text:
                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 21. juni 2016
sag 194/2015
(2. afdeling)
dorthe agerskov
(advokat carsten grosen)
mod
grundejerforeningen planetbyen
(advokat michael s. wiisbye)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 11. marts 2014 og af vestre
landsrets 16. afdeling den 10. april 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, thomas
rørdam, vibeke rønne og jens peter christensen.
påstande
appellanten, dorthe agerskov, har nedlagt påstand om, at indstævnte, grundejerforeningen
planetbyen, skal friholde hende for ethvert beløb, som hun måtte blive pålagt at betale til
skadelidte, s, som følge af hans tilskadekomst den 7. februar 2013.
grundejerforeningen planetbyen har påstået stadfæstelse.
anbringender
dorthe agerskov har for højesteret ikke bestridt, at det påhvilede hende – som ejer af
ejendommen erosvej 8, vejle – at træffe foranstaltninger mod glat føre på den private
fællesvej ud for ejendommen.
                                              - 2 -
dorte agerskov har navnlig anført, at grundejerforeningen planetbyen over for grundejerne
havde påtaget sig ansvaret for at forestå snerydning og glatførebekæmpelse på de private
fællesveje i området. dette fulgte af foreningens vedtægter og foreningens faktiske udførelse
af snerydning og glatførebekæmpelse. foreningen skal derfor friholde hende for ethvert
beløb, som hun måtte blive pålagt at betale til skadelidte, s, som følge af hans tilskadekomst.
en grundejer kan efter almindelige aftaleretlige principper aftale med en anden fysisk eller
juridisk person, at denne skal udføre vintervedligeholdelse på vegne af grundejeren. over-
holder den fysiske eller juridiske person ikke aftalen, kan vedkommende blive erstatnings-
ansvarlig over for grundejeren for det tab, som grundejeren måtte lide som følge af aftale-
bruddet. der var ikke i den dagældende § 14 i lov om vintervedligeholdelse og vejrenholdelse
(vejrenholdelsesloven) noget forbud mod at indgå en sådan aftale.
grundejerforeningens vedtægter er ikke i strid med lokalplanen. planlovens § 15, stk. 2, nr.
13, gav kommunen hjemmel til at pålægge grundejerforeningen at forestå drift og vedlige-
holdelse af private fællesveje, herunder snerydning og glatførebekæmpelse. efter lovbestem-
melsen kan kommunen pålægge en grundejerforening en handlepligt, og det er forudsat i
lovens forarbejder, at lovens formulering ”fællesarealer og fællesanlæg” også omfatter private
fællesveje.
grundejerforeningen planetbyen har navnlig anført, at pligten til vintervedligeholdelse på-
hvilede dorthe agerskov og ikke grundejerforeningen.
på tidspunktet for vedtagelsen af foreningens vedtægter kunne det ikke gyldigt aftales mellem
en grundejerforening og dens medlemmer, at foreningen skulle overtage pligten til vinter-
vedligeholdelse. efter den dagældende § 14 i vejrenholdelsesloven kunne pligten alene over-
drages til en fysisk person.
det har aldrig været grundejerforeningens hensigt at påtage sig pligten til vintervedligehol-
delse, og det er gentagne gange på foreningens generalforsamlinger blevet oplyst, at det er
den enkelte grundejers eget ansvar at foretage vintervedligeholdelse. det forhold, at grund-
ejerforeningen lejlighedsvis har iværksat snerydning, ændrer ikke ved, at pligten til vinter-
vedligeholdelse påhviler den enkelte grundejer.
                                               - 3 -
planlovens § 15, stk. 2, nr. 13, gav ikke kommunen hjemmel til at pålægge grundejerforenin-
gen at forestå drift og vedligeholdelse af private fællesveje. kommunen kan ikke ved lokal-
plan pålægge en grundejerforening en handlepligt, og lovens formulering ”fællesarealer og
fællesanlæg” omfatter ikke veje. lokalplanens bestemmelse om, at grundejerforeningen skal
forestå snerydning og glatførebekæmpelse på veje, kan derfor ikke få retlig virkning efter sit
indhold. når grundejerforeningens vedtægter sammenholdes med lokalplanen, pålægger
vedtægterne ikke foreningen at forestå vintervedligeholdelse.
hvis pligten til vintervedligeholdelse anses for overdraget fra dorthe agerskov til grundejer-
foreningen, medfører dette ikke overdragelse af erstatningsansvar.
retsgrundlag
planlovens § 15, stk. 2, nr. 13, fik ved lov nr. 440 af 10. juni 2003 følgende ordlyd:
      ”stk. 2. i en lokalplan kan der optages bestemmelser om:
      …
      13) oprettelse af grundejerforeninger for nye haveboligområder, erhvervsområder, om-
      råder for fritidsbebyggelse eller byomdannelsesområder, herunder om medlemspligt og
      om foreningens ret og pligt til at forestå etablering, drift og vedligeholdelse af fælles-
      arealer og fællesanlæg”
bestemmelsen var en videreførelse af kommuneplanlovens § 18, stk. 1, nr. 13. i bemærknin-
gerne til sidstnævnte bestemmelse (folketingstidende 1974-75, 2. samling, tillæg a, sp. 2756-
57) hedder det:
      ”det er i tidens løb blevet mere og mere almindeligt i private byggeservitutter for nye
      havebolig- og sommerhusområder at forlange grundejernes medlemsskab af en grund-
      ejerforening, hvortil bl.a. driften og vedligeholdelsen af veje, stier og andre fælles-
      arealer og -anlæg overlades. det beror imidlertid på udstykkerens initiativ, om en sådan
      grundejerforening skal dannes, og hvordan de nærmere regler for foreningens virke i
      øvrigt skal være. erfaringen viser, at det volder store vanskeligheder senere at etablere
      sådanne foreninger og senere at ændre i de éngang i servitutform fastlagte regler for
      foreningens rettigheder og pligter. begge de nævnte forhold taler for, at bestemmelser
      om grundejerforeninger bør kunne optages som led i en lokalplan for et nyt havebolig-
      eller sommerhusområde, der indbefatter etablering af fællesarealer og -anlæg. det vil da
      ikke være påkrævet for udstykkeren at supplere en lokalplan med en privat byggeservi-
      tut for derigennem at foranledige en grundejerforening dannet, og da lokalplaner om
                                                - 4 -
      fornødent kan ændres efter den i loven fastlagte procedure, vil det være muligt uden
      enstemmighed blandt foreningens medlemmer at tilpasse lokalplanens bestemmelser om
      grundejerforeningen til en senere tids behov.”
§ 14 i lov om vintervedligeholdelse og vejrenholdelse (vejrenholdelsesloven) fik ved lov nr.
292 af 28. april 2000 følgende ordlyd:
      ”§ 14. en grundejer kan overdrage til en anden i vedkommende ejendom eller i nær-
      heden af ejendommen bosat person at drage omsorg for opfyldelsen af de forpligtelser,
      der påhviler grundejeren.
      stk. 2. sådan overdragelse skal finde sted, såfremt grundejeren ikke bor på eller i nær-
      heden af ejendommen.
      stk. 3. aftalen skal være skriftlig og skal skriftligt anmeldes til vejbestyrelsen el-
      ler, for så vidt angår private fællesveje og private veje, vedkommende kommunal-
      bestyrelse. såfremt grundejerens forpligtelser hviler på bestemmelser truffet af en
      kommunalbestyrelse i henhold til § 5, stk. 3, skal aftalen dog anmeldes til denne
      kommunalbestyrelse. den myndighed, til hvem aftalen anmeldes, kan nægte at
      godkende aftalen, såfremt den af grundejeren udpegede person ikke kan anses for
      egnet til at sørge for forpligtelsernes opfyldelse.”
vejrenholdelseslovens § 14 blev videreført i § 84 i lov om private fællesveje (lov nr. 1537 af
21. december 2010), som havde følgende ordlyd:
      ”§ 84. en grundejer kan overdrage udførelsen af de pligter, som grundejeren i henhold
      til bestemmelserne i dette kapitel skal udføre, til en anden fysisk eller juridisk person,
      herunder virksomhed eller grundejerforening.
      stk. 2. grundejeren skal overdrage udførelsen af sine pligter i overensstemmelse med
      stk. 1, hvis grundejeren ikke bor på eller i nærheden af ejendommen.
      stk. 3. aftaler om overdragelse skal være skriftlige og skal skriftligt anmeldes til kom-
      munen.
