text:
                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 20. juni 2017
sag 147/2016
(1. afdeling)
anthon seeberg
(advokat jan toft olesen)
mod
else bonde koretke
(advokat claus allan bonnez)
i tidligere instanser er afsagt dom af boligretten i randers den 2. marts 2015 og af vestre
landsrets 2. afdeling den 11. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul søgaard,
vibeke rønne, henrik waaben og jan schans christensen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
anthon seeberg har uddybende anført bl.a., at der alene kan ske sammenligning med ejen-
domme, hvori der ikke er lejemål, der anvendes til andet end beboelse, jf. boligregulerings-
lovens § 29 c, 3. pkt. det må have været lovgivers hensigt, at der ikke kan ske sammenligning
mellem forskellige ejendomstyper.
de fire sammenligningslejemål er ikke anvendelige, da de ikke har skæringstidspunkter, som
er nogenlunde sammenfaldende med skæringstidspunktet for det omtvistede lejemål. skæ-
ringstidspunktet for sammenligningslejemålene ligger op mod 6 og 7 år før skæringstidspunk-
tet i det omtvistede lejemål. hertil kommer, at de påberåbte sammenligningslejemål ikke er
sammenlignelige med det omtvistede lejemål, ligesom der ikke er fremlagt et tilstrækkeligt
                                                - 2 -
antal sammenligningslejemål. lejemålet trapsgade 7, st. th., må under alle omstændigheder
udgå, da lejen er nedsat efter lovens § 5, stk. 8 (nu stk. 9).
else bonde koretke har uddybende anført bl.a., at der kan ske sammenligning med lejemål i
blandede ejendomme og uregulerede ejendomme, jf. boligreguleringslovens § 11, stk. 1, og
formålet med denne bestemmelse. de fire sammenligningslejemål er anvendelige, da skæ-
ringstidspunkterne ligger forud for skæringstidspunktet i det omtvistede lejemål, og lejefast-
sættelsen var gældende på det relevante skæringstidspunkt. der er ført bevis for, at den årlige
leje ikke kan overstige 51.175 kr.
retsgrundlag
boligreguleringsloven indeholder et kapitel iv a om huslejeregulering for mindre ejendom-
me. § 29 c har følgende ordlyd:
       ”§ 29 c. for ejendomme, hvis opførelse ikke er finansieret med indekslån efter § 29, stk.
       2, i lov om realkredit, gælder reglerne om ændring af lejevilkår i kapitel viii i lov om
       leje. lejen i disse ejendomme kan dog ikke væsentligt overstige den leje, der betales for
       tilsvarende lejeforhold med hensyn til beliggenhed, art, størrelse, kvalitet, udstyr og
       vedligeholdelsestilstand omfattet af reglerne i kapitel ii-iv, og hvor lejen er reguleret
       efter § 7. ved afgørelse efter 2. pkt. skal der for lejeforhold i ejendomme med lokaler,
       som anvendes til andet end beboelse, ske sammenligning med lejen for lejeforhold i til-
       svarende ejendomme. såfremt der ikke findes sammenlignelige lejemål, hvor lejen er
       reguleret efter § 7, eller såfremt lejens størrelse for sammenlignelige lejemål må anses
       for at være atypisk, kan huslejenævnet i henhold til § 40 indhente oplysninger om ejen-
       dommens driftsudgifter m.v. og på grundlag af disse oplysninger ansætte den leje, som
       ville kunne opkræves, hvis lejen skulle beregnes efter § 7. 2.-4. pkt. gælder dog ikke for
       lejeforhold omfattet af § 53, stk. 3-5, i lov om leje.”
bestemmelsen blev – bl.a. uden det nuværende 3. pkt. – sat ind i loven ved lov nr. 419 af 1.
juni 1994 med ikrafttræden den 1. januar 1995.
af forarbejderne til denne lovændring (ft 1993-94, tillæg a, lovforslag nr. l 229, sp. 7847
ff.) fremgår bl.a. følgende:
       ”bemærkninger til lovforslaget
       almindelige bemærkninger
                                        - 3 -
…
lovforslagets hovedelementer er følgende:
…
2. den gældende fordelingsnøgle efter boligreguleringslovens § 11 for ejendomme, som
indeholder såvel beboelsesarealer som erhvervsarealer, tager udgangspunkt i lejeværdi-
en pr. 1.3.1975.
med forslaget ændres fordelingsgrundlaget til bruttoetageareal.
ændringen medfører ud over en betydelig forenkling, at huslejespændet i forhold til re-
ne beboelsesejendomme, der ikke begrundes i forholdet imellem pris og kvalitet, udlig-
nes.
i de tilfælde, hvor ændringen medfører lejeforhøjelser, sikrer en overgangsordning, at
lejeforhøjelsen sker over en rimelig periode.
…
4. ejendomme med 6 eller færre beboelseslejligheder i regulerede kommuner overføres
til lejelovens område. hermed fritages disse ejendomme fra reglerne om omkostnings-
bestemt huslejeberegning (dog således, at det omkostningsbestemte lejeniveau fasthol-
des som maksimum), reglerne om afsætning og binding til vedligeholdelse samt de sær-
lige regler om varsling af iværksættelse af forbedringsarbejder.
ved lejeregulering efter det lejedes værdi skal der sammenlignes med lejemål, der er
omfattet af kapitel ii-iv i boligreguleringsloven, og hvor der mindst én gang tidligere er
gennemført en omkostningsbestemt lejeregulering.
huslejenævnets kompetence fastholdes for disse ejendomme…
økonomiske og administrative konsekvenser
…
ad 7) ændret lejefastsættelse for små ejendomme.
efter forslaget vil små ejendomme med 6 eller færre boliger fremover alene være omfat-
tet af lejelovens bestemmelser. dette betyder bl.a., at lejen for fremtiden vil blive fastsat
efter det lejedes værdi.
ved fastsættelse af det lejedes værdi skal der ifølge forslaget tages udgangspunkt i den
omkostningsbestemte leje i tilsvarende lejemål, omfattet af boligreguleringslovens be-
stemmelser.
…
bemærkninger til de enkelte bestemmelser
…
til § 29 c
                                                - 4 -
      det foreslås, at ændre lejefastsættelsen og lejereguleringen for de omfattede ”småejen-
      domme” således, at reglerne i lejelovens kapitel viii om ændring af lejevilkår gælder
      for disse ejendomme. dette bevirker, at lejefastsættelse og -regulering for disse ejen-
      domme ikke længere skal ske i henhold til reglerne om omkostningsbestemt husleje,
      men efter lejelovens bestemmelser om det lejedes værdi.
      det foreslås dog samtidig, at der ved fastlæggelse af det lejedes værdi skal sammenlig-
      nes med lejemål, hvor lejen mindst én gang er reguleret i henhold til reglerne om om-
      kostningsbestemt husleje.
      dette bevirker, at niveauet for det lejedes værdi for ”småejendommene” svarer til det
      niveau, som gælder for sammenlignelige lejemål i ejendomme, som er omfattet af kapi-
      tel ii-iv, og hvor lejen er reguleret efter § 7. heraf følger, at der for disse lejemåls ved-
      kommende ikke kan sammenlignes med lejemål, hvor lejen er fastsat efter § 5, stk. 1, på
      et tidspunkt, hvor der for det pågældende lejemål endnu ikke er gennemført en lejeregu-
      lering efter § 7.
      såfremt der ikke findes lejemål i området, som opfylder alle kravene til sammenligne-
      lighed, herunder lejemål, hvor lejen er reguleret efter § 7 eller, hvis lejen for de lejemål,
      som opfylder kravene, må anses at være atypisk, kan huslejenævnet indhente oplysnin-
      ger om ejendommens driftsudgifter mv. og på grundlag heraf ansætte den leje, som
      nævnet skønner, ville kunne opkræves, såfremt lejen blev beregnet efter reglerne om
      omkostningsbestemt husleje.
      baggrunden for at overføre de mindre ejendomme fra bl.a. boligreguleringslovens leje-
      beregningsregler til lejelovens regler – med den modifikation, at det lejedes værdi for
      disse ejendomme er det omkostningsbestemte niveau – er især et ønske om at lette ad-
      ministrationen af disse ejendomme.
      det bemærkes, at den foreslåede ændrede lejefastsættelse for lejeforhold i ”småejen-
      domme” gælder for både lejligheder og værelser, der ikke er en del af udlejers beboel-
      seslejlighed eller en del af et én- eller tofamilieshus, som udlejer beboer – de såkaldte
      klubværelser.
