text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 31. marts 2015
sag 232/2014
jan laugesen
(selv)
mod
københavns kommune
center for parkering
(advokat anders valentiner-branth)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i københavn den 1. maj 2014 og af
østre landsrets 2. afdeling den 4. juni 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, marianne
højgaard pedersen, hanne schmidt og lars apostoli.
påstande
kærende, jan laugesen, har principalt nedlagt påstand om, at sagen skal afvises fra fogedret-
ten, subsidiært at fogedrettens kendelse af 1. maj 2014 ophæves, og at behandlingen af sagen
genoptages ved fogedretten.
indkærede, københavns kommune, center for parkering, har principalt påstået afvisning af
jan laugesens principale påstand, subsidiært at sagen ikke afvises fra fogedretten. over for
jan laugesens subsidiære påstand har kommunen nedlagt påstand om stadfæstelse.
anbringender
jan laugesen har anført bl.a., at fogedretten ikke har kompetence til at behandle sagen, og at
den derfor bør afvises fra fogedretten. afvisningspåstanden blev nedlagt allerede i hans pro-
cesskrift af 24. februar 2014, og der er derfor ikke tale om en ny påstand under kæremålet. i
                                                - 2 -
øvrigt er han ikke afskåret fra at nedlægge nye påstande under kære af en kendelse i en foged-
sag, jf. retsplejelovens § 587, stk. 4. heller ikke retskraftbetragtninger eller andet giver
grundlag for at afskære ham fra prøvelse af sin afvisningspåstand under dette kæremål.
den subsidiære påstand er nedlagt, fordi fogedretten med urette har tillagt hans udeblivelse
fra retsmødet den 19. marts 2014 udeblivelsesvirkning, idet han ikke var lovligt indkaldt til
dette retsmøde. han modtog således ikke den indkaldelse af 26. februar 2014 til retsmødet,
som fogedretten havde sendt til ham i et anbefalet brev. dette burde også have stået klart for
fogedretten, da han aldrig kvitterede for modtagelsen, og fogedretten derfor må have fået bre-
vet retur fra postvæsenet. det samme gælder i øvrigt om fogedrettens anbefalede brev af 25.
marts 2014, hvori fogedretten bad om dokumentation for lovligt forfald. den 16. marts 2014
rykkede han fogedretten for en reaktion på sit processkrift af 24. februar 2014, og fogedretten
måtte således også af den grund kunne forstå, at han ikke havde modtaget indkaldelsen til
retsmødet den 19. marts 2014. først den 25. april 2014 – efter at fogedretten den 22. april
2014 havde fremsendt brevet af 25. marts 2014 med almindelig post – erfarede han, at der
havde været et retsmøde den 19. marts 2014.
københavns kommune, center for parkering, har til støtte for afvisningspåstanden anført, at
der ikke er adgang til prøvelse af spørgsmålet om fogedrettens kompetence, da der er tale om
en ny påstand under kæremålet, som ikke blev gjort gældende for landsretten, og som heller
ikke er omfattet af kæretilladelsen fra procesbevillingsnævnet. i øvrigt er påstanden me-
ningsløs, da det jo er jan laugesen selv, der ønsker sine indsigelser imod parkeringsafgifterne
prøvet, og sådan prøvelse netop sker ved indbringelse for fogedretten, jf. gældsinddrivelseslo-
vens § 18. hertil kommer, at fogedretten allerede har taget stilling til kompetencespørgsmålet
ved sin kendelse af 13. juni 2013, som blev stadfæstet af landsretten den 5. september 2013.
der foreligger dermed en endelig og retskraftig afgørelse om netop dette spørgsmål.
til støtte for påstanden om stadfæstelse henvises til de grunde, der er anført i kendelsen.
sagsfremstilling
jan laugesen blev pålagt parkeringsafgifter af københavns kommune, center for parkering,
henholdsvis den 31. december 2009 og den 4. maj 2010, men anså afgifterne for uretmæssige,
og sagen blev herefter indbragt for fogedretten med henblik på behandling af jan laugesens
                                               - 3 -
indsigelser, jf. gældsinddrivelseslovens § 18. efter jan laugesens opfattelse burde sagen
imidlertid behandles ved de almindelige domstole, og han nedlagde derfor påstand om afvis-
ning af sagen fra fogedretten.