      stk. 4. kommunalbestyrelsen kan nægte at godkende en aftale, hvis den vurderer, at den
      fysiske eller juridiske person, herunder virksomhed eller grundejerforening, som over-
      tager udførelsen af pligterne, ikke er egnet til at sørge for at opfylde disse.”
i bemærkningerne til § 84 (folketingstidende 2010-11, tillæg a, lovforslag nr. l 48, s. 47)
hedder det:
                                               - 5 -
      ”forslaget viderefører vintervedligeholdelseslovens § 14 om grundejernes overdragelse
      af deres pligter til vintervedligeholdelse og renholdelse for så vidt angår private fælles-
      veje i byer m.v. det foreslås dog, at en grundejer skal kunne overdrage udførelsen af
      sine pligter til vintervedligeholdelse m.v. til en juridisk person, herunder en virksomhed
      eller grundejerforening, og ikke som hidtil alene til en fysisk person bosat i vedkom-
      mende ejendom eller i nærheden af den.”
højesterets begrundelse og resultat
dorthe agerskov har for højesteret ikke bestridt, at det påhviler hende som ejer af ejendom-
men erosvej 8, vejle, at træffe foranstaltninger mod glat føre på den private fællesvej ud for
hendes ejendom, og at hun derfor er erstatningsansvarlig for den personskade, som s pådrog
sig ved faldulykken den 7. februar 2013. spørgsmålet for højesteret er alene, om grundejer-
foreningen planetbyen skal friholde dorthe agerskov for ethvert beløb, som hun måtte blive
pålagt at betale til skadelidte.
højesteret finder, at den dagældende bestemmelse i § 14 i lov om vintervedligeholdelse og
renholdelse af veje (vejrenholdelsesloven) ikke var til hinder for, at en grundejer indgik aftale
med en juridisk person, herunder en virksomhed eller grundejerforening, om udførelse af
vintervedligeholdelse som f.eks. glatførebekæmpelse. en sådan aftale vil dog ikke fritage
grundejeren for ansvar efter loven, men vil efter omstændighederne kunne medføre, at grund-
ejeren har et regreskrav mod aftaleparten, der har påtaget sig at udføre vintervedligeholdelse
på grundejerens vegne.
af § 6.1 i grundejerforeningens vedtægter om foreningens formål og opgaver fremgår, at for-
eningen ”forestår drift og vedligeholdelse af fællesanlæg og fællesarealer i overensstemmelse
med lokalplanens bestemmelser, herunder … ren- og vedligeholdelse, snerydning, glatføre-
grusning etc. på veje, stier og fællesarealer” for at varetage ”grundejernes fælles interesser …
ved at sikre vedligeholdelse af veje og fællesarealer og fornøden snerydning.” i den nævnte
lokalplan (vejle kommunes lokalplan nr. 188 fra 2006) er det i pkt. 12.3 bestemt, at ”grund-
ejerforeningen skal forestå drift og vedligeholdelse af fællesarealer, private fællesveje og stier
inden for lokalplanens område, herunder snerydning og glatførebekæmpelse på veje og stier
…”. vedtægterne blev vedtaget på grundejerforeningens stiftende generalforsamling den 19.
maj 2010 og godkendt af vejle kommune den 22. juli 2010.
                                                - 6 -
højesteret finder, at grundejerforeningen planetbyen i kraft af den nævnte vedtægtsbestem-
melse har påtaget sig at forestå snerydningen og glatførebekæmpelsen på de private fællesveje
i området. det bemærkes herved, at den nævnte opgave falder inden for grundejerforeningens
formål og naturlige virksomhed, og at det ikke findes godtgjort, at der foreligger forhold, der
kan føre til, at vedtægtens § 6.1 ikke kan få virkning efter sit indhold.
da dorthe agerskov således med rette har kunnet forvente, at grundejerforeningen udførte
glatførebekæmpelse på veje, stier og fællesarealer, herunder den private fællesvej ud for hen-
des ejendom, hvor skadelidte, s, faldt, tager højesteret dorthe agerskovs påstand til følge.
vedrørende spørgsmålet, om bestemmelsen i vejle kommunes lokalplan pkt. 12.3 har fornø-
den hjemmel i planlovens § 15, stk. 2, nr. 13 (nu nr. 14), bemærker højesteret i øvrigt:
som anført af mindretallet i landsretten svarer bestemmelsen i planlovens § 15, stk. 2, nr. 13,
for nye haveboligområders vedkommende til bestemmelsen i den tidligere gældende kommu-
neplanlovs § 18, stk. 1, nr. 13, og det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget til kommu-
neplanloven, at det var forudsat, at lokalplaner kan indeholde bestemmelser om en grundejer-
forenings vedligeholdelse af private fællesveje i området. som ligeledes anført af mindretallet
er der ikke i forslaget til den nugældende planlov bemærkninger, der giver grundlag for at
fortolke bestemmelsen i planlovens § 15, stk. 2, nr. 13, indskrænkende. bestemmelsen i pkt.
12.3 i vejle kommunes lokalplan nr. 188 fra 2006 om grundejerforeningens pligt til drift og
vedligeholdelse af vej- og stianlæg, herunder snerydning og glatførebekæmpelse på veje og
stier, har således hjemmel i den dagældende § 15, stk. 2, nr. 13, i planloven.
grundejerforeningen skal betale sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret til dorthe
agerskov. sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift med 100.000 kr. og af
retsafgift med 27.740 kr., i alt 127.740 kr.
                                      thi kendes for ret:
grundejerforeningen planetbyen skal friholde dorthe agerskov for ethvert beløb, som hun
måtte blive pålagt at betale til skadelidte, s, som følge af hans tilskadekomst den 7. februar
2013.
                                            - 7 -
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal grundejerforeningen planetbyen
inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 127.740 kr. til dorthe agerskov.
beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                       højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 19. august 2013
sag 308/2012
ældresagen som mandatar for a
(advokat peter breum)
mod
beskæftigelsesministeriet
(kammeradvokaten ved advokat niels banke)
ældresagen som mandatar for a har under forberedelsen af denne sag anmodet om, at der
stilles præjudicielle spørgsmål til eu-domstolen.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jens peter christensen, henrik
waaben, lars hjortnæs og oliver talevski.
påstande
ældresagen som mandatar for a har foreslået, at der stilles eu-domstolen følgende fire
spørgsmål:
1. skal artikel 3, stk. 3, sammenholdt med betragtning 13 i rådets direktiv 2000/78/ef fortol-
    kes således, at direktivet tillige omfatter en ydelse udbetalt i henhold til en frivillig forsik-
    ringsordning for lønmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende, der har sluttet sig sam-
    men alene med det formål at sikre sig økonomisk bistand i tilfælde af ledighed og at admi-
    nistrere andre ordninger, som ifølge lovgivning er henlagt til kasserne? det skal ved vurde-
    ringen tages i betragtning, at ordningen administreres af statsanerkendte arbejdsløsheds-
    kasser, og at udbetalingerne er baseret på et refusionssystem, hvor det økonomiske ansvar
    påhviler staten.
                                                - 2 -
2. skal forbuddet i artikel 2 sammenholdt med artikel 6, stk. 1, og betragtning 25 i rådets
   direktiv 2000/78/ef fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat opretholder
   en retstilstand, der indebærer, at en arbejdstager i en alder af 65 år tvangsmæssigt udmel-
   des af en frivillig forsikringsordning for lønmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende,
   der har sluttet sig sammen alene med det formål af sikre sig økonomisk bistand i tilfælde af
   ledighed og at administrere andre ordninger, som ifølge lovgivning er henlagt til kasserne?
   det skal ved vurderingen tages med i betragtning, at ordningen tillige udgør en væsentlig
   aktiv medspiller i processen med at få ledige genbesat i nye stillinger.
3. skal forbuddet i artikel 2 sammenholdt med undtagelserne i artikel 6, stk. 2, og artikel 3,
   stk. 3, og betragtning 13 i rådets direktiv 2000/78/ef fortolkes således, at det er til hinder
   for, at en medlemsstat opretholder en retstilstand, der indebærer, at en arbejdstager i en al-
   der af 65 år tvangsmæssigt udmeldes af en frivillig forsikringsordning for lønmodtagere og
   selvstændige erhvervsdrivende, der har sluttet sig sammen alene med det formål at sikre
   sig økonomisk bistand i tilfælde af ledighed og at administrere andre ordninger, som ifølge
   lovgivning er henlagt til kasserne? det skal ved vurderingen tages i betragtning, at borgere
   fra alderen 65 år er berettiget til folkepension. det skal yderliges tages i betragtning, at
   ordningen administreres af statsanerkendte arbejdsløshedskasser, og at udbetalingerne er
   baseret på et refusionssystem, hvor det økonomiske ansvar påhviler staten.