      …”
året efter blev boligreguleringsloven ændret på ny ved lov nr. 360 af 14. juni 1995, hvorved
ordet ”tidligere” udgik af § 29 c, 2. pkt., og det nuværende 3. pkt. blev sat ind i § 29 c, jf. æn-
dringslovens § 2, nr. 5. ændringen trådte i kraft dagen efter bekendtgørelsen i lovtidende, jf.
ændringslovens § 3, stk. 1.
af forarbejderne til denne lovændring (ft 1994-95, tillæg a, lovforslag nr. l 170, s. 2174 ff.)
fremgår bl.a. følgende:
      ”bemærkninger til lovforslaget
                                         - 5 -
almindelige bemærkninger
den seneste lejelovsændring, jf. lov nr. 419 af 1. juni 1994, har siden vedtagelsen for så
vidt angår enkelte dele af den samlede ændring givet anledning til debat ikke mindst i
pressen.
…
endvidere foreslås indført en bestemmelse, hvorefter det udtrykkeligt fremgår, at der for
lejemål i småejendomme, der indeholder lokaler til andet end beboelse (blandede ejen-
domme), ved lejeregulering skal ske sammenligning med lejemål ligeledes i blandede
ejendomme med omkostningsbestemt husleje.
hermed sikres, at den overgangsordning, som gælder for blandede ejendommes over-
gang til arealfordeling af budgetudgifterne efter reglerne om omkostningsbestemt husle-
je, får afsmittende virkning på lejereguleringen i blandede småejendomme og hermed
sikres, at eventuelle lejeforhøjelser, der følger af det ændrede fordelingsgrundlag, gen-
nemføres over en rimelig periode.
…
bemærkninger til de enkelte bestemmelser
…
til § 2
…
til nr. 5
ved indførelsen af de særlige regler om huslejeregulering for mindre ejendomme i lo-
vens kapitel iv a forudsattes, at der for lejemål i såkaldte blandede småejendomme –
det vil sige ejendomme, som indeholder lokaler, der anvendes til andet end beboelse,
typisk erhverv – skal ske sammenligning med blandede ejendomme med aktuel om-
kostningsbestemt husleje.
baggrunden herfor var, at den overgangsordning, der gælder for blandede ejendommes
overgang til arealfordelte budgetudgifter, jf. § 4, stk. 6, i ændringsloven, ved sammen-
ligning ville få indirekte virkning på blandede småejendomme og dermed sikre en jævn
overgang til et højere huslejeniveau for sådanne ejendomme, hvor det arealmæssige for-
delingsgrundlag ville bevirke lejestigninger.
da der imidlertid er skabt usikkerhed med hensyn til denne forudsætning, idet det fra
nogle sider anføres, at det med de gældende regler formentlig ikke kan forlanges, at
sammenligning for lejemål i blandede småejendomme skal ske med lejemål i blandede
ejendomme med omkostningsbestemt husleje, foreslås det præciseret, at sammenligning
i disse tilfælde skal ske med lejemål i blandede ejendomme med omkostningsbestemt
husleje.
med denne præcisering sikres, at overgangsordningen for lejeforhøjelser, som følger af
overgang til arealfordeling, får virkning på lejeforhøjelser for lejemål i blandede små-
ejendomme.
                                                 - 6 -
       ved lejereguleringer skal der således sammenlignes med lejen for lejemål i blandede
       ejendomme med omkostningsbestemt husleje, herunder med overgangsordninger, der
       for de enkelte ejendomme i det væsentlige er sammenlignelige.
       på grundlag af det huslejeniveau, som kan konstateres ved sammenligningen, fastsætter
       huslejenævnet i tilfælde af en sag om huslejens størrelse, den leje, som kan opkræves
       for det pågældende lejeforhold.
       findes der ikke i området eller kvarteret lejemål i blandede ejendomme med omkost-
       ningsbestemt husleje og overgangsordninger, som er sammenlignelige, skal husleje-
       nævnet ansætte den leje, der kan opkræves for det pågældende lejemål som omkost-
       ningsbestemt husleje, herunder med den begrænsning i overgangen til lejen efter det nye
       fordelingsgrundlag, som gælder efter overgangsordningen.
       …
       efter § 29 c må lejen i en småejendom ikke overstige den leje, der betales for tilsvaren-
       de lejeforhold med hensyn til beliggenhed osv. omfattet af reglerne om omkostningsbe-
       stemt leje, og hvor lejen tidligere er reguleret efter disse regler.
       for at afskære enhver tvivl om, at lejemål, hvor der engang er varslet en omkostnings-
       bestemt lejeforhøjelse, men hvor lejen nu er fastsat f.eks. efter det lejedes værdi, ikke
       kan anvendes som sammenligningslejemål, foreslås, at ordet ”tidligere” udgår. herefter
       skulle der ikke være tvivl om, at den leje, som der sammenlignes med, rent faktisk skal
       være omkostningsbestemt.”
højesterets begrundelse og resultat
else bonde koretke lejede med virkning fra den 15. juli 2011 lejemålet violvej 11, 1., ran-
ders nø, af anthon seeberg. lejemålet er beliggende i en mindre ejendom med tre beboelses-
lejemål, og huslejereguleringen er derfor omfattet af boligreguleringslovens kapitel iv a. den
månedlige leje blev aftalt til 5.250 kr. svarende til 63.000 kr. årligt. lejeren indbragte spørgs-
målet om lejens størrelse for huslejenævnet, der gav hende medhold i, at lejen oversteg det le-
jedes værdi, jf. boligreguleringslovens § 29 c. udgangspunktet efter denne bestemmelse er, at
lejen ikke væsentligt må overstige den leje, der betales for tilsvarende lejeforhold med hen-
syn til beliggenhed, art, størrelse, kvalitet, udstyr og vedligeholdelsestilstand omfattet af reg-
lerne om huslejeregulering, og hvor lejen har været reguleret efter lovens § 7 om omkost-
ningsbestemt leje.
anthon seeberg indbragte huslejenævnets afgørelse for boligretten. lejeren har under sagen
henvist til lejemålene trapsgade 7, st. th. og 2. tv, nørre boulevard 76, 2. og mariagervej 62
e, st. th., alle i randers. det er udlejers opfattelse, at disse lejemål ikke er sammenlignelige,
og at lejer derfor ikke har bevist, at den aftalte leje er for høj.
                                                  - 7 -
boligreguleringslovens § 29 c, 3. pkt., omhandler, hvilke sammenligningslejemål der kan an-
vendes for lejemål i mindre ejendomme med lokaler, som anvendes til andet end beboelse.
det omtvistede lejemål ligger i en ejendom udelukkende med beboelseslejemål. lovens § 29
c, 3. pkt., er derfor ikke i sig selv til hinder for, at der kan anvendes sammenligningslejemål
fra ejendomme med både beboelses- og erhvervslejemål. højesteret finder, at det må afgøres
efter det generelle kriterium i § 29 c, 2. pkt., om et lejemål i en sådan ejendom kan anvendes
til sammenligning. der skal herefter sammenlignes med lejen i tilsvarende lejeforhold med
hensyn til bl.a. art.
som det fremgår af landsrettens dom, er der i et vist omfang erhvervslejemål i begge ejen-
domskarreer, hvor de fire sammenligningslejemål er beliggende. højesteret tiltræder, at op-
lysningerne om erhvervslejemålene i de pågældende ejendomme ikke gør de fire lejemål uan-
vendelige som sammenligningslejemål.
der foreligger for alle fire lejemål oplysninger om, hvad den gældende leje var den 1. januar
2012, som er skæringstidspunktet for det omtvistede lejemål. allerede derfor tiltræder høje-
steret, at det oplyste om skæringstidspunkter ikke gør de fire lejemål uanvendelige som sam-
menligningslejemål.
lejen for trapsgade 7, st. th., der af landsretten i november 2012 blev yderligere nedsat efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 8 (nu stk. 9), har også været reguleret efter boligregulerings-
lovens § 7. højesteret finder, at dette lejemål derfor kan indgå i sammenligningsgrundlaget.
herefter og i øvrigt af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at lejer har løftet
sin bevisbyrde for, at den aftalte leje for violvej 11, 1., væsentligt overstiger det lejedes vær-
di.
højesteret stadfæster derfor dommen.
                                         thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
                                           - 8 -
i sagsomkostninger for højesteret skal anthon seeberg betale 30.000 kr. til else bonde ko-
retke.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
v008900u - lb
                                     udskrift
                                         af
                       sø- & handelsrettens dombog
                                    ____________
den 16. august 2004 afsagde retten i sagen
v-89-02
imagine films entertainment inc.
