtrykket ”til skade for et varemærkes særpræg” det der normalt kaldes udvanding af et
varemærke (”gradvis svinden bort eller opløsning af visse varemærkers identitet og
bekendthed i offentlighedens bevidsthed” eller ”lessening, watering down, debilitating,
weakening, undermining, blurring, eroding and insidious gnawing away at a trade
mark”). i klassisk forstand er det centrale i begrebet udvanding ifølge jacobs at
varemærket ikke længere kan skabe en umiddelbar forbindelse til de varer, som det er
registreret og anvendes for.
       udvanding betyder mindre metaforisk et indgreb på en af varemærkets væsentlige,
eller den væsentligste, funktion at tjene som kommerciel forbindelse mellem producenten
og forbrugerens bevidsthed eller som jacobs udtrykker det, at varemærket ikke længere
kan skabe en umiddelbar forbindelse til de varer det anvendes for, jf. herved også præmis
43 i dom af 25. maj 2005 afsagt af retten i første instans i sagen t 67/04 (spa‐finders).
       ved vurderingen af om der er en risiko for en sådan udvanding lægger retten vægt
på at prince som varemærke i sig selv ikke er af betydeligt særpræg. som andre
kongelige eller fyrstelige betegnelser anvendt i markedsføring har mærket i sig selv
nærmest en laudatorisk karakter. på tidspunktet for general biscuits’ ansøgning var
house of princes mærke vel indarbejdet i danmark gennem den omfattende
markedsføring siden 1957 og havde således erhvervet et betydeligt særpræg for cigaretter.
som det fremgår af listen ovenfor side 5 ff. er prince registreret for andre produkter fra
                                               ‐ 18 ‐
andre producenter, og det anvendes, som det ses, ikke sjældent som led i betegnelser for
en række forskellige varer. den yderligere udvanding af prince‐mærket som eventuelt
kan komme på tale såfremt registreringen af prince for kiks tillades, er derfor langt
mere begrænset end fx den udvanding som ville følge af en tilladelse til registrering af et
velkendt, enestående mærke.
       endvidere må der lægges vægt på at der ud fra et konsumentsynspunkt er en
betydeligt afstand mellem de produkter som mærkerne anvendes for, nemlig de
sundhedsskadelige cigaretter og nydelsesmidlet chokoladekiks hvis målgruppe
fortrinsvist er børn og personer med barnlig smag.
       der må ved overvejelserne om udvanding også lægges en vis, omend begrænset
vægt på at de varer mærkerne vedrører, ganske vist ofte købes i samme butikstype, men
kiks er som andre levnedsmidler normalt selvbetjeningsvarer, mens cigaretter som andre
højt beskattede varer er ekspeditionsvarer der sælges fra kiosker, enten i supermarkedet
eller fra selvstændige kiosker, eller fra kasselinjen.
       efter en samlet vurdering finder retten derfor at betingelserne for at nægte
registrering af general biscuits’ mærke ikke har været til stede.
       der gives derfor general biscuits medhold i selskabets principale påstand.
       som følge af det anført skal general biscuits frifindes for den af house of prince
nedlagte påstand.
       sagsomkostninger fastsættes ud fra den af general biscuits anslåede værdi af
sagsgenstanden til 30.000 kr. hvortil kommer 19.250 kr. i godtgørelse for udlæg
                                      thi kendes for ret:
ankenævnet for patenter og varemærker skal anerkende at dansk varemærkeregistrering,
vr 2005 00147 (va 1997 05628) prince skal registreres endeligt.
general biscuits belgie n.v. frifindes for den af house of prince a/s nedlagte påstand.
inden 14 dage skal ankenævnet for patenter og varemærker og house of prince a/s til
general biscuits belgie n.v. betale 49.250 kr. i sagsomkostninger. beløbet forrentes efter
rentelovens § 8 a.
                                       ‐ 19 ‐
karin schou andersen                   jens feilberg            allan suhrke
                                    (sign.)
                                 ___ ___ ___
                        udskriftens rigtighed bekræftes
             p.j.v. sø- og handelsretten, den 21. december 2007