4. hvis forbuddet i artikel 2 sammenholdt med undtagelserne i artikel 6, stk. 2, og artikel 3,
   stk. 3, og betragtning 13 i rådets direktiv 2000/78/ef skal fortolkes således, at det ikke er
   til hinder for, at en medlemsstat opretholder en retstilstand, der indebærer, at en arbejds-
   tager i en alder af 65 år tvangsmæssigt udmeldes af en frivillig forsikringsordning for løn-
   modtagere og selvstændige erhvervsdrivende, der har sluttet sig sammen alene med det
   formål at sikre sig økonomisk bistand i tilfælde af ledighed og at administrere andre ord-
   ninger, som ifølge lovgivning er henlagt til kasserne, skal det almindelige eu-retlige prin-
   cip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder i givet fald så fortolkes således, at
   det udgør en hindring for en sådan retstilstand?
indstævnte, beskæftigelsesministeriet, har protesteret imod forelæggelse for eu-domstolen.
sagsfremstilling
                                               - 3 -
den 12. december 2007 meddelte ledernes hovedorganisation a, at hans medlemskab af
arbejdsløshedskassen ville ophøre pr. 1. april 2008 som følge af, at han fyldte 65 år.
da a efterfølgende opsagde sin stilling, meldte han sig ledig og anmodede om udbetaling af
arbejdsløshedsdagpenge med virkning fra den 2. april 2009.
ledernes hovedorganisation afviste den 6. maj 2009 a’s anmodning under henvisning til, at
medlemskab af arbejdsløshedskassen ophører senest ved udgangen af den måned, hvor med-
lemmet når folkepensionsalderen, jf. lov om arbejdsløshedsforsikring § 41 og § 43.
den 16. november 2009 klagede ældresagen på vegne af a til ligebehandlingsnævnet over
udmeldelsen af a af arbejdsløshedskassen og anførte i den forbindelse, at udmeldelsen var
aldersdiskriminerende.
ligebehandlingsnævnet afviste den 24. marts 2010 klagen under henvisning til, at lov om
forskelsbehandling på arbejdsmarkedet mv. ikke omfatter udbetalinger fra arbejdsløshedskas-
ser, og at dette er i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivets artikel 3, stk. 3, hvorefter
udbetalinger af enhver art fra offentlige ordninger for social sikring og social beskyttelse eller
lignende ordninger ikke er omfattet af direktivet.
den 28. marts 2011 anlagde ældresagen som mandatar for a sag mod ledernes hovedor-
ganisation og beskæftigelsesministeriet ved københavns byret, der i medfør af retspleje-
lovens § 226, stk. 1, henviste sagen til behandling ved østre landsret.
ældresagens påstand mod ledernes hovedorganisation går ud på, at ledernes hovedorgani-
sation skal anerkende, at udmeldelsen af arbejdsløshedskassen er ugyldig. påstanden mod
beskæftigelsesministeriet går ud på, at ministeriet skal anerkende, at arbejdsløshedsforsik-
ringslovens § 43 strider mod artikel 2 i rådets direktiv 2000/78/ef af 27. november 2000
(beskæftigelsesdirektivet) og det almindelige eu-retlige princip om forbud mod aldersdis-
krimination.
østre landsret udskilte i medfør af retsplejelovens § 253 påstanden mod beskæftigelsesmini-
steriet til særskilt behandling, og ved landsrettens dom af 10. oktober 2012 blev beskæftigel-
sesministeriet frifundet. landsretten fandt, at dagpengesystemet må anses for en offentlig ord-
                                               - 4 -
ning for social sikring eller lignende ordning, jf. beskæftigelsesdirektivets artikel 3, stk. 3, og
at arbejdsløshedsforsikringslovens § 43, hvorefter medlemskab af en arbejdsløshedskasse op-
hører, når medlemmet når folkepensionsalderen, derfor ikke strider mod beskæftigelsesdirek-
tivet. landsretten fandt ikke grundlag for at antage, at bestemmelsen i øvrigt er i strid med det
almindelige fællesskabsretlige princip om forskelsbehandling på grund af alder.
retsgrundlag
eu-ret
regler
den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder indeholder bl.a. følgende
bestemmelse:
       ”artikel 21
       ikke-forskelsbehandling
       1. enhver forskelsbehandling på grund af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse,
       genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold
       til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder, seksuel orientering el-
       ler ethvert andet forhold er forbudt.”
om anvendelsesområdet for charteret hedder det i artikel 51:
       ”1. bestemmelserne i dette charter er rettet til unionens institutioner, organer, kontorer
       og agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun
       når de gennemfører eu-retten. de respekterer derfor rettighederne, overholder princip-
       perne og fremmer anvendelsen heraf i overensstemmelse med deres respektive kompe-
       tencer og under overholdelse af grænserne for de kompetencer, der er tildelt unionen i
       traktaterne.
       2. dette charter udvider ikke anvendelsesområdet for eu-retten ud over unionens kom-
       petencer og skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for unionen og ændrer
       ikke de kompetencer og opgaver, der er fastlagt i traktaterne.”
det fremgår af teuf artikel 6, stk. 1, at charteret har samme juridiske værdi som traktaterne.
i teuf artikel 157 (tidligere tef artikel 141) om lige løn til mænd og kvinder for samme
arbejde eller arbejde af samme værdi hedder det bl.a.:
                                                 - 5 -
     ”2. ved løn forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle
     andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejds-
     giveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.
     …”
beskæftigelsesdirektivets præambel indeholder bl.a. følgende betragtninger:
     ”(13) dette direktiv finder ikke anvendelse på ordninger for social sikring og social be-
            skyttelse, hvis ydelser ikke er sidestillet med løn i den betydning, dette udtryk er
            anvendt i ef-traktatens artikel 141, eller på udbetalinger af enhver art fra staten,
            hvor formålet er adgang til eller bibeholdelse af beskæftigelsen.
     (14) dette direktiv berører ikke nationale bestemmelser vedrørende fastsættelse af pen-
            sionsalder.
     …
     (25) forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder er en afgørende forudsætning
            for, at de mål, der er fastsat i retningslinjerne for beskæftigelse, kan nås, og der
            kan tilskyndes til diversitet i beskæftigelsen. ulige behandling på grund af alder
            kan dog være berettiget under visse omstændigheder og kræver derfor særlige be-
            stemmelser, der kan variere alt efter situationen i medlemsstaterne. det er af-
            gørende at skelne mellem ulige behandling, der er berettiget, især under hensyn til
            legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål,
            og forskelsbehandling, der skal forbydes.”
beskæftigelsesdirektivet indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
     ”artikel 1
     …
     formålet med dette direktiv er, med henblik på at gennemføre princippet om lige-
     behandling i medlemsstaterne, at fastlægge en generel ramme for bekæmpelsen af for-
     skelsbehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv på grund af religion eller tro,
     handicap, alder eller seksuel orientering.
     artikel 2
     …
     1. i dette direktiv betyder princippet om ligebehandling, at ingen må udsættes for nogen
     form for direkte eller indirekte forskelsbehandling af nogen af de i artikel 1 anførte
     grunde.
     2. i henhold til stk. 1
     a) foreligger der direkte forskelsbehandling, hvis en person af en eller flere af de i arti-
         kel 1 anførte grunde behandles ringere, end en anden i en tilsvarende situation bliver,
         er blevet eller ville blive behandlet
     …
     artikel 3
     …
     1. inden for rammerne af fællesskabets beføjelser finder dette direktiv anvendelse både
     i den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, på alle personer for
     så vidt angår:
                                                - 6 -
       a) vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse, udøvelse af selvstændig
          erhvervsvirksomhed og erhvervsmæssig beskæftigelse, herunder udvælgelseskriterier
          og ansættelsesvilkår, uanset branche og uanset niveau i erhvervshierarkiet, herunder i
          henseende til forfremmelse
       b) adgang til alle typer af og niveauer for erhvervsvejledning, erhvervsuddannelse, er-
          hvervsmæssig videreuddannelse og omskoling, herunder praktisk arbejdserfaring
       c) ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn
       d) medlemskab af og deltagelse i en arbejdstager- eller arbejdsgiverorganisation eller en
          organisation, hvis medlemmer udøver et bestemt erhverv, herunder de fordele, så-
          danne organisationer giver medlemmerne.