 (advokat mads marstrand-jørgensen)
 mod
imagine aps
(advokat morten falcon)
følgende
                                       d o m:
indledning og påstande
denne sag drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren, imagine films entertainment inc., har
varemærkeret til imagine og i givet fald, om sagsøgte, imagine aps, krænker den-
ne ret.
sagsøgeren, imagine films entertainment inc. har nedlagt påstand om, at sagsøgte
tilpligtes at udslette selskabsnavnet imagine fra erhvervs- og selskabsstyrelsen,
og at sagsøgte tilpligtes at anerkende at være uberettiget til at bruge betegnelsen
imagine for varer og tjenesteydelser i klasserne 9 og 41.
sagsøgte, imagine aps, har nedlagt påstand om frifindelse.
                                             - 2 -
sagens omstændigheder
sagsøgeren er et amerikansk selskab, der producerer spillefilm. fra 1989 og til no-
vember 2002 har selskabet produceret 35 film, bl.a. cry baby, the doors, backdraft,
my girl i og ii, far & away, apollo 13, the nutty professor i og ii, liar liar, ed
tv, the grinch, a beautiful mind og 8 mile. disse film har været vist i danske bio-
grafer, distribueret især igennem det amerikanske selskab united international pictu-
res (uip). en del af filmene har tillige været udsendt på video og nogle vist på tv.
til brug for markedsføringen af spillefilmene bliver der til hver film produceret en
filmplakat. nederst på plakaterne er sagsøgerens navn og logo angivet sammen med
blandt andet skuespillernes og instruktørens navne. også på covers til udlejningsfilm
er sagsøgerens navn og logo angivet.
sagsøgte er et dansk selskab, der producerer reklamefilm. selskabet fik registreret
selskabsnavnet imagine film aps den 27. november 1996. den 3. december 2001
blev navneændringen til imagine aps registreret i erhvervs- og selskabsstyrelsen.
siden 1997 har sagsøgte været optaget i fi-håndbogen, der er en håndbog for film-
branchen.
i sommeren 2000 blev sagsøgte kontaktet af medieselskabet egmont entertainment,
som var interesseret i at købe navnet imagine. på baggrund af denne henvendelse
skrev sagsøgte den 7. juli 2000 til uip danmark:
               ”…vi erindrer dog, at i på et tidspunkt, gennem jeres advokat,
               kontaktede os i forbindelse med et forsøg på at få registreret
               imagine for jeres amerikanske samarbejdspartner. er det sta-
               digvæk aktuelt, og kunne i være interesserede i at byde med på vo-
               res navn?”
den 8. august 2000 skrev chas hude til sagsøgte på vegne af universal studios, der
er moderselskab til sagsøgeren, at universal studios gerne ville høre nærmere om
sagsøgtes tilbud om overdragelse af imagine film. chas hude forespurgte i sam-
me anledning, om navnet var registreret og i givet fald hvor. den 19. november 2001
meddelte egmont entertainment til chas hude, at selskabet ikke længere var
interesseret i varemærket imagine. den 3. juni 2002 anlagde sagsøger sag.
                                         - 3 -
forklaringer
vini christensen har forklaret, at hun er personlig assistent for den administrerende
direktør i uip danmark. uip danmark distribuerer film for det amerikanske moder-
selskab uip til de danske biografer. uip er et selskab, der udlejer film til biografer i
europa og østen og ejes i fællesskab af universal og paramount. sagsøgerens film er
siden 1986 blevet lejet ud til biografer gennem paramount og dermed også gennem
uip.
uip danmarks opgave er blandt andet at sørge for trykning af filmplakater på dansk.
uip danmark får et oplæg til en plakat, med besked, om hvilke logoer der skal være
på og eventuelt, om filmtitlen skal oversættes. sagsøgerens navn har stået på alle
plakater for film, sagsøgeren har produceret. inden selve filmene vises en kort film-
sekvens med sagsøgerens logo, som er en dråbe, der falder ned. hverken biograf
eller tv må klippe logoet væk.
hun hørte første gang om sagsøgte for 3 år siden, hvor uip blev tilbudt at købe nav-
net imagine. hun har ikke ud over denne sag haft kontakt med chas hude.
peter kim danielsen har forklaret, at han er direktør og eneanpartshaver i sagsøgte.
i 1992 begyndte han som selvstændig med at producere reklamefilm. dette udvikle-
de sig til et samarbejde med en svensk instruktør. samarbejdet ophørte som følge af
tragiske omstændigheder i 1996, og han skulle herefter finde ny platform at viderefø-
re reklameproduktionen på.
han tog derfor kontakt til et reklamebureau og bad dem om at udtænke et nyt kon-
cept og navn til sit selskab, som stadigvæk skulle producere reklamefilm. han blev
præsenteret for konceptet imagine, der havde udgangspunkt i john lennons sang.
han syntes, konceptet og navnet var godt, og bad reklamefolkene undersøge, at der
ikke var noget til hinder for, at han brugte navnet. han undersøgte selv om, der var
selskaber med det navn i de gule sider, erhvervs- og selskabsstyrelsen og fi-bogen
og fandt ingen. han betalte 50.000 kr. for konceptet.
han kendte ikke til sagsøger i 1996 og har på trods af, at han tit går i biografen aldrig
lagt mærke til sagsøgers logo før filmene, på rulleteksterne eller på plakaterne.
                                         - 4 -
sagsøgte er et kendt produktionsselskab inden for reklamebranchen, som samarbej-
der med kendte skandinaviske instruktører, så som lars von trier og lone scherfig.
selskabet markedsfører sig over for reklamebranchen, filmbranchen og de 100 stør-
ste annoncørers marketingschefer og direktører ved at sende direkte mails og show
reels. sagsøgte har produceret ca. 200 film siden 1996.
sagsøgte er registreret i fi-bogen, som reklamebranchen bruger meget, og de gule
sider. sagsøgte vandt årets arnold i 1998 for sin stimorol reklame og året efter for
sin ecco reklame. årets arnold uddeles af dansk reklamefilm og er reklamever-
dens svar på oscar. begivenhederne blev begge år transmitteret på tv2.
i 1999 blev sagsøgte kontaktet af chas hude, idet de på vegne af uip var interesseret
i at købe navnet imagine. han var på daværende tidspunkt ikke interesseret i at
sælge og afslog derfor tilbuddet. da han senere fik samme henvendelse fra egmont,
henvendte han sig til uip for eventuelt at få en højere pris for navnet.
helle schmidt har forklaret, at hun er film- og markedsdirektør i nordisk films bio-
grafer. hun har kendt sagsøgeren siden 1989, da de kom med deres første film, wil-
low. sagsøgeren har herefter produceret mange film. nordisk films biografer får alle
film fra uip, og derfor udstedes fakturaerne af uip.
alle film fra uip begynder med visning af uip-logoet og herefter producentens.
nordisk films biografer markedsfører filmene ved plakater i biografer, annoncer i
aviser, og gennem deres biozone-klub. hun har ikke bemærket sagsøgers logo på
plakaterne.
christian jay har forklaret, at han siden 1998 har været ansat i tetra scandinavia,
som tekster biograffilm. han kender sagsøgeren, der er et amerikansk produktions-
selskab, idet han har tekstet mange af deres film. sagsøgerens navn og logo står i
begyndelsen af deres film. han kender ikke reklamebranchen og kender derfor ikke
til sagsøgte.
anne marie hørsman har forklaret, at hun er redaktør for fi-håndbogen. det dan-
ske filminstitut er en statsinstitution, der skal formidle og fremme danske film.
                                           - 5 -
håndbogen er en slags de gule sider for filmbranchen. den bliver udgivet en gang
om året og har eksisteret i ca. 20 år og indeholder oplysninger om alle, der direkte
ernærer sig indenfor filmbranchen. den består af en navnedel, hvor fotografer, in-
struktører mv. er opremset, og en fagdel, hvor der er enkelte udenlandske selskaber
nævnt. principielt skal alle anmode om at blive optaget i håndbogen.
mikkel berg har forklaret, at han de sidste 6 år har været marketingsdirektør for
nordisk film. han har tidligere været i reklamebranchen og kender derfor sporadisk
til sagsøgte. han var ikke klar over, at der er et produktionsselskab i usa, der hed-
der nogenlunde det samme. der er rigtig mange produktionsselskaber i branchen,
men det, der er det interessante, er selve filmen.
parternes synspunkter
sagsøgers advokat har gjort gældende, at sagsøgerens navn og logo siden 1990 har
været anført på plakater og på video- og dvdcovers. derudover har sagsøgerens navn
og logo været vist som en kort filmsekvens før selve visningen af spillefilmene både
i biograferne og på tv. denne brug har været kontinuerlig og intensiveret frem til nu.
sagsøgeren har således stiftet varemærkeret til imagine ved ibrugtagning, jf. va-
remærkelovens § 3, stk. 1, nr. 2.