spørgsmålet om fogedrettens kompetence blev udskilt til særskilt behandling, og ved foged-
rettens kendelse af 13. juni 2013 blev det lagt til grund, at sagen skulle fremmes til behandling
ved fogedretten med henblik på stillingtagen til jan laugesens indsigelser imod parkeringsaf-
gifterne, jf. gældsinddrivelseslovens § 18. kendelsen blev stadfæstet i henhold til grundene
ved østre landsrets kendelse af 5. september 2013.
efter flere forgæves forsøg på at indkalde jan laugesen til et møde i fogedretten valgte foged-
retten at indkalde ham til et retsmøde den 19. marts 2014 ved et anbefalet brev af 26. februar
2014. det fremgår bl.a. af brevet, at der var tale om en fortsat sag vedrørende hans indsigelser
imod kravet fra københavns kommune, center for parkering, og at udeblivelse uden gyldig
grund kunne medføre, at fogedretten ville anse hans protest for bortfaldet, eller at protesten
ville blive behandlet, uden at han ville få lejlighed til at udtale sig yderligere.
det lykkedes ikke postvæsenet at aflevere det anbefalede brev af 26. februar 2014 til jan lau-
gesen, og brevet blev heller ikke efterfølgende afhentet af jan laugesen, men blev returneret
til fogedretten, som modtog dette den 2. april 2014.
den 24. februar 2014 havde jan laugesen sendt et processkrift til fogedretten. i processkriftet
havde han på ny nedlagt påstand om afvisning af sagen fra fogedretten, idet han havde henvist
til nye beviser. den 16. marts 2014 rykkede han fogedretten for en reaktion på sit processkrift.
ved anbefalet brev af 25. marts 2014 fremsendte fogedretten en retsbogsudskrift af samme
dato til jan laugesen. det fremgår af retsbogsudskriften, at han trods behørig indkaldelse var
udeblevet fra retsmødet i fogedretten den 19. marts 2014, og at der derfor blev fastsat en frist
til den 25. april 2014 for jan laugesens fremsendelse af dokumentation for lovligt forfald.
ifølge retsbogsudskriften ville manglende dokumentation for lovligt forfald medføre, at fo-
gedretten ville anse hans protest for bortfaldet. det fremgår i øvrigt, at der ved fastsættelsen af
fristen for dokumentation for lovligt forfald var taget hensyn til en oplysning i hans brev af
16. marts 2014 om, at han var bortrejst til medio april.
                                                 - 4 -
det lykkedes heller ikke postvæsenet at aflevere det anbefalede brev af 25. marts 2014 til jan
laugesen, og dette brev blev derfor ligeledes returneret til fogedretten. fogedretten modtog
brevet retur fra postvæsenet den 25. april 2014.
i et brev af 15. april 2014 fra jan laugesen til fogedretten er der bl.a. anført følgende:
       ”undertegnede har endnu ikke modtaget fogedrettens afgørelse om afvisningsspørgs-
       målet, jfr. tidligere skrivelser af 24/2 og 16/3-2014.
       imidlertid har jeg efter hjemkomst blandt en stabel aviser og reklamer fundet en anmel-
       delse fra postvæsenet dateret 27/3, vedrørende et rekommanderet brev fra ”kbh.s by-
       ret”, som måske kunne være fra fogedretten, selvom fogedretten jo allerede ved skri-
       velse af 16/3-2014 var blevet oplyst om, at undertegnede først ville kunne respondere på
       eventuelle skrivelser fra fogedretten medio april.
       i givet fald må undertegnede da anmode fogedretten om at fremsende denne kendelse
       igen, så undertegnede om fornødent vil få mulighed for at reagere herpå.”
den 22. april 2014 sendte fogedretten herefter både et almindeligt brev og et anbefalet brev til
jan laugesen med bl.a. følgende indhold:
       ”under henvisning til deres brev af 15. april 2014 skal fogedretten bemærke, at sagen
       var berammet til hovedforhandling den 19. marts 2014 med henblik på fogedrettens
       stillingtagen til de påstande og anbringender, som ikke var omfattet af kendelsen af 13.
       juni 2013. imidlertid udeblev de fra fogedretsmødet. der vedlægges udskrift af foged-
       bog af 25. marts 2014, der tidligere er fremsendt til dem ved anbefalet brev af samme
       dato.”
den 26. april 2014 reagerede jan laugesen på fogedrettens brev af 22. april 2014. det skete
ved et brev, hvori han bl.a. bemærkede følgende:
       ”undertegnede har i går d. 25. april 2014 modtaget fogedrettens skrivelse dateret 22. ds
       – men først portostemplet 23.04.2014 – med udskrifter af kendelse af 22/4 og afgørelse
       af 25/3-2014
       undertegnede har således også først d. 25/4 2014 modtaget fogedrettens afgørelse af
       25/3-2014.