       …
       3. dette direktiv omfatter ikke udbetalinger af enhver art fra offentlige eller lignende
       ordninger, herunder offentlige ordninger for social sikring og social beskyttelse eller
       lignende ordninger.
       …
       artikel 6
       …
       1. uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling på grund
       af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et
       legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-,
       arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde
       det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige.
       der kan bl.a. være tale om følgende former for ulige behandling:
       a) tilvejebringelse af særlige vilkår for adgang til beskæftigelse og erhvervsuddannelse,
          beskæftigelse og erhverv, herunder betingelser vedrørende afskedigelse og aflønning,
          for unge, ældre arbejdstagere og personer med forsørgerpligt med henblik på at
          fremme deres erhvervsmæssige integration eller at beskytte dem
       b) fastsættelse af minimumsbetingelser vedrørende alder, erhvervserfaring eller
          anciennitet for adgang til beskæftigelse eller til visse fordele i forbindelse med be-
          skæftigelse
       c) fastsættelse af en maksimal aldersgrænse for ansættelse, som er baseret på uddannel-
          sesmæssige krav til den pågældende stilling eller nødvendigheden af at have tilbage-
          lagt en rimelig periode i beskæftigelse før pensionering.
       2. uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at fastsættelse af aldersgræn-
       ser for adgang til erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, herunder fastsættelse af
       forskellige aldersgrænser for ansatte eller grupper eller kategorier af ansatte, og anven-
       delse af alderskriteriet til aktuarberegninger inden for rammerne af disse ordninger ikke
       udgør forskelsbehandling på grund af alder, for så vidt dette ikke medfører forskels-
       behandling på grund af køn.
eu-retspraksis vedrørende beskæftigelsesdirektivets artikel 3, stk. 3
eu-domstolen har i nogle afgørelser taget stilling til rækkevidden af beskæftigelsesdirek-
tivets artikel 3, stk. 3.
i dom af 1. april 2008, sag c-267/06, maruko, udtalte eu-domstolen bl.a.:
                                       - 7 -
”40  det følger af artikel 3, stk. 1, litra c), og stk. 3, i direktiv 2000/78, at direktivet
    finder anvendelse på alle personer, både i den offentlige og den private sektor,
    herunder offentlige organer, for så vidt angår bl.a. lønvilkår, og at det ikke finder
    anvendelse på udbetalinger af enhver art fra offentlige eller lignende ordninger,
    herunder offentlige ordninger for social sikring eller social beskyttelse.
41   anvendelsesområdet for direktiv 2000/78 skal på baggrund af disse bestemmel-
    ser, sammenholdt med 13. betragtning til direktivet, forstås således, at det ikke
    finder anvendelse på ordninger for social sikring og social beskyttelse, hvis
    ydelser ikke er sidestillet med løn i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i
    ef-traktatens artikel 141, eller på udbetalinger af enhver art fra staten, hvor for-
    målet er adgang til eller bibeholdelse af beskæftigelsen.
42   følgelig skal det fastslås, om en ydelse til efterladte i henhold til en erhvervstil-
    knyttet pensionsforsikringsordning som den af vddb administrerede kan side-
    stilles med ”løn” som omhandlet i artikel 141 ef.
43   ifølge denne artikel forstås ved løn den almindelige grund- eller minimumsløn
    og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet mod-
    tager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.
44   som domstolen allerede har fastslået (jf. dom af 6.10.1993, sag c-109/91, ten
    oever, sml. i, s. 4879, præmis 8, og af 28.9.1994, sag c-7/93, beune, sml. i, s.
    4471, præmis 21), udelukker den omstændighed, at visse ydelser udbetales efter
    arbejdsforholdets ophør, ikke, at de kan have karakter af »løn« i artikel 141 ef’s
    forstand.
45   domstolen har således anerkendt, at en efterladteydelse, der udbetales i henhold
    til en erhvervstilknyttet pensionsforsikringsordning indført ved en kollektiv
    overenskomst, er omfattet af anvendelsesområdet for denne artikel. domstolen
    har i denne forbindelse præciseret, at den omstændighed, at en sådan pension pr.
    definition ikke udbetales til arbejdstageren, men til den efterladte, ikke kan af-
    svække denne fortolkning, eftersom en sådan ydelse er en fordel, som udspringer
    af, at den efterladtes ægtefælle var tilsluttet ordningen, således at den efterladte
    erhverver retten til pensionen som led i arbejdsforholdet mellem arbejdsgiveren
    og ægtefællen, og pensionen udbetales til den efterladte som følge af ægtefæl-
    lens arbejdsforhold (jf. ten oever-dommen, præmis 12 og 13, coloroll pension
    trustees-dommen, præmis 18, dom af 17.4.1997, sag c-147/95, evrenopoulos,
    sml. i, s. 2057, præmis 22, og af 9.10.2001, sag c-379/99, menauer, sml. i, s.
    7275, præmis 18).
46   ved vurderingen af, om en pension, på grundlag af hvilken efterladteydelsen i
    givet fald beregnes – som i hovedsagen – henhører under anvendelsesområdet
    for artikel 141 ef, har domstolen desuden præciseret, at blandt de kriterier, som
    den alt efter situationen havde skullet tage stilling til ved kvalificeringen af en
    pensionsordning, var det alene kriteriet om, at arbejdstageren modtager pensio-
    nen som følge af arbejdsforholdet mellem ham og hans tidligere arbejdsgiver,
    dvs. kriteriet om arbejdsforholdet, jf. bestemmelsens ordlyd, der kunne tillægges
    afgørende betydning (jf. i denne retning beune-dommen, præmis 43, evreno-
    poulos-dommen, præmis 19, dom af 29.11.2001, sag c-366/99, griesmar, sml.
    i, s. 9383, præmis 28, af 12.9.2002, sag c-351/00, niemi, sml. i, s. 7007, præ-
                                                 - 8 -
              mis 44 og 45, og af 23.10.2003, forenede sager c-4/02 og c-5/02, schönheit og
              becker, sml. i, s. 12575, præmis 56).
       47      dette kriterium er ganske vist ikke eneafgørende, idet der ved pensioner, der
              udbetales i henhold til lovbestemte sociale sikringsordninger, helt eller delvis
              kan tages hensyn til den pågældendes løn (beune-dommen, præmis 44, evreno-
              poulos-dommen, præmis 20, griesmar-dommen, præmis 29, niemi-dommen,
              præmis 46, og schönheit og becker-dommen, præmis 57).
       48      socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmæssige hensyn,
              som har haft eller har kunnet have betydning for den nationale lovgivningsmyn-
              digheds fastsættelse af en ordning, kan imidlertid ikke tillægges afgørende be-
              tydning, såfremt pensionen kun berører en særlig gruppe af arbejdstagere, så-
              fremt den direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og såfremt den fast-
              sættes på grundlag af tjenestemandens senest oppebårne løn (beune-dommen,
              præmis 45, evrenopoulos-dommen, præmis 21, griesmar-dommen, præmis 30,
              niemi-dommen, præmis 47, og schönheit og becker-dommen, præmis 58).”
i dom af 10. maj 2011, sag c-147/08, römer, udtalte eu-domstolen i præmis 33, at artikel 3,
stk. 3, ikke kunne fortolkes således, at en supplerende pension, der udbetales af en offentlig
ordning, og som udgør løn i teuf artikel 157’s forstand, falder uden for beskæftigelsesdirek-
tivets område.
i dom af 6. december 2012, forenede sager c-124/11, c-125/11 og c-143/11, dittrich m.fl.,
udtalte eu-domstolen bl.a.:
       ”35     hvad for det første angår det materielle indhold af lønnen fremgår det af dom-
              stolens praksis, at begrebet ”løn” som omhandlet i artikel 157 teuf skal fortol-
              kes bredt. det omfatter bl.a. samtlige ydelser i penge eller i naturalier, aktuelle
              eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra
              arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i henhold til en ansættelseskontrakt, ifølge
              lov eller frivilligt (jf. dom af 4.6.1992, sag c-360/90, bötel, sml. i, s. 3589,
              præmis 12, og af 9.2.1999, sag c-167/97, seymour-smith og perez, sml. i, s.
              623, præmis 29).
       36      en økonomisk ydelse, såsom hjælpen til tyske statstjenestemænd i tilfælde af
              sygdom, hvoraf 50%-80% af de støtteberettigede sundhedsudgifter, som er af-
              holdt af tjenestemanden eller visse af hans familiemedlemmer, godtgøres, hen-
              hører således i materiel henseende under begrebet ”løn” som omhandlet i artikel
              157 teuf.