der er såvel navne- og branchelighed mellem sagsøgerens og sagsøgtes kendetegn,
og der er derfor stor risiko for forveksling mellem sagsøgeren og sagsøgte. derud-
over er sagsøgerens varemærke indenfor branchen velkendt. sagsøgtes brug af
imagine er derfor i strid med sagsøgerens varemærkeret.
sagsøgte har været i ond tro omkring brugen af imagine, idet sagsøgte utvivlsomt
burde være bekendt med sagsøgerens brug af imagine, både på grund af sit branche-
kendskab og på grund af varemærkets kendthedsgrad. selvom det statueres, at sag-
søgte ikke burde have haft kendskab til sagsøgeren, har sagsøgeren reageret mod
sagsøgtes brug 3-4 år efter sagsøgtes ibrugtagning af imagine, hvilket ikke er til-
strækkeligt til at statuere retsfortabende passivitet, jf. varemærkelovens § 9.
sagsøgtes advokat har gjort gældende, at sagsøgeren i gennemsnit har udsendt 3
film om året. sagsøgerens navn har i forbindelse hermed været anført på plakater,
                                        - 6 -
rulletekster og trailere sammen med så mange andre navne. benævnelsen af sagsøge-
ren har alene været af pligt og ikke for at understrege et varemærke. der er ikke på
nogen måde sket en isoleret markedsføring af sagsøgeren, og den almindelige bio-
grafgænger udenfor branchen opfatter ikke imagine som sagsøgerens varemærke.
sagsøgerens brug af imagine i danmark har således ikke været tilstrækkelig til at
opnå varemærkeretlig beskyttelse.
sagsøgte har ligesom den brede offentlighed ikke haft kendskab til sagsøgeren. sag-
søgte købte konceptet imagine af nogle professionelle og undersøgte sammen med
dem, om der var rettigheder, som var til hinder for sagsøgtes brug af imagine.
sagsøgte har således ikke været i ond tro på tidspunktet for registreringen af sit sel-
skabsnavn i erhvervs- og selskabsstyrelsen.
sagsøgte har i modsætning til sagsøgeren brugt sit kendetegn markant blandt andet
ved at lade sit selskabsnavn registrere i erhvervs- og selskabsstyrelsen i 1996 og
senere i diverse fagbøger, ligesom uddelingen af årets arnold i 1998 og 1999 var en
begivenhed, som begge år blev transmitteret i tv. sagsøgeren burde derfor have haft
kendskab til sagsøgte. sagsøgeren har i hvert fald fra 1999, hvor sagsøgeren kontak-
tede sagsøgte med tilbud om at købe sagsøgtes navn, haft kendskab til sagsøgte. da
sagsøgte i 2000 forespurgte, om sagsøgeren stadigvæk var interesseret i at købe nav-
net imagine, valgte sagsøgeren en forhandlingsmæssig dialog og kom ikke med
nogen indsigelser mod sagsøgtes brug af imagine. sagsøgeren har hermed ikke
inden rimelig tid foretaget sig nødvendige skridt ved først at udtage stævning i 2002,
og sagsøgeren må derfor tåle sagsøgtes brug af imagine, jf. varemærkelovens § 9.
rettens begrundelse og resultat
sagsøgeren har siden 1990 haft sit navn og logo imagine på danske filmplakater
for film produceret af dem, og disse plakater har været hængt op i landets biografer.
endvidere har imagine været nævnt på coveret af udlejningsfilm, og alle spille-
film, som sagsøgeren har produceret, indledes med en mindre filmsekvens, hvor
imagine præsenteres for publikum. retten finder det hermed godtgjort, at sagsøge-
ren siden 1990 har brugt sit navn og varemærke i et tilstrækkeligt omfang til at være
beskyttet af varemærkelovens bestemmelser.
                                         - 7 -
sagsøgerens navn kan ikke siges at være et bredt kendt navn, og slet ikke for folk
udenfor spillefilmbranchen. peter kim danielsen har alene beskæftiget sig med rek-
lamefilm. under hensyn hertil og til, at sagsøgerens brug af imagine i danmark har
været yderst begrænset, findes det godtgjort, at sagsøgte ved registrering af sit sel-
skabsnavn ikke havde kendskab til sagsøgeren.
efter peter kim danielsens forklaring lægges det til grund, at sagsøgerens modersel-
skab gennem deres fuldmægtig, chas hude, havde henvendt sig til sagsøgte om køb
af selskabsnavnet imagine i 1999. sagsøgeren findes hermed at have haft kendskab
til sagsøgte siden 1999. sådan som sagen er forelagt, har sagsøgeren ikke dokumen-
teret, at de i 1999 og igen i 2000 reagerede på navneligheden på anden måde end ved
forhandlinger om køb af navnet, førend sagen blev anlagt i 2002. under disse om-
stændigheder finder retten, at sagsøgeren har udvist en sådan passivitet, at sagsøge-
ren ikke nu kan forhindre sagsøgtes brug af imagine som selskabsnavn og varemær-
ke, hvorfor sagsøgte skal frifindes.
                                  thi kendes for ret:
imagine aps frifindes.
imagine films entertainment inc. skal inden 14 dage i sagsomkostninger betale kr.
13.500 til imagine aps.
    kai wöldike bested             mette christensen             aksel gybel
                                         (sign.)
                                      ___ ___ ___
                            udskriftens rigtighed bekræftes
                   p.j.v. sø- og handelsretten, den 16. august 2004

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                        afsagt fredag den 17. december 2010
sag 155/2009
(1. afdeling)
b
og
c
(advokat eigil lego andersen for begge)
mod
danmarks jurist- og økonomforbund som mandatar for a
(advokat arvid andersen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 14. afdeling den 25. maj 2009.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, jytte
scharling, marianne højgaard pedersen og henrik waaben.
også for højesteret omhandler sagen, hvorvidt b og c skal refundere a hendes udgifter til
advokatuddannelse, betale hende en yderligere godtgørelse for manglende og mangelfuldt
ansættelsesbevis og betale erstatning for løntab som følge af forsinkelse med opnåelse af ad-
vokatbeskikkelse.
påstande
appellanterne, b og c, har påstået frifindelse.
indstævnte, danmarks jurist- og økonomforbund som mandatar for a, har gentaget sin på-
stand, dog således at beløbene forrentes som bestemt i dommen.
                                               - 2 -
anbringender
b og c har om refusion af udgifter vedrørende advokat-
uddannelse supplerende anført, at as påstand indebærer, at den samlede udgift til efteruddan-
nelse vil skulle bæres af dem, hos hvem hun kun har optjent knap 1 år af den anciennitet, der
kræves for at opnå advokatbeskikkelse, hvilket ikke er rimeligt. a valgte at tilmelde sig kurser
i den periode, hvor hun måtte påregne at være og også var på barselsorlov, hvilket er i strid
med formålet med en barselsorlov. derfor kan den del af refusionskravet, der vedrører efter-
uddannelse under barselsorloven, i hvert fald ikke kræves refunderet.
b og c har om kravet på godtgørelse for manglende ansættelsesbevis supplerende anført, at
hovedformålet med ændringen af ansættelsesbevislovens § 6 i 2007 var at justere godtgørel-
sesniveauet i nedadgående retning og give mulighed for en mere nuanceret udmåling end efter
hidtidig praksis. der bør derfor udvises tilbageholdenhed med udmåling af godtgørelser på
mere end 10.000 kr. svarende til en godtgørelse efter tidligere praksis, hvor det manglende
ansættelsesbevis har haft konkret betydning. ved udmålingen skal der navnlig lægges vægt
på, at djøf allerede i august 2006 kendte den ansættelsesaftale, parterne indgik i januar
2006, og et krav om godtgørelse kunne derfor have været fremsat allerede på det tidspunkt.
når spørgsmålet om en højere godtgørelse end de betalte 10.000 kr. overhovedet foreligger,
skyldes det, at a ventede i mere end et halvt år med at rejse kravet, og på det tidspunkt var
ændringen af ansættelsesbevislovens § 6 trådt i kraft. at ansættelsesaftalen fra januar 2006
fastslår, at a skal betale sin efteruddannelse, kan – hvis en sådan aftale ikke gyldigt kan ind-
gås – ikke anses for en tilsidesættelse af ansættelsesbevisloven, idet en modsat opfattelse ville
påføre arbejdsgiveren en urimelig risiko ved at hævde en rimelig forståelse af gældende ret.
den manglende løbende registrering af as faktiske arbejdstid er heller ikke en tilsidesættelse
af ansættelsesbevisloven. c har for højesteret anerkendt, at hun i medfør at lov om lønmodta-
geres retsstilling ved virksomhedsoverdragelse hæfter for et eventuelt yderligere godtgørel-
seskrav.