                                              - 5 -
      det fremgår af denne, at fogedretten har afholdt et retsmøde d. 19. marts 2014, hvortil
      retten anfører at have indkaldt undertegnede.
      jeg må derfor korrigere fogedretten:
      undertegnede har på intet tidspunkt modtaget nogen indkaldelse til et retsmøde d. 19.
      marts 2014.”
herefter afsagde fogedretten følgende kendelse af 1. maj 2014:
      ”ved indkaldelse af 26. februar 2014 underrettede fogedretten jan laugesen om rets-
      møde onsdag den 19. marts 2014 kl. 9.00. det fremgik af indkaldelsen, at fogedretten
      kunne anse jan laugesens protest for bortfaldet, hvis han udeblev fra mødet. indkaldel-
      sen blev sendt til jan laugesens adresse, vejrøgade 14, 3.th., 2100 københavn ø.
      på retsmødet den 19. marts 2014 udeblev jan laugesen uden oplysning om lovligt for-
      fald.
      ved fogedbog af 25. marts 2014 fastsatte fogedretten en frist til den 25. april 2014 til, at
      jan laugesen fremsendte dokumentation for lovligt forfald. fogedretten har ikke mod-
      taget dokumentation for lovligt forfald inden for den angivne frist, hvorefter
      bestemmes
      begæringen om genoptagelse af sagens behandling imødekommes ikke.
      protesten anses for bortfaldet.
      sagen sluttet.”
fogedrettens kendelse blev stadfæstet af østre landsret den 4. juni 2014. i landsrettens ken-
delse hedder det bl.a.:
      ”det fremgår af sagsakterne, at fogedretten ved brev af 26. februar 2014 indkaldte kæ-
      rende til fogedretsmødet den 19. marts 2014, samt at indkaldelsen blev sendt ved anbe-
      falet brev. det fremgår endvidere, at det anbefalede brev blev søgt afleveret på kæren-
      des adresse den 28. februar 2014, hvorefter brevet blev anmeldt til afhentning på post-
      huset. endelig fremgår det, at brevet den 1. april 2014 blev returneret til fogedretten
      som uafhentet.
      landsretten finder, at indkaldelsen til fogedretsmødet er kommet frem til kærende, idet
      det er kærendes risiko, at indkaldelsen ikke blev afhentet på posthuset inden udløbet af
      henliggefristen.
                                                - 6 -
       herefter og af de af fogedretten anførte grunde, hvorefter kærende er udeblevet fra fo-
       gedretsmødet uden lovligt forfald, stadfæster landsretten fogedrettens kendelse.”
højesterets begrundelse og resultat
jan laugesens afvisningspåstand
der er ved den påkærede kendelse alene taget stilling til retsvirkningerne af jan laugesens
udeblivelse fra retsmødet den 19. marts 2014. jan laugesens afvisningspåstand angår ikke et
spørgsmål, som har sammenhæng hermed, men angår spørgsmålet om fogedrettens kompe-
tence – et spørgsmål, der er taget stilling til ved fogedrettens kendelse af 13. juni 2013, som
blev stadfæstet ved landsrettens kendelse af 5. september 2013. højesteret afviser derfor på-
standen.
jan laugesens hjemvisningspåstand
som fastslået bl.a. ved højesterets kendelse af 18. december 2012 (ufr 2013.849) kan en
parts manglende fremmøde til et retsmøde kun tillægges udeblivelsesvirkning, hvis den på-
gældende har været lovligt indkaldt. til lovlig indkaldelse ved almindeligt brev hører, at bre-
vet er kommet frem til den pågældende.