       37      det skal for det andet undersøges, om tjenestemanden modtager den omhand-
              lede hjælp som følge af arbejdsforholdet. det fremgår af fast retspraksis, at med
              henblik på at undersøge, om en ydelse er omfattet af artikel 157 teuf’s anven-
              delsesområde, er det kun kriteriet om, at arbejdstageren modtager ydelsen som
              følge af arbejdsforholdet, der kan tillægges afgørende betydning, og dette så me-
                                         - 9 -
    get desto mere som det er det eneste, der kan udledes af bestemmelsens ordlyd
    (jf. vedrørende alderspension maruko-dommen, præmis 46 og den deri nævnte
    retspraksis).
38   de konkrete kriterier, som domstolen har udledt til vurdering af, om en
    pensionsydelse udgør løn som omhandlet i artikel 157 teuf, og navnlig krite-
    rierne om, at ydelsen skal afhænge direkte af den tilbagelagte tjenestetid og fast-
    sættes på grundlag af den senest oppebårne løn (jf. maruko-dommen, præmis 48
    og den deri nævnte retspraksis), er derimod ikke relevante for en ydelse som den
    i hovedsagen omhandlede, som ikke tilsigter at bibringe den pågældende en op-
    sat indkomst efter arbejdsforholdets ophør, men at dække sundhedsudgifter, som
    er afholdt under eller efter dette ansættelsesforhold.
39   som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, foreligger
    det kausale element, som er nævnt i denne doms præmis 37, i det foreliggende
    tilfælde. den omhandlede hjælp tildeles nemlig kun tyske statstjenestemænd el-
    ler tidligere tyske tjenestemænd, som udgør en særlig kategori af arbejdstagere
    (jf. i denne retning dom af 13.11.2008, sag c-46/07, kommissionen mod italien,
    præmis 40 og den deri nævnte retspraksis) som følge af deres ansættelsesforhold
    med staten. hjælpen er således uadskilleligt forbundet med en tysk statstjene-
    stemands stilling, og i henhold til bbhv’s § 2, stk. 2, er retten til hjælp betinget
    af, at den ydelsesberettigede har ret til løn eller en ydelse, som træder i stedet for
    løn. forbindelsen mellem den omhandlede hjælp og arbejdsforholdet fremgår li-
    geledes af den omstændighed, at en tjenestemand, der er på orlov uden løn, ikke
    er berettiget til den omhandlede hjælp i henhold til denne bestemmelse, hvis or-
    loven overstiger en måned.
40   for det tredje fremgår det af artikel 157 teuf, at en ydelse, som arbejdstageren
    modtager som følge af arbejdsforholdet, kun udgør ”løn” i bestemmelsens for-
    stand, hvis den udbetales af arbejdsgiveren selv.
41   for så vidt angår hovedsagerne kan den af den forelæggende ret fremhævede
    omstændighed, at den omhandlede hjælp er lovreguleret, og at den ikke supple-
    rer en social ydelse, der udbetales i medfør af en generel retsakt, ikke rejse tvivl
    om kvalifikationen af løn som værende en ydelse, som staten udbetaler i egen-
    skab af arbejdsgiver som følge af et arbejdsforhold (jf. i denne retning dom af
    28.9.1994, sag c-7/93, beune, sml. i, s. 4471, præmis 26-29 og 37, af
    29.11.2001, sag c-366/99, griesmar, sml. i, s. 9383, præmis 37, og af
    12.9.2002, sag c-351/00, niemi, sml. i, s. 7007, præmis 41 og 42).
...
43   henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med,
    at artikel 3, stk. 1, litra c), og stk. 3 i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at
    hjælp til tjenestemænd i tilfælde af sygdom, såsom den hjælp, der i henhold til
    lov om statstjenestemænd tildeles tjenestemænd i forbundsrepublikken tysk-
    land, henhører under nævnte direktivs anvendelsesområde, hvis dens finansie-
    ring påhviler staten som offentlig arbejdsgiver, hvilket det tilkommer den natio-
    nale ret at efterprøve.”
                                               - 10 -
eu-retspraksis vedrørende beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1
eu-domstolen har i en række domme fortolket beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1.
herom kan henvises til højesterets kendelse af 16. marts 2012 gengivet i ufr 2012, s. 2033.
der kan endvidere henvises til dom af 5. juli 2012, sag c-141/11, hörnfeldt, dom af 6. no-
vember 2012, sag c-286/12, europa-kommissionen mod ungarn, og dom af 6. december
2012, sag c-152/11, odar.
eu-retspraksis vedrørende beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 2
højesteret har i sagen 236/2009, djøf som mandatar for erik toftgaard mod indenrigs- og
sundhedsministeriet, besluttet at forelægge fire præjudicielle spørgsmål for eu-domstolen
(sag c-546/11) vedrørende navnlig beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 2, om ”erhvervs-
tilknyttede sociale sikringsordninger”. sagen vedrører erik toftgaard, der var ansat i en tjene-
stemandsstilling, og som den 16. maj 2006 blev afskediget på grund af stillingsnedlæggelse.
da han var 65 år på afskedigelsestidspunktet, modtog han ikke rådighedsløn (bevarelse af sin
hidtidige løn i 3 år) i forbindelse med sin fratræden, jf. tjenestemandslovens § 32, stk. 4, nr. 2.
spørgsmålet er herefter, om dette er udtryk for ulovlig forskelsbehandling på grund af alder.
generaladvokat j. kokott har den 7. februar 2013 fremsat forslag til afgørelse i erik toft-
gaard-sagen, og i præmis 32 og 38 udtales:
      ”32. i henhold til ordlyden af alle andre sprogversioner end den danske skal direk-
      tivets artikel 6, stk. 2, ikke gælde for alle former for erhvervstilknyttede sociale sik-
      ringsordninger, men kun for alderspension og invaliditetsydelser.
      38. artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78 omfatter således kun ordninger for alderspen-
      sion og invaliditetsydelser. da der med hensyn til en ydelse som den danske rådigheds-
      løn hverken er tale om alderspension eller invaliditetsydelser, finder artikel 6, stk. 2, i
      direktiv 2000/78 ikke anvendelse på det foreliggende tilfælde.”
vestre landsret har endvidere ved kendelse af 14. september 2011 forelagt to præjudicielle
spørgsmål for eu-domstolen (sag c-476/11) vedrørende forståelsen af beskæftigelsesdirekti-
vets artikel 6, stk. 2.
sagen vedrører glennie kristensen, der var ansat som kundeservicemedarbejder hos experian
a/s, og hvor deltagelse i experian a/s’ pensionsordning var obligatorisk for alle medarbej-
dere. pensionsordningen indebar, at experian a/s betalte to-tredjedele af pensionsbidraget og
den pågældende medarbejder den sidste tredjedel. pensionsbidragets procentuelle del af
                                              - 11 -
grundlønnen blev imidlertid gradueret efter alder, og spørgsmålet er herefter, om der forelig-
ger en tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder.
generaladvokat j. kokott har ligeledes den 7. februar 2013 fremsat forslag til afgørelse i
denne sag. generaladvokaten konkluderer sammenfattende i præmis 50 følgende vedrørende
nødvendigheden af en yderligere proportionalitetsvurdering inden for rammerne af beskæfti-
gelsesdirektivets artikel 6, stk. 2:
      ”50. det følger heraf, at i modsætning til det af hk anførte er en yderligere proportio-
      nalitetsvurdering ikke nødvendig. på denne baggrund kunne man ganske vist stille
      spørgsmålet, om artikel 6, stk. 2, på grund af den omstændighed, at den fastsætter en
      generel undtagelse fra forbuddet mod forskelsbehandling, uden at der kræves en propor-
      tionalitetsvurdering, kunne være i strid med chartret [den europæiske unions charter
      om grundlæggende rettigheder, artikel 21, stk. 1]. bestemmelsens gyldighed er dog ikke
      genstand for den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse.”
eu-retspraksis om det fællesskabsretlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund
af alder
eu-domstolen har i en række afgørelser givet udtryk for, at der gælder et fællesskabsretligt
princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder.
i dom af 22. november 2005, sag c-144/04, mangold, udtalte eu-domstolen bl.a.:
” 74 for det andet, og frem for alt, indeholder direktiv 2000/78 ikke i sig selv noget princip
      om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv. i henhold til direktivets ar-
      tikel 1 har dette nemlig alene til formål ”at fastlægge en generel ramme for bekæmpel-
      sen af forskelsbehandling på grund af religion eller tro, handicap, alder eller seksuel ori-
      entering”, mens selve princippet om forbud mod disse former for forskelsbehandling,
      som det fremgår af betragtning 1 og 4 til direktivet, har sin oprindelse i forskellige inter-
      nationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner.