b og c har over for erstatningskravet for forsinket advokatbeskikkelse supplerende anført, at
hvis a havde accepteret det forslag til ændret formulering af principalerklæringen, der blev
fremsat i advokat eigil lego andersens brev af 21. juni 2007, og som svarede til ordlyden af
                                                  - 3 -
den endelige erklæring, kunne enhver forsinkelse med opnåelse af advokatbeskikkelse være
undgået. forsinkelsen beror derfor på hendes egne forhold.
supplerende sagsfremstilling
i as mail af 31. juli 2006, hvori hun opsagde ansættelsesforholdet, hedder det bl.a.:
       ”ligeledes går jeg naturligvis ud fra, at du er opmærksom på mit krav om at få udbetalt
       skyldige feriepenge for 2004 samt 2005.
       i øvrigt skal jeg tage forbehold for at gøre øvrige krav gældende, der knytter sig til an-
       sættelsesforholdet.”
i et brev af 17. august 2006 fra djøf til advokatkontoret d anføres bl.a.:
       ”vedr. advokatfuldmægtig a’s ansættelsesforhold i advokatkontoret d.
       a, har som bekendt siden 15. juli 2004 været ansat som advokatfuldmægtig i advokat-
       kontoret, og har nu i tilslutning til at hendes barselsorlov udløber, indgået aftale med
       advokatfirmaet om at ansættelsesforholdet afsluttes med udgangen af august måned
       2006. i den forbindelse har a rettet henvendelse til djøf, med henblik på vurdering af
       hendes ansættelseskontrakt.
       djøf har i den forbindelse hæftet sig ved, dels at advokatfirmaet i kontraktens pkt. 5.5
       fraskriver sig pligten til at yde løn under barselsorlov, og i pkt. 9.2 fraskriver sig pligten
       til at afholde udgifter, der er forbundet med deltagelse i kurser til opnåelse af advokat-
       eksamen. i kontraktens pkt. 12.1 fremgår det, at der ved fastsættelsen af vilkårene i
       kontrakten, særligt ovennævnte punkter, er taget hensyn til de oprindelige vilkår og for-
       udsætninger ved ansættelsen.
       djøf skal i den forbindelse oplyse, at forbundet ikke finder, at hverken funktionærlo-
       vens bestemmelse om løn under barsel eller retsplejelovens bestemmelser om advokat-
       fuldmægtiguddannelsen kan fraviges ved aftale.
       for så vidt angår en advokatfuldmægtigs teoretiske efteruddannelse fremgår det klart af
       retsplejelovens § 126 stk. 3, at advokaten, hvor fuldmægtigen har ansættelse, skal af-
       holde udgifterne til efteruddannelse.
       a’s udgifter til den teoretiske efteruddannelse har andraget følgende:
       …
       i alt                                                                 67.700.-kr.
       …
                                               - 4 -
      på den baggrund skal forbundet hermed på vegne af a gøre erstatningskrav gældende
      på 67.700.-kr og beløbet bedes snarest betalt til a.
      …
      herudover forventer djøf at a i forbindelse med ansættelsens ophør med udgangen af
      august 2006 får principalerklæring tilsendt og udbetalt tilgodehavende feriepenge.
      …”
i klagen af 16. april 2007, som djøf på as vegne indgav til advokatnævnet, nævnes bl.a.
den manglende udstedelse af ansættelsesbevis ved ansættelsesforholdets påbegyndelse. krav
om godtgørelse for manglende ansættelsesbevis blev fremsat i et brev af 14. maj 2007 fra
djøf til b.
advokat eigil lego andersen sendte som advokat for b den 21. juni 2007 et brev til djøf,
hvori det om principalerklæringen bl.a. hedder:
      ”hvad endelig angår principalerklæringen, sondrer justitsministeriet mellem ugentlige
      arbejdstider i følgende intervaller: under 15 timer, 15-17 timer, 17-30 timer, 30-37 timer
      og 37 timer eller mere. min klient er indstillet på at afgive en principalerklæring med
      nøjere oplysning om arbejdstiden.
      konkret foreslås principalerklæringens tredje afsnit ændret til: ”advokatfuldmægtigen
      blev ansat uden højeste eller laveste arbejdstid. i perioden fra ansættelsens påbegyn-
      delse har den ugentlige arbejdstid ligget mellem 17 og 30 timer. fra 1. marts 2005 var
      den ugentlige arbejdstid 37 timer.
      endvidere foreslås næstsidste afsnit slettet.”
i en mail af 4. juli 2007 til advokat eigil lego andersen meddelte djøf, at a fastholdt, at
arbejdstiden fra starten af ansættelsen havde været på fuld tid.
efter modtagelsen af den reviderede principalerklæring af 21. august 2007, som advokat eigil
lego andersen sendte til djøf den 28. august 2007, meddelte djøf i et brev af 31. august
2007 advokatsamfundet, at a fortsat fastholdt, at hun havde arbejdet på fuld tid i hele ansæt-
telsesperioden.
                                                - 5 -
af en beregning af as fuldmægtigperiode fremgår, at hun i henhold til den reviderede princi-
palerklæring opfyldte de tidsmæssige krav for opnåelse af advokatbeskikkelse en af de sidste
dage i juni 2007. endvidere fremgår det, at hun beregnet ud fra ansættelse på fuld tid opfyldte
de tidsmæssige krav den 10. maj 2007.
retsgrundlaget
udgifterne til advokatfuldmægtiguddannelsen
under as ansættelse hos b havde retsplejelovens § 126, stk. 3, således som bestemmelsen var
affattet ved lov nr. 414 af 10. juni 1997, følgende ordlyd:
       ”stk. 3. en advokat skal medvirke til, at en fuldmægtig, der er autoriseret hos advoka-
       ten, kan deltage i den teoretiske efteruddannelse, som er fastsat i medfør af § 119, stk. 6.
       advokaten skal endvidere afholde udgifterne til efteruddannelsen.”
i lovforslag nr. l 178 af 27. februar 1997 om ændring af retsplejeloven, som førte til indsæt-
telsen af § 126, stk. 3, hedder det i de almindelige bemærkninger (folketingstidende 1996-97,
tillæg a, side 3767-69):
       ”4.10. efteruddannelse af advokatfuldmægtige
       4.10.1. gældende ret og baggrunden for forslaget
       …
       efter retsplejelovens § 119, stk. 6, kan justitsministeren fastsætte regler om, at gennem-
       førelsen af en teoretisk efteruddannelse på områder af særlig betydning for advokater er
       en betingelse for at få beskikkelse som advokat. sådanne regler er fastsat i justitsmini-
       steriets bekendtgørelse nr. 1129 af 13. december 1996 om obligatorisk efteruddannelse
       som betingelse for at få beskikkelse som advokat. bekendtgørelsen finder anvendelse
       for personer, der har bestået juridisk kandidateksamen efter den 1. januar 1997.
       bekendtgørelsen er udarbejdet på grundlag af en rapport om obligatorisk efteruddan-
       nelse af advokatfuldmægtige afgivet af en arbejdsgruppe under justitsministeriet. i ar-
       bejdsgruppen deltog repræsentanter for justitsministeriet, advokatsamfundet, forenin-
       gen af advokater og advokatfuldmægtige, den danske dommerforening, dommer-
       fuldmægtigforeningen, politifuldmægtigforeningen samt københavns og århus univer-
       sitet.
       i rapporten om obligatorisk efteruddannelse af advokatfuldmægtige anbefales det, at der
       indføres en obligatorisk efteruddannelse for advokatfuldmægtige som betingelse for at
       opnå beskikkelse som advokat. formålet med den obligatoriske efteruddannelse er bl.a.
       at sikre en velkvalificeret advokatstand.