også når indkaldelsen til retsmødet sker ved et anbefalet brev, er det en forudsætning for lov-
lig indkaldelse, som kan tillægges udeblivelsesvirkning, at brevet er kommet frem. højesteret
finder, at denne betingelse ikke er opfyldt, når det anbefalede brev ikke er udleveret eller af-
hentet og derfor bliver returneret til afsenderen. en anmeldelse fra postvæsenet om, at et an-
befalet brev fra en domstol kan afhentes, indebærer heller ikke i sig selv, at den pågældende
er lovligt indkaldt til et retsmøde.
det anbefalede brev af 26. februar 2014 til jan laugesen om retsmødet den 19. marts 2014
blev returneret til fogedretten, og der er ikke oplysninger om, at meddelelse om retsmødet på
anden måde er kommet frem til ham. jan laugesen var således ikke lovligt indkaldt til rets-
mødet, og fogedretten var derfor ikke berettiget til at nægte at imødekomme hans begæring
om genoptagelse af sagen og anse hans indsigelser for bortfaldet som følge af hans udebli-
velse fra retsmødet.
                                             - 7 -
højesteret ophæver herefter landsrettens kendelse og hjemviser sagen til fortsat behandling
ved fogedretten.
                                     thi bestemmes:
jan laugesens påstand om afvisning af sagen fra fogedretten afvises.
landsrettens kendelse ophæves, og sagen hjemvises til fortsat behandling ved fogedretten.
ingen af parterne skal betale kæremålsomkostninger til den anden part.
kæreafgiften for landsret og højesteret tilbagebetales til jan laugesen.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt fredag den 24. november 2017
sag 175/2017
ibm danmark aps
(advokat jess thiersen)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat david auken)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i lyngby den 13. maj 2016 og af østre
landsrets 23. afdeling den 24. marts 2017.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jon stokholm, poul dahl jensen og hanne schmidt.
påstande
kærende, ibm danmark aps, har nedlagt påstand om afvisning.
indkærede, skatteministeriet, har nedlagt påstand om stadfæstelse.
sagsfremstilling
ibm danmark aps anmodede den 31. oktober 2012 skattecenter struer om bindende svar på
to spørgsmål om, hvorvidt et vederlag på 81.083.333 kr. for førtidigt kontraktophør var helt
eller delvist momsfritaget.
skatterådet afgav den 9. september 2013 bindende svar til ibm danmark aps om, at veder-
laget var momspligtigt.
ibm danmark aps påklagede skatterådets afgørelse til landsskatteretten, som ved afgørelse
af 18. marts 2015 ændrede det bindende svar til, at vederlaget var momsfritaget. afgørelsen
                                                - 2 -
blev samme dag sendt til ibm danmark aps med vejledning om, at afgørelsen kunne ind-
bringes for domstolene senest 3 måneder efter afgørelsens dato, jf. skatteforvaltningslovens
§§ 48-49.
landsskatteretten korrigerede den 24. marts 2015 afgørelsen, og sendte den korrigerede
afgørelse til ibm danmark aps ved sålydende brev af samme dato:
      ”landsskatteretten traf den 18. marts 2015 afgørelse i sagen…
      afgørelsen indeholder beklageligvis en fejl, idet gengivelsen af momslovens § 27, stk.
      1, først i afsnittet ’landsskatterettens afgørelse’ mangler.
      landsskatteretten har nu rettet fejlen og fremsender hermed en korrigeret afgørelse, der
      afløser afgørelsen af 18. marts 2015. fejlen har ikke betydning for vurderingen af sagen
      eller dennes resultat.
      kopi af den korrigerede afgørelse er også sendt til ibms repræsentant, pwc, og til
      skat. …”
forsiden af den korrigerede afgørelse er stemplet med datoen ”24. marts 2015” og anfører i
overskriften:
      ”korrigeret afgørelse fra landsskatteretten
      afgørelsen erstatter afgørelse af 18. marts 2015”
ibm danmark aps anmodede den 8. juni 2015 skat om ”tilbagebetaling af moms i forbin-
delse med landsskatterettens afgørelse af 24. marts 2015”. skat meddelte ved afgørelse af
23. juni 2015, at der ville ske tilbagebetaling af moms med 20.270.833 kr. og renter heraf med
4.405.527,71 kr.
skatteministeriet indbragte ved stævning af 23. juni 2015 landsskatterettens afgørelse af 24.
marts 2015 for domstolene.