75     princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder skal anses for et almin-
      deligt fællesskabsretligt princip. når en national retsforskrift falder inden for dette prin-
      cips anvendelsesområde, hvilket gælder for tzbfg’s § 14, stk. 3, som ændret ved 2002-
      loven, i form af en foranstaltning til gennemførelse af direktiv 1999/70 (jf. herved tillige
      denne doms præmis 51 og 64), skal domstolen i forbindelse med en præjudiciel fore-
      læggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves for at den
      nationale ret kan vurdere, om en sådan retsforskrift er i overensstemmelse med dette
      princip (jf. dom af 12.12.2002, sag c-442/00, rodríguez caballero, sml. i, s. 11915,
      præmis 30-32).
76     spørgsmålet om, hvorvidt det almindelige princip om ligebehandling, bl.a. med hensyn
      til alder, er overholdt, kan derfor ikke alene afhænge af udløbet af den frist, der er givet
                                                - 12 -
      medlemsstaterne til at gennemføre et direktiv, hvis formål er at fastlægge en generel
      ramme for bekæmpelsen af forskelsbehandling på grund af alder, navnlig hvad angår
      etablering af hensigtsmæssige retsmidler, bevisbyrde, beskyttelse mod repressalier,
      dialog mellem arbejdsmarkedets parter, positiv særbehandling og andre særforanstalt-
      ninger til gennemførelse af direktivet.
77     under disse omstændigheder påhviler det den nationale ret, som skal træffe afgørelse i
      en tvist vedrørende princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, in-
      den for rammerne af sine beføjelser at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger
      af fællesskabsretten, og at sikre dennes fulde virkning, idet den skal undlade at anvende
      enhver modstridende bestemmelse i national lov (jf. i denne retning dom af 9.3.1978,
      sag 106/77, simmenthal, sml. s. 629, præmis 21, og af 5.3.1998, sag c-347/96, solred,
      sml. i, s. 937, præmis 30).
78     henset til samtlige ovenfor anførte bemærkninger, skal det andet og det tredje spørgs-
      mål besvares med, at fællesskabsretten, og navnlig artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78
      skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, der – som den i ho-
      vedsagen omhandlede – uden begrænsninger tillader indgåelse af en tidsbegrænset an-
      sættelseskontrakt, når arbejdstageren er fyldt 52 år, medmindre der i nær forbindelse
      hermed tidligere har været indgået en tidsubegrænset ansættelseskontrakt med samme
      arbejdsgiver.
      det påhviler den nationale ret at sikre den fulde virkning af det almindelige princip om
      forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, idet den skal undlade at anvende en-
      hver modstridende bestemmelse i national lov, også selv om fristen for direktivets gen-
      nemførelse endnu ikke er udløbet.”
der kan endvidere henvises til dom af 23. september 2008, sag nr. c-427/06, bartsch. sagen
angik en erhvervstilknyttet pensionsordning, der gav ret til pension til enken eller enkeman-
den efter en medarbejder i selskabet bosch-siemens hausgeräte (bsh). det fulgte af ret-
ningslinjerne, at der ikke blev udbetalt ydelser, hvis ”enken/enkemanden er mere end femten
år yngre end den tidligere medarbejder”. birgit bartsch, der var mere end femten år yngre end
sin afdøde mand, fik som følge heraf afslag på sin anmodning om at få udbetalt enkepension.
eu-domstolen udtalte bl.a.:
       ” 15 det fremgår af domstolens praksis, at når en national bestemmelse falder ind un-
            der fællesskabsrettens anvendelsesområde, skal domstolen i forbindelse med en
            præjudiciel forelæggelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen,
            som kræves, for at den nationale ret kan vurdere, om en sådan bestemmelse er i
            overensstemmelse med fællesskabsrettens almindelige principper (jf. i denne ret-
            ning dom af 22.11.2005, sag c-144/04, mangold, sml. i, s. 9981, præmis 75).
                                            - 13 -
      16    hverken direktiv 2000/78 eller artikel 13 ef giver mulighed for at knytte en si-
           tuation som den i hovedsagen foreliggende til fællesskabsrettens anvendelses-
           område.
      17    for det første udgør retningslinjerne ikke en foranstaltning til iværksættelse af di-
           rektiv 2000/78, og for det andet døde max hubert bartsch før udløbet af den på-
           gældende medlemsstats frist for gennemførelse af dette direktiv.
      18    artikel 13 ef, der giver rådet for den europæiske union mulighed for inden for
           rammerne af de beføjelser, som det er tillagt ved ef-traktaten, at træffe hensigts-
           mæssige foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling på grundlag af alder,
           kan ikke som sådan henføre situationer – der som i hovedsagen ikke er omfattet af
           de foranstaltninger, der er vedtaget på grundlag af nævnte artikel og navnlig di-
           rektiv 2000/78 inden udløbet af den frist, som dette foreskriver for gennemførel-
           sen – under fællesskabsrettens anvendelsesområde med henblik på at forbyde en-
           hver forskelsbehandling på grundlag af alder.
      19    i modsætning til det synspunkt, der forsvares af kommissionen, kan sagen, der
           gav anledning til dom af 2. oktober 1997, saldanha og mts (sag c-122/96, sml.
           i, s. 5325), ikke anvendes som støtte for en konklusion, der er modsat den, der er
           anført i den foregående præmis.
      …
      23    at fællesskabsretten fandt anvendelse i sagen, der gav anledning til saldanha og
           mts-dommen, fulgte altså ikke alene af den omstændighed, at der var tale om
           forskelsbehandling på grund af nationalitet, men var betinget af konstateringen,
           hvorefter den omhandlede nationale bestemmelse faldt inden for traktatens an-
           vendelsesområde.
      24    dette sidste aspekt adskiller desuden den foreliggende hovedsag fra sagen, der
           gav anledning til mangold-dommen. i denne sidstnævnte sag var de omhandlede
           nationale bestemmelser en foranstaltning til iværksættelse af et fællesskabsdirek-
           tiv, nemlig rådets direktiv 1999/70/ef af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrø-
           rende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af efs, unice og ceep (eft
           l 175, s. 43), hvorved nævnte bestemmelser således faldt inden for fællesskabs-
           rettens anvendelsesområde (jf. mangold-dommen, præmis 75). derimod er de i
           hovedsagen omhandlede retningslinjer ikke foranstaltninger til gennemførelse af
           fællesskabsbestemmelser.
      25    henset til de foregående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at
           fællesskabsretten ikke indeholder et forbud mod forskelsbehandling på grundlag
           af alder, hvis beskyttelse medlemsstaternes domstole skal sikre, hvis den muligvis
           diskriminerende behandling ikke har nogen forbindelse med fællesskabsretten. en
           sådan forbindelse er ikke etableret hverken ved artikel 13 ef eller – under om-
           stændigheder som de i hovedsagen foreliggende – ved direktiv 2000/78 før ud-
           løbet af den pågældende medlemsstats frist for gennemførelse heraf.”
i dom af 19. januar 2010, sag c-555/07, kücükdevici, udtalte eu-domstolen bl.a.:
                                      - 14 -
”18  med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst,
    om nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, hvorefter beskæfti-
    gelsesperioder, som arbejdstageren har tilbagelagt før det fyldte 25. år, ikke tages
    i betragtning ved beregningen af afskedigelsesfristen, udgør en ulige behandling
    på grund af alder, der er forbudt i medfør af eu-retten, navnlig primærretten eller
    direktiv 2000/78. …
19   som den forelæggende ret har opfordret til, bør det for at besvare dette spørgsmål
    indledningsvis afklares, om spørgsmålet skal bedømmes på grundlag af den pri-
    mære eu-ret eller på grundlag af direktiv 2000/78.
20   herved bemærkes for det første, at rådet for den europæiske union har vedtaget
    direktiv 2000/78 med hjemmel i artikel 13 ef, og domstolen har fastslået, at det
    ikke i sig selv indeholder noget princip om ligebehandling med hensyn til be-
    skæftigelse og erhverv, da dette princip har sin oprindelse i forskellige internatio-
    nale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner,
    men alene har til formål på disse områder at fastlægge en generel ramme for be-
    kæmpelsen af forskellige former for forskelsbehandling, herunder på grund af al-
    der (jf. mangold-dommen, præmis 74).