                                        - 6 -
i overensstemmelse med udvalgets anbefalinger er det ved den nævnte bekendtgørelse
om obligatorisk efteruddannelse fastsat, at efteruddannelsen består af 36 kursusdage
fordelt over 4 semestre. undervisningen er praktisk betonet og vedrører juridiske disci-
pliner af central betydning for praktiserende advokater. efteruddannelsen afsluttes med
en eksamen.
det nærmere indhold af kurserne samt betaling for kurserne fastlægges i et kursusud-
valg, som nedsættes af justitsministeren. justitsministeren skal godkende kursusplan
m.v. samt udvalgets fastsættelse af betaling for deltagelse i uddannelsen. i 1997 er den
samlede kursusafgift for hele efteruddannelsesforløbet ca. 44.000 kr.
der var i arbejdsgruppen om obligatorisk efteruddannelse enighed om, at der ved en
ændring af retsplejeloven bør fastsættes bindende regler om principalers pligt til at
sikre, at deres advokatfuldmægtige deltager i den obligatoriske efteruddannelse, og at
advokatnævnet bør havde mulighed for at sanktionere tilfælde, hvor en principal læg-
ger hindringer i vejen for, at vedkommendes advokatfuldmægtig deltager i undervisnin-
gen. arbejdsgruppen anbefalede således, at det bør anses for at stride mod god advokat-
skik, hvis en advokat ikke sørger for, at advokatfuldmægtigen kan deltage i efteruddan-
nelsen.
arbejdsgruppen forudsatte endvidere, at advokatfuldmægtigenes efteruddannelse beta-
les af principalen.
efter retsplejelovens § 126, stk. 1, skal en advokat udvise en adfærd, der stemmer med
god advokatskik. advokaten skal herunder udføre sit hverv grundigt, samvittighedsfuldt
og i overensstemmelse med, hvad berettigede hensyn til klienternes tarv tilsiger. efter §
126, stk. 3, må en advokat ikke uden for sin advokatvirksomhed i forretningsforhold
eller i andre forhold af økonomisk art udvise en adfærd, der er uværdig for en advokat.
klager over, at en advokat har tilsidesat de pligter, der følger af bestemmelserne i rets-
plejelovens § 126 eller andre bestemmelser i retsplejeloven, kan indgives til advokat-
nævnet, jf. retsplejelovens § 147 b. finder advokatnævnet, at klagen er berettiget, kan
nævnet tildele advokaten en advarsel eller irettesættelse eller pålægge en bøde, jf. rets-
plejelovens § 147 c. nævnet har tillige mulighed for under anvendelse af tvangsbøder at
pålægge en advokat at opfylde en pligt, der er fastsat i loven. endelig kan nævnet ved
grov eller oftere gentagen overtrædelse helt eller delvist frakende en advokat retten til at
drive advokatvirksomhed.
…
4.10.2. justitsministeriets overvejelser
justitsministeriet er enig med arbejdsgruppen i, at indførelsen af en obligatorisk efter-
uddannelse for advokatfuldmægtige indebærer, at det bør anses som en naturlig for-
pligtelse for fuldmægtigens arbejdsgiver at sørge for, at arbejdet kan tilrettelægges på en
sådan måde, at fuldmægtigen har mulighed for at deltage i undervisningen og gå til ek-
samen.
                                                 - 7 -
      justitsministeriet kan på den baggrund tiltræde arbejdsgruppens forslag om, at der gives
      advokatnævnet mulighed for at sanktionere tilfælde, hvor en principal lægger hindrin-
      ger i vejen for en advokatfuldmægtigs deltagelse i den obligatoriske uddannelse.
      justitsministeriet er ligeledes enig i, at det skal påhvile advokaten at afholde udgiften til
      den obligatoriske undervisning.
      den nugældende bestemmelse om god advokatskik i § 126, stk. 1, angår først og frem-
      mest advokatens forhold til klienter, mens bestemmelsen i stk. 3 drejer sig om forhold
      uden for advokatvirksomheden. de nævnte bestemmelser kan uanset den generelle for-
      mulering næppe antages at indebære en pligt for advokaten til at medvirke til advokat-
      fuldmægtiges obligatoriske efteruddannelse og til at afholde udgifterne til uddannelsen.
      det foreslås derfor, at der indsættes et nyt stykke i retsplejelovens § 126, der udtrykke-
      ligt giver advokaten pligt til at medvirke til, at advokatfuldmægtigen kan deltage i efter-
      uddannelsen, og som samtidig pålægger advokaten at afholde udgifterne til uddannel-
      sen.
      den foreslåede bestemmelse indebærer, at det vil være i strid med god advokatskik, hvis
      en advokat forhindrer en advokatfuldmægtig, der er autoriseret hos ham, i at deltage i
      den obligatoriske efteruddannelse, eller undlader at betale udgifterne til undervisningen.
      …
      5.2. lovforslagets erhvervsøkonomiske konsekvenser
      lovforslagets § 1, nr. 5, indebærer, at advokater, der har en autoriseret advokatfuld-
      mægtig, skal dække omkostningerne til den obligatoriske efteruddannelse af advokat-
      fuldmægtigen. denne efteruddannelse, der består af 36 kursusdage fordelt over 4 seme-
      stre, koster i dag i alt ca. 44.000 kr. pr. fuldmægtig.
      før indførelsen af den obligatoriske efteruddannelse af advokatfuldmægtige deltog stør-
      steparten af advokatfuldmægtige på frivillig basis i en stort set tilsvarende efteruddan-
      nelse. omkostningerne ved denne efteruddannelse blev næsten undtagelsesfrit afholdt af
      advokatfuldmægtigens principal. lovforslagets § 1, nr. 5 kan derfor ikke forventes at
      medføre nævneværdige økonomiske konsekvenser for advokaterhvervet.”
i de specielle bemærkninger til bestemmelsen hedder det (folketingstidende 1996-97, tillæg
a, side 3769):
      ”ændringen fastsætter, at det vil stride mod god advokatskik, hvis en advokat ikke til-
      melder sin autoriserede fuldmægtig til den teoretiske efteruddannelse, der er en betin-
      gelse for at opnå beskikkelse som advokat. det samme gælder, hvis advokaten i øvrigt
      lægger hindringer i vejen for fuldmægtigens deltagelse i de obligatoriske kurser, f.eks.
      ved at nægte den pågældende tjenestefri i de 36 kursusdage, som efteruddannelsen va-
      rer, eller ved ikke at sørge for, at advokatfuldmægtigens arbejde kan tilrettelægges med
      henblik på kursusdeltagelsen.
                                                 - 8 -
       advokaten er samtidig forpligtet til at afholde selve kursusafgiften. derimod stilles der
       ikke efter den foreslåede bestemmelse krav om, at advokaten afholder andre omkost-
       ninger forbundet med fuldmægtigens deltagelse i kurset f.eks. transportudgifter. der
       stilles heller ikke krav om, at fuldmægtigen skal have løn i de 36 dage, hvor han har tje-
       nestefri med henblik på deltagelse i efteruddannelseskursus. sådanne krav vil imidlertid
       kunne følge af andre forhold, f.eks. ansættelsesretlige regler eller aftaler.”
ved lov nr. 520 af 6. juni 2007 om ændring af retsplejeloven fik § 126, stk. 3, sin nuværende
affattelse, jf. landsrettens dom. samtidig blev det i § 119, stk. 5, bestemt, at justitsministeren
fastsætter regler om bl.a. betalingen for advokaters teoretiske grunduddannelse, eksamen og
praktiske prøve i retssagsbehandling. i medfør af denne bestemmelse har justitsministeriet
udstedt bekendtgørelse nr. 1473 af 12. december 2007, hvori § 8, stk. 1, lyder:
       ”§ 8. advokaten, hos hvem en advokatfuldmægtig er autoriseret på faktureringstids-
       punktet, afholder udgifterne til den pågældende advokatfuldmægtigs deltagelse i den te-
       oretiske grunduddannelse, eksamen og retssagsprøven, jf. retsplejelovens § 126, stk. 3.”
godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
der henvises til afsnittet om retsgrundlag i højesterets samtidige dom af 17. december 2010 i
sag nr. 90/2009.
højesterets begrundelse og resultat
kursusudgifterne
efter ordlyden og forarbejderne samt efter bestemmelsens formål tiltræder højesteret, at rets-
plejelovens § 126, stk. 3, må forstås således, at en advokats pligt til at afholde udgifterne til
sin autoriserede fuldmægtigs teoretiske grunduddannelse, eksamen og praktiske prøve i rets-
sagsbehandling ikke gyldigt kan fraviges ved aftale mellem parterne. det påvirker ikke plig-
ten, at en del af kursusforløbet er gennemført under en barselsorlov, hvorunder fuldmægtigen
fortsat er autoriseret. b er derfor forpligtet til at betale as udgifter til fuldmægtigkurserne.
efter lovens ordlyd og forarbejder påhviler betalingsforpligtelsen alene den advokat, hos
hvem fuldmægtigen er autoriseret (”principalen”). det gælder uafhængigt af, om advokaten
også er arbejdsgiver. en medhæftelse for en arbejdsgiver, hos hvem fuldmægtigen ikke er
                                               - 9 -
autoriseret, vil forudsætte en aftale. da en sådan aftale ikke er indgået, hæfter c ikke for kur-
susudgifterne.
godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
a rejste første gang krav over for b om godtgørelse for manglende ansættelsesbevis den 14.
maj 2007. godtgørelsen skal derfor fastsættes efter § 6 i ansættelsesbevisloven, således som
bestemmelsen blev affattet ved lov nr. 174 af 27. februar 2007.
om indholdet af og formålet med lovændringen i 2007 samt om udmålingsprincipperne efter
lovændringen henvises til højesterets samtidige dom af 17. december 2010 i sag nr. 90/2009.
a modtog hverken ved sin ansættelse den 15. juli 2004 eller gennem de første ca. 1½ års an-
sættelse et skriftligt ansættelsesbevis, skønt hun flere gange over for b fremsatte ønske om en
formalisering af deres samarbejde.
en skriftlig ansættelseskontrakt blev først indgået den 9. januar 2006. kontrakten indeholdt i
pkt. 9.2 et vilkår om, at a selv skulle afholde samtlige udgifter, der var forbundet med delta-
gelse i advokatsamfundets kurser til opnåelse af advokateksamen. som følge af det ovenfor
anførte om bs forpligtelse til at afholde disse udgifter var den skriftlige ansættelseskontrakt
på dette punkt i strid med præceptive lovregler og dermed vildledende.
som anført af landsretten har overtrædelserne af ansættelsesbevisloven givet anledning til
usikkerhed om ansættelsesforholdet. a modtog således først efter sagsanlægget betaling af
feriegodtgørelse og løn under sygdom med et beløb på godt 30.000 kr., som angår 2005 og
2006.
ansættelsesbevismanglerne har endvidere været af betydning for, at a i strid med retsplejelo-
ven selv har betalt kursusudgifter vedrørende sin advokatuddannelse med 71.200 kr.
højesteret finder, at der ved vurderingen af godtgørelsens størrelse skal tages hensyn til, at
der fra starten var tale om et særegent samarbejde mellem parterne, hvor bs ansættelse af a
var udslag af en vennetjeneste, med henblik på at sidstnævnte kunne opnå beskikkelse som
                                               - 10 -
advokat, og hvor samarbejdet i flere henseender havde karakter af et fællesskab mellem selv-
stændige erhvervsdrivende.
hertil kommer, at der ikke er grundlag for at antage, at der fra bs side var tale om et bevidst
forsøg på at omgå as rettigheder. navnlig må det lægges til grund, at b var i vildfarelse med
hensyn til adgangen til at indgå aftalen om, at a selv skulle afholde sine kursusudgifter.
efter en samlet vurdering finder højesteret herefter, at der skal udmåles en samlet godtgørelse
for de foreliggende overtrædelser af ansættelsesbevisloven på 15.000 kr., således at der skal
betales 5.000 kr. udover de 10.000 kr., som allerede er betalt.
c har for højesteret anerkendt, at hun i medfør af lov om lønmodtageres retsstilling ved virk-
somhedsoverdragelse hæfter for et eventuelt yderligere krav i anledning af den manglende
opfyldelse af oplysningspligten efter ansættelsesbevisloven. i overensstemmelse hermed på-
hviler betalingsforpligtelsen b og c solidarisk.
erstatningskravet vedrørende forsinket advokatbeskikkelse
højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at den første principalerklæring af 3. november
2006 var mangelfuld med hensyn til oplysninger om as arbejdstid, hvorimod den reviderede
principalerklæring af 21. august 2007 er retvisende. a kunne dermed tidligst have opnået be-
skikkelse som advokat i slutningen af juni 2007.
a rejste først i sin klage af 16. april 2007 til advokatnævnet – med kopi til b – spørgsmål om
det rette indhold af principalerklæringen. i et brev af 21. juni 2007 til djøf tilkendegav ad-
vokat eigil lego andersen, at b var indstillet på at afgive en principalerklæring med nøjere
oplysning om arbejdstiden, og foreslog en formulering herom, som var i overensstemmelse
med den formulering, som senere blev anvendt i principalerklæringen af 21. august 2007.
a accepterede imidlertid ikke den foreslåede formulering, idet hun fastholdt, at hun havde
været fuldtidsansat i hele ansættelsesperioden fra den 15. juli 2004 til den 31. august 2006.
den 28. august 2007 sendte advokat eigil lego andersen den reviderede principalerklæring
af 21. august 2007 til djøf, hvorefter a blev beskikket som advokat den 26. september 2007.
                                              - 11 -
højesteret finder, at a ved ikke på et langt tidligere tidspunkt at have gjort indsigelse mod
den oprindelige principalerklæring og ved sin afvisning af bs forslag af 21. juni 2007 selv har
bragt sig i en situation, hvor hendes advokatbeskikkelse først kunne udstedes i september
2007. a har derfor ikke krav på erstatning som følge af, at udstedelsen af hendes advokatbe-
skikkelse blev forsinket.
samlet konklusion
herefter skal b betale 71.200 kr. til a til dækning af dennes kursusudgifter. c frifindes for
dette krav.
b og c skal solidarisk betale yderligere 5.000 kr. til a i anledning af overtrædelserne af an-
sættelsesbevisloven.
b og c frifindes for kravet om erstatning vedrørende forsinket advokatbeskikkelse.
beløbene forrentes som nedenfor bestemt.
sagsomkostninger
efter sagens udfald skal b i sagsomkostninger for begge retter betale 71.920 kr. til danmarks
jurist- og økonomforbund som mandatar for a. af beløbet udgør 70.000 kr. dækning af ad-
vokatudgift og 1.920 kr. retsafgift.
efter sagens udfald skal danmarks jurist- og økonomforbund som mandatar for a i sagsom-
kostninger for begge retter betale 40.000 kr. til c.
                                     thi kendes for ret:
b og c skal solidarisk betale 5.000 kr. til a med procesrente fra den 14. juni 2007.
b skal herudover betale 71.200 kr. til a med procesrente af 67.700 kr. fra den 17. september
2006 og af det resterende beløb fra den 19. december 2007.
                                            - 12 -
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal b betale 71.920 kr. til danmarks jurist- og
økonomforbund som mandatar for a.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal danmarks jurist- og økonomforbund som
mandatar for a betale 40.000 kr. til c.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. sagsom-
kostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt torsdag den 27. marts 2014
sag 28/2014
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat michael juul eriksen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af retten på frederiksberg den 21. december 2013 og
af østre landsrets 2. afdeling den 23. december 2013.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, poul dahl jensen, vibeke rønne,
oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
påstande
t har nedlagt påstand om løsladelse.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse.
sagsfremstilling
t er ved retten på frederiksbergs dom af 21. december 2013 straffet med fængsel i 3 år og 6
måneder for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 247, stk. 1, og § 276, jf. § 285,
stk. 1, for sin deltagelse sammen med ni andre i et voldeligt overfald på to personer den 8.
februar 2013 i tilknytning til et opgør mellem grupperingerne loyal to familia og værebros
hårde kerne samt for tyveri af to mobiltelefoner og en pung fra de overfaldne. retten lagde i
den forbindelse til grund, at t indtog en ledende rolle i loyal to familia, og at han var til
stede under voldsudøvelsen, hvorunder der bl.a. blev anvendt en mag-lite lygte og muligvis
knojern, men at han ikke selv deltog aktivt i selve voldsudøvelsen. byretten lagde endvidere
til grund, at t på et tidspunkt råbte ”stop”, og at han herefter tog mag-lite lygten fra en med-
                                                 - 2 -
tiltalt og trak denne tilbage. byretten fandt dog ikke, at t af denne grund var omfattet af straf-
felovens § 23 og § 24.
straffen på fængsel i 3 år og 6 måneder blev fastsat som en fællesstraf, der også omfatter en
reststraf på 1004 dages fængsel, som henstod ved ts prøveløsladelse den 30. november 2012
efter afsoning af flere domme, herunder en dom af 8. oktober 2008 på fængsel i 8 år for over-
trædelse af straffelovens § 245, jf. til dels § 246 og § 247, stk. 1, jf. § 89.
i forlængelse af domsafsigelsen traf retten på frederiksberg den 21. december 2013 afgørelse
om fortsat varetægtsfængsling af t af hensyn til retshåndhævelsen, jf. retsplejelovens § 769,
stk. 1, jf. § 762, stk. 2, nr. 1, med følgende begrundelse:
        ”henset til den udmålte strafs længde, som omfatter 1004 dages reststraf i henhold til en
        prøveløsladelse af 30. november 2012, finder retten, at hensynet til retshåndhævelsen
        kræver fortsat varetægtsfængsling.”