21   domstolen har i denne sammenhæng anerkendt, at der gælder et princip om for-
    bud mod forskelsbehandling på grund af alder, der skal anses for et almindeligt
    eu-retligt princip (jf. i denne retning mangold-dommen, præmis 75). direktiv
    2000/78 konkretiserer dette princip (jf. analogt dom af 8.4.1976, sag 43/75,
    defrenne, sml. s. 455, præmis 54).
22   det skal ligeledes påpeges, at det fremgår af artikel 6, stk. 1, teu, at den euro-
    pæiske unions charter om grundlæggende rettigheder har samme juridiske værdi
    som traktaterne. ifølge chartrets artikel 21, stk. 1, er »[e]nhver forskelsbehandling
    på grund af […] alder […] forbudt«.
23   for at princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder skal kunne
    finde anvendelse i et tilfælde som det i hovedsagen foreliggende, er det yderligere
    en forudsætning, at det ligger inden for eu-rettens anvendelsesområde.
24   herved bemærkes, at til forskel fra den sag, der gav anledning til dom af 23. sep-
    tember 2008, bartsch (sag c-427/06, sml. i, s. 7245), har den angiveligt diskrimi-
    nerende adfærd, der i denne hovedsag er vedtaget med støtte i de omtvistede na-
    tionale bestemmelser, fundet sted efter udløbet af den berørte medlemsstats frist
    for at gennemføre direktiv 2000/78, hvilken frist for forbundsrepublikken tysk-
    lands vedkommende udløb den 2. december 2006.
25   på denne dato fik direktivet den virkning, at de i hovedsagen omtvistede bestem-
    melser, der omfatter et område, der er reguleret af samme direktiv, nemlig i det
    foreliggende tilfælde vilkårene for afskedigelse, blev henført under eu-rettens
    anvendelsesområde.
26   en national bestemmelse som bgb’s § 622, stk. 2, andet afsnit, påvirker nemlig,
    for så vidt som den fastsætter, at beskæftigelsesperioder, som arbejdstageren har
    tilbagelagt, før vedkommende fyldte 25 år, ikke tages i betragtning ved beregning
    af afskedigelsesfristen, vilkårene for afskedigelse af arbejdstagerne. bestemmelser
                                                 - 15 -
             af denne karakter skal derfor anses for at indføre regler om vilkårene for afskedi-
             gelse.
       27     det følger af disse betragtninger, at det er på grundlag af det almindelige eu-ret-
             lige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, således som
             dette princip er konkretiseret ved direktiv 2000/78, at det skal efterprøves, om
             eu-retten er til hinder for nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhand-
             lede.”
der kan endvidere henvises til dom af 13. september 2011 i sag c-447/09, prigge m.fl., hvor
det hedder bl.a.:
       ”38 hvad angår anvendelsen af direktiv 2000/78 bemærkes, at domstolen har aner-
             kendt, at der gælder et princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af al-
             der, der skal anses for et almindeligt eu-retligt princip, og som er konkretiseret i
             direktiv 2000/78 inden for området for beskæftigelse og erhverv (jf. i denne ret-
             ning dom af 19.1.2010, sag c-555/07, kücükdeveci, endnu ikke trykt i samling af
             afgørelser, præmis 21). forbuddet mod enhver forskelsbehandling bl.a. på grund
             af alder er inkorporeret i artikel 21 i den europæiske unions charter om grund-
             læggende rettigheder (herefter ”chartret”), der fra den 1. december 2009 har sam-
             me juridiske værdi som traktaterne.”
eu-domstolen har bl.a. i dom af 26. februar 2013 i sag c-617/10, hans åkerberg fransson,
taget stilling til anvendelsesområdet for charteret. sagen drejede sig om, hvorvidt det var i
strid med forbuddet mod dobbelt straf (ne bis in idem-princippet) som fastsat i charterets ar-
tikel 50 at straffe en tiltalt for groft skattesvig i en situation, hvor han allerede er pålagt et
skattetillæg for samme indgivelse af urigtige oplysninger. eu-domstolen udtalte bl.a.:
       ”17     i denne forbindelse bemærkes, at chartrets anvendelsesområde for så vidt angår
             medlemsstaternes virke er defineret i chartrets artikel 51, stk. 1, hvorefter chartrets
             bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører eu-retten.
       18     denne artikel i chartret bekræfter således domstolens praksis om, i hvilket om-
             fang medlemsstaternes virke skal efterleve de krav, der følger af de grundlæggen-
             de rettigheder, som er sikret ved unionens retsorden.
       19     det følger nemlig i det væsentlige af domstolens faste praksis, at de grundlæg-
             gende rettigheder, der er sikret ved unionens retsorden, kan anvendes i alle situa-
             tioner, der reguleres af eu-retten, men ikke uden for sådanne situationer. det er af
             denne grund, at domstolen allerede har udtalt, at den ikke kan bedømme en natio-
             nal lovgivning i henhold til chartret, når denne lovgivning ikke er omfattet af eu-
             retten. når en sådan lovgivning er omfattet af eu-rettens anvendelsesområde, skal
             domstolen derimod inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørel-
                                               - 16 -
            se give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves, for at den
            nationale ret kan vurdere, om denne lovgivning er i overensstemmelse med de
            grundlæggende rettigheder, som domstolen skal beskytte (jf. i denne retning dom
            af 18.6.1991, sag c-260/89, ert, sml. i, s. 2925, præmis 42, af 29.5.1997, sag c-
            299/95, kremzow, sml. i, s. 2629, præmis 15, af 18.12.1997, sag c-309/96, an-
            nibaldi, sml. i, s. 7493, præmis 13, af 22.10.2002, sag c-94/00, roquette frères,
            sml. i, s. 9011, præmis 25, af 18.12.2008, sag c-349/07, sopropé, sml. i,
            s. 10369, præmis 34, af 15.11.2011, sag c-256/11, dereci m.fl., endnu ikke trykt i
            samling af afgørelser, præmis 72, og af 7.6.2012, sag c-27/11, vinkov, endnu
            ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 58).
       20     denne definition af anvendelsesområdet for de grundlæggende rettigheder i
            unionen underbygges af forklaringerne til chartrets artikel 51, som i henhold til
            artikel 6, stk. 1, tredje afsnit, teu og chartrets artikel 52, stk. 7, skal tages i be-
            tragtning ved fortolkningen heraf (jf. i denne retning dom af 22.12.2010, sag c-
            279/09, deb, sml. i, s. 13849, præmis 32). ifølge disse forklaringer »[påhviler]
            forpligtelsen til at respektere de grundlæggende rettigheder, der er fastlagt inden
            for rammerne af unionen, kun […] medlemsstaterne, når de handler inden for
            rammerne af eu-retten«.
       21   eftersom de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved chartret, følgelig skal
            efterleves, når en national lovgivning falder ind under eu-rettens anvendelses-
            område, findes der ikke situationer, som henhører under eu-retten, uden at de
            grundlæggende rettigheder finder anvendelse. den omstændighed, at eu-retten
            finder anvendelse, indebærer, at de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved
            chartret, finder anvendelse.
       22   når en retlig situation derimod ikke henhører under eu-rettens anvendelses-
            område, har domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af
            chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne
            grundlag for denne kompetence (jf. i denne retning kendelse af 12.7.2012, sag c-
            466/11, currà m.fl., endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 26).
       23   disse betragtninger svarer til de betragtninger, der ligger til grund for artikel 6,
            stk. 1, teu, hvorefter chartrets bestemmelser ikke på nogen måde udvider unio-
            nens beføjelser som fastsat i traktaterne. ifølge chartrets artikel 51, stk. 2, udvider
            chartret ikke anvendelsesområdet for eu-retten ud over unionens kompetencer og
            skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for unionen og ændrer ikke de
            kompetencer og opgaver, der er fastlagt i traktaterne (jf. dommen i sagen dereci
            m.fl., præmis 71).”
danske regler
arbejdsløshedsforsikringsloven
i arbejdsløshedsforsikringslovens § 43, som ændret ved lov nr. 1540 af 20. december 2006,
hedder det:
                                                  - 17 -
       ”medlemskabet ophører senest ved udgangen af den måned, hvori medlemmet når
       folkepensionsalderen, jf. lov om social pension, eller ved medlemmets død.”
lov om social pension
efter den dagældende lov om social pension, jf. lovbekendtgørelse nr. 759 af 2. august 2005,
var folkepensionsalderen 65 år (dog 67 år for personer født før 1. juli 1939).
ved lovændring nr. 1586 af 20. december 2006, der trådte i kraft den 1. juli 2009, forhøjedes
folkepensionsalderen gradvist fra 65 år til 67 år, og der blev i den forbindelse indsat en ny § 1
a i loven med en definition af folkepensionsalderen samt fastsættelse af de konkrete alders-
grænser, som folkepensionsalderen refererer til. i § 1 a hedder det bl.a.:
       ”§ 1 a. folkepensionsalderen er:
       1) 65 år for personer, der er født før den 1. januar 1959.