østre landsret stadfæstede ved kendelse af 23. december 2013 byrettens kendelse af 21. de-
cember 2013 i henhold til grundene.
i en retsbog senere samme dag anførte landsretten, efter at have modtaget et kæreskrift fra ts
forsvarer, at
        ”landsretten ved sin afgørelse har tiltrådt, at der ved vurderingen af ”forholdets grov-
        hed” er taget hensyn til den reststraf på 1004 dages fængsel, der henstod ved prøveløs-
        ladelsen den 30. november 2012, og som blev udløst ved dommen.”
procesbevillingsnævnet har den 29. januar 2014 meddelt t tilladelse til at indbringe landsret-
tens kendelse af 23. december 2013 for højesteret.
anklagemyndigheden har den 3. januar 2014 anket retten på frederiksbergs dom af 21. de-
cember 2013 til skærpelse. hovedforhandlingen i landsretten er efter det oplyste berammet til
4., 5. og 7. august 2014.
                                                 - 3 -
ved kendelse af 24. januar 2014 har østre landsret truffet afgørelse om fortsat varetægts-
fængsling af t af hensyn til gentagelsesrisiko, indtil der er afsagt dom i ankesagen, jf. rets-
plejelovens § 762, stk. 1, nr. 2, jf. § 769, stk. 3, jf. § 767, stk. 2.
anbringender
t har anført bl.a., at der ikke var grundlag for fortsat varetægtsfængsling af ham af hensyn til
retshåndhævelsen efter afsigelsen af retten på frederiksbergs dom af 21. december 2013.
varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen forudsætter efter praksis, at det pådømte
forhold i sig selv må forventes at udløse en straf på mindst et års fængsel, og der skal i den
forbindelse tages fornødent hensyn til muligheden for at opnå prøveløsladelse til normal tid.
den idømte fængselsstraf på 3 år og 6 måneder omfatter en reststraf på 1004 dages fængsel,
hvorfor det forhold, som er pådømt ved retten på frederiksbergs dom af 21. december 2013,
isoleret set alene har udløst en straf på 9-10 måneders fængsel. en udløst reststraf skal ikke
tælles med ved vurderingen af, om forholdets grovhed berettiger til varetægtsfængsling af
hensyn til retshåndhævelsen. på tidspunktet for kæremålets indgivelse til højesteret havde
han været varetægtsfængslet i ca. 11½ måned, hvilket overstiger den straf, som han isoleret er
idømt for det pådømte forhold, og forsat varetægtsfængsling er derfor i strid med proportiona-
litetsprincippet.
anklagemyndigheden har anført bl.a., at hensynet til retshåndhævelsen efter oplysningerne
om forholdets grovhed skønnes at kræve, at t ikke er på fri fod under sagens behandling i
landsretten. t er idømt en fængselsstraf på 3 år og 6 måneder for grov personfarlig vold, og
han ville formentlig være blevet idømt en fængselsstraf på mindst 1 år, hvis reststraffen på
1004 dage ikke var blevet udløst ved dommen. byretten har lagt til grund, at t indtog en le-
dende rolle i grupperingen loyal to familia, og det må ved strafudmålingen tillige tillægges
vægt i skærpende retning, at der er tale om et særdeles hurtigt recidiv. ved vurderingen af, om
der er grundlag for varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen, kan der ikke bortses
fra den reststraf på 1004 dage, som blev udløst ved dommen, ligesom tidligere domme for
ligeartet kriminalitet kan indgå i vurderingen af det konkrete forholds grovhed.
retsgrundlag
bestemmelsen om varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen i retsplejelovens § 762,
stk. 2, nr. 1, fik sit nuværende indhold ved lov nr. 243 af 8. juni 1978 og bygger på forslaget i
                                                - 4 -
strafferetsplejeudvalgets betænkning nr. 728/1974 om anholdelse og varetægt. af betænknin-
gen s. 27 fremgår bl.a.:
       ”… formuleringen foreslås ændret, således at det ikke er tilstrækkeligt til at anvende
       varetægt, at det påsigtede forhold efter sin art er af en særlig grovhed. det kræves
       yderligere, at det efter de i sagen foreliggende oplysninger om det konkrete forholds
       grovhed skønnes påkrævet, at sigtede ikke er på fri fod.
       …
       der bør ved anvendelse af bestemmelsen kunne tages hensyn til forhøjet strafferamme
       på grund af skærpende omstændigheder.”
højesterets begrundelse og resultat
procesbevillingsnævnet har givet tilladelse til kære af østre landsrets kendelse af 23. decem-
ber 2013. højesteret kan derfor alene tage stilling til denne kendelse, der angår spørgsmålet
om varetægtsfængsling efter retsplejelovens § 769, stk. 1, jf. § 762, stk. 2, nr. 1 (varetægts-
fængsling af hensyn til retshåndhævelsen), i perioden fra domsafsigelsen den 21. december
2013 til den 24. januar 2014, hvor landsretten afsagde kendelse om varetægtsfængsling af t
under ankesagens behandling efter § 762, stk. 1, nr. 2 (varetægtsfængsling på grund af genta-
gelsesrisiko).
hensynet til retshåndhævelsen
efter retsplejelovens § 762, stk. 2, nr. 1, kan en sigtet varetægtsfængsles, når der foreligger en
særligt bestyrket mistanke om, at han har begået en lovovertrædelse, som efter loven kan
medføre fængsel i 6 år eller derover, og hensynet til retshåndhævelsen efter oplysningerne om
forholdets grovhed skønnes at kræve, at sigtede ikke er på fri fod. varetægtsfængsling efter
bestemmelsen forudsætter efter praksis, at der foreligger et forhold, som ved endelig dom må
forventes at udløse en straf på mindst et års ubetinget fængsel (eller anden strafferetlig foran-
staltning af tilsvarende indgribende betydning), jf. herved bl.a. højesterets kendelser af 8.
september 2011 (ufr 2011.3380 h) og 5. januar 2012 (ufr 2012.1088 h).
højesteret finder, at det efter bestemmelsens ordlyd og forarbejder er det eller de strafbare
forhold, som den aktuelle sag angår, der skal indgå i vurderingen af, om forholdets grovhed
indebærer, at der må forventes en straf på mindst et års ubetinget fængsel. det kan i den for-
bindelse indgå i vurderingen, om sigtede tidligere er dømt for tilsvarende kriminalitet, jf. her-
                                                - 5 -
ved straffelovens § 81, nr. 1, og om der foreligger hurtigt tilbagefald til ny kriminalitet. der-
imod kan det ikke indgå i vurderingen, hvad den samlede straf (fællesstraffen) vil blive ud-
målt til som følge af, at en reststraf udløses.
t er ved byretten idømt en fællesstraf af fængsel i 3 år og 6 måneder, der ud over det aktuelle
forhold også omfatter en reststraf på 1004 dages fængsel. det aktuelle forhold vedrører delta-
gelse i et voldeligt overfald på to personer i tilknytning til et opgør mellem loyal to familia
og værebros hårde kerne. byretten har i den forbindelse lagt til grund, at t indtager en le-
dende rolle i loyal to familia, men at han ikke deltog aktivt i selve voldsudøvelsen.
fællesstraffen på fængsel i 3 år og 6 måneder må anses for udmålt efter princippet om mode-
reret kumulation. herefter og efter oplysningerne om de straffe, som byretten har udmålt til de
medtiltalte, er der ikke, som anført af t, grundlag for at antage, at byretten kun ville have ud-
målt en straf på 9-10 måneders fængsel, hvis han ikke havde haft en reststraf.
efter karakteren af den udøvede vold, ts ledende rolle i loyal to familia, og den omstændig-
hed, at det strafbare forhold er begået i prøvetiden ganske kort tid efter ts prøveløsladelse fra
afsoning af straf for tilsvarende kriminalitet, finder højesteret, at det aktuelle forhold efter de
foreliggende oplysninger ville udløse en straf på mindst et års ubetinget fængsel, hvis der ses
bort fra reststraffen.
det voldsforhold, som t er dømt for, må anses for at være af en sådan grovhed, at hensynet til
retshåndhævelsen krævede, at han efter byrettens dom fortsat skulle være varetægtsfængslet.
at t på tidspunktet for byrettens afgørelse havde været frihedsberøvet i ca. 9 måneder kan
ikke føre til en anden bedømmelse.
proportionalitetsprincippet
efter retsplejelovens § 762, stk. 3, kan varetægtsfængsling bl.a. ikke anvendes, hvis frihedsbe-
røvelsen vil stå i misforhold til den herved forvoldte forstyrrelse af sigtedes forhold, sagens
betydning og den retsfølge, som kan ventes ved endelig dom.
ved vurderingen af, om varetægtsfængslingen i perioden fra den 21. december 2013 til den
24. januar 2014 var i strid med proportionalitetsprincippet, indgår den samlede forventede
                                              - 6 -
straf, der også omfatter reststraffen. den fortsatte varetægtsfængsling af t efter afsigelsen af
byrettens dom kan derfor ikke anses for at have været i strid med dette princip.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.