       2) 65½ år for personer, der er født i perioden fra den 1. januar 1959 til den 30. juni
          1959.
       3) 66 år for personer, der er født i perioden fra den 1. juli 1959 til den 31. december
          1959.
       4) 66½ år for personer, der er født i perioden fra den 1. januar 1960 til den 30. juni
          1960.
       5) 67 år for personer, der er født efter den 30. juni 1960.
       stk. 2. i 2015 og herefter hvert 5. år beregnes, jf. stk. 3, om folkepensionsalderen for
       personer født efter den 31. december 1962 skal reguleres.
       …”
ved lov nr. 1386 af 28. december 2011 om ændring af lov om social pension, der trådte i kraft
den 1. januar 2012, fremrykkedes forhøjelsen af folkepensionsalderen med 5 år, således at
årstallene 1959 og 1960 blev ændret til 1954 henholdsvis 1955.
forskelsbehandlingsloven
beskæftigelsesdirektivet er i dansk ret implementeret ved lov om forskelsbehandling, jf. nu
lovbekendtgørelse nr. 1349 af 16. december 2008.
anbringender
ældresagen som mandatar for a har til støtte for, at der skal ske forelæggelse, navnlig anført,
at landsrettens fortolkning af arbejdsløshedsforsikringsloven i lyset af beskæftigelsesdirek-
tivets artikel 3, stk. 3, fører til, at arbejdstagere over 65 år udelukkes fra at opnå dækning for
deres tabte arbejdsfortjeneste, ligesom de udelukkes fra adgangen til at få hjælp til ny beskæf-
tigelse. fortolkningen fører dermed utvivlsomt til, at afskedigelsesvilkårene for den ældre
                                                  - 18 -
kategori af arbejdstagere forringes. landsrettens fortolkning kan kun opretholdes, hvis der er
klare holdepunkter herfor.
de af parterne fremførte synspunkter med den fremlagte praksis fra eu-domstolen viser, at
sagen rejser tvivl om fortolkningen af beskæftigelsesdirektivets artikel 3, stk. 3, og artikel 6,
stk. 2, set i forhold til nationale arbejdsløshedsforsikringsordninger som de danske arbejdsløs-
hedskasser. at navnlig subsumptionen af den konkrete sags faktum under beskæftigelses-
direktivets artikel 6, stk. 2, indebærer væsentlig tvivl, understøttes også af, at eu-domstolen
ikke tidligere har truffet afgørelse om afgrænsningen af beskæftigelsesdirektivets artikel 6,
stk. 2, i forhold til direktivets artikel 3, stk. 3, og præamblens betragtning 13.
de af parterne fremførte synspunkter sammenholdt med den fremlagte eu-praksis viser end-
videre, at sagen rejser tvivl om fortolkningen af beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1,
sammenholdt med betragtning 25 i direktivets præambel set i forhold til nationale arbejdsløs-
hedsforsikringsordninger som de danske arbejdsløshedskasser.
beskæftigelsesministeriet har til støtte for, at der ikke skal ske forelæggelse, navnlig anført, at
der ikke er rimelig tvivl om fortolkningen af de relevante bestemmelser i beskæftigelses-
direktivet, og at forelæggelse af de foreslåede spørgsmål derfor ikke er nødvendig.
der findes en righoldig retspraksis om fortolkningen af beskæftigelsesdirektivets artikel 3,
stk. 3, og artikel 6, stk. 1. det følger navnlig af eu-domstolens faste praksis, at beskæftigel-
sesdirektivets artikel 3, stk. 1, litra c, og stk. 3, indebærer, at direktivet ikke finder anvendelse
på sociale sikringsordninger, hvis ydelser ikke er sidestillet med ”løn”, og at begrebet ”løn”
defineres som ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra ar-
bejdsgiveren. den konkrete anvendelse af de ovennævnte eu-retlige regler på den danske
arbejdsløshedsforsikringsordning angår den konkrete retlige subsumption, og denne skal fo-
retages af højesteret og ikke af eu-domstolen.
eu-domstolen har ikke tidligere truffet afgørelse om afgrænsningen af beskæftigelsesdirek-
tivets artikel 6, stk. 2, i forhold til direktivets artikel 3, stk. 3, og præamblens betragtning 13.
der verserer imidlertid for tiden to sager ved eu-domstolen, som angår bl.a. rækkevidden af
direktivets artikel 6, stk. 2, og som er forelagt af vestre landsret og højesteret, og hvor gene-
raladvokaten har fremsat forslag til afgørelser. beskæftigelsesministeriet er derfor af den op-
                                                - 19 -
fattelse, at der i hvert fald ikke på nuværende tidspunkt er en sådan fortolkningstvivl ved-
rørende artikel 6, stk. 2, at det er nødvendigt at forelægge spørgsmål for eu-domstolen om
fortolkningen af denne bestemmelse.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om arbejdsløshedsforsikringslovens § 43, hvorefter medlemskab af en arbejds-
løshedskasse ophører, når medlemmet når folkepensionsalderen, udgør forskelsbehandling i
strid med beskæftigelsesdirektivet (rådets direktiv 2000/78/ef af 27. november 2000) eller
det almindelige eu-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination. ældresagen som
mandatar for a ønsker forelagt en række spørgsmål for eu-domstolen herom.
det første spørgsmål, som ønskes forelagt eu-domstolen, angår fortolkningen af beskæf-
tigelsesdirektivets artikel 3, stk. 3, hvorefter direktivet ikke omfatter ”udbetalinger af enhver
art fra offentlige eller lignende ordninger, herunder offentlige eller lignende ordninger for so-
cial sikring og social beskyttelse eller lignende ordninger”. der foreligger efter højesterets fo-
reløbige vurdering en så fyldestgørende praksis fra eu-domstolen om rækkevidden af artikel
3, stk. 3, at højesteret på grundlag heraf kan tage stilling til, om udbetaling af arbejdsløsheds-
dagpenge efter arbejdsløshedsforsikringsloven falder udenfor beskæftigelsesdirektivets an-
vendelsesområde i medfør af artikel 3, stk. 3.
det andet spørgsmål har til formål at belyse rækkevidden af beskæftigelsesdirektivets artikel
6, stk. 1, hvorefter der i givet fald skal foretages en bedømmelse af, om den danske ordning er
”objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål”, og om den er hensigtsmæssig og nød-
vendig. der foreligger en righoldig praksis fra eu-domstolen om rækkevidden af artikel 6,
stk. 1, og højesteret vil i givet fald inddrage de retningslinjer, som kan udledes af denne prak-
sis, når der skal træffes afgørelse i sagen.
det tredje spørgsmål har til formål at belyse rækkevidden af beskæftigelsesdirektivets artikel
6, stk. 2, om ”erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger”. rækkevidden af artikel 6, stk. 2,
er forelagt eu-domstolen i to sager fra danmark, og generaladvokaten har den 7. februar
2013 fremsat forslag til afgørelse i begge disse sager. efter højesterets foreløbige opfattelse
er det ikke til brug for afgørelsen af den foreliggende sag nødvendigt at forelægge yderligere
spørgsmål om rækkevidden af artikel 6, stk. 2.
                                             - 20 -
det fjerde spørgsmål har til formål at belyse rækkevidden af det eu-retlige princip om forbud
mod aldersdiskrimination. eu-domstolen har i flere afgørelser givet udtryk for dette princip,
som også fremgår af artikel 21 i den europæiske unions charter om grundlæggende rettig-
heder. det er højesterets foreløbige opfattelse, at det ikke til brug for afgørelsen af den fore-
liggende sag er nødvendigt at forelægge eu-domstolen spørgsmål om rækkevidden af det
nævnte princip.
på denne baggrund tager højesteret ikke anmodningen om forelæggelse for eu-domstolen til
følge.
                                        thi bestemmes:
anmodningen om forelæggelse af spørgsmål for eu-domstolen tages ikke til følge.