retten i lyngby afsagde den 13. maj 2016 kendelse om, at landsskatterettens afgørelse var
indbragt rettidigt. begrundelsen lyder således:
                                                - 3 -
      ”det lægges efter ordlyden af landsskatterettens korrigerede afgørelse af 24. marts
      2015 til grund, at denne afgørelse erstattede landsskatterettens afgørelse af 18. marts
      2015.
      retten finder, at landsskatteretten ved den korrigerede afgørelse traf en ny afgørelse,
      som erstattede den tidligere afgørelse af 18. marts 2015, hvorefter afgørelsen af 18.
      marts 2015 var uden retsvirkning og erstattet af afgørelsen af 24. marts 2015.
      retten finder herefter, at landsskatterettens afgørelse af 24. marts 2015 er indbragt ret-
      tidigt, idet indbringelsesfristen i skatteforvaltningslovens § 49, skal regnes fra den 24.
      marts 2015. det kan ikke føre til et andet resultat, at der ikke ved fremsendelsen af af-
      gørelsen af 24. marts 2015 blev givet klagevejledning.
      det fremgår af skatteministeriets stævning som det første afsnit efter påstandene, at
      ”med nærværende stævning indbringes landsskatterettens afgørelse af 24. marts 2015
      for domstolene i medfør af skatteforvaltningslovens § 49.”
      herefter, og idet ibm efter landsskatterettens afgørelse fik udbetalt moms og renter,
      som skatteministeriets betalingspåstande hænger nøje sammen med, og som indebærer
      en stillingtagen til landsskatterettens afgørelse, er det uden betydning for rettidig ind-
      bringelse af landsskatterettens afgørelse, at der alene var nedlagt betalingspåstande i
      skatteministeriets stævning, og at påstand om, at ibm skal anerkende, at ibm’s
      spørgsmål 1 og 2 i anmodning om bindende svar af 31. oktober 2012 begge skal besva-
      res med ”nej”, først blev nedlagt i skatteministeriets processkrift af 8. februar 2016.
      retten tager herefter skatteministeriets påstand om, at sagen antages til realitetsbehand-
      ling til følge.
      thi kendes for ret:
      denne sag antages til realitetsbehandling.”
østre landsret stadfæstede byrettens afgørelse ved kendelse af 24. marts 2017, idet to dom-
mere udtalte:
      ”det følger af skatteforvaltningslovens § 49, at spørgsmål, som er afgjort af lands-
      skatteretten, kan skatteministeriet indbringe for domstolene, senest 3 måneder efter at
      landsskatteretten har truffet afgørelse.
      det fremgår af landsskatterettens korrigerede afgørelse af 24. marts 2015, at ”afgørel-
      sen erstatter afgørelse af 18. marts 2015”, og i følgebrevene til ibm danmark aps og
      selskabets repræsentant pwc er det anført, at den korrigerede afgørelse ”afløser afgørel-
      sen af 18. marts 2015”. uanset at korrektionen alene bestod i indsættelse af et manglen-
      de citat af momslovens § 27, stk. 1, 1. pkt., finder vi på den baggrund ligesom byretten,
      at landsskatteretten ved den korrigerede afgørelse af 24. marts 2015 traf en ny afgørel-
      se, som erstattede afgørelsen af 18. marts 2015, og at fristen i skatteforvaltningslovens §
                                               - 4 -
      49 for skatteministeriets indbringelse af afgørelsen for domstolene derfor skal regnes
      fra den 24. marts 2015. da skatteministeriet anlagde sagen ved byretten den 23. juni
      2015, er søgsmålsfristen således overholdt.
      herefter, og da det af ibm danmark aps i øvrigt anførte ikke kan føre til afvisning af
      sagen med henvisning til fristen i skatteforvaltningslovens § 49, er der ikke grundlag for
      at tage ibm danmark aps’ påstand om afvisning til følge.
      vi stemmer derfor for at stadfæste byrettens kendelse.”
en dommer udtalte:
      ”da der ikke med afgørelsen af 24. marts 2015 blev foretaget nogen ændring, der havde
      betydning for afgørelsen af 18. marts 2015, finder jeg, at afgørelsen af 24. marts 2015
      ikke var en ny afgørelse, men derimod må anses for at være en berigtigelse af afgørelsen
      af 18. marts 2015. landsskatteretten findes derfor at have truffet endelig administrativ
      afgørelse i sagen den 18. marts 2015, og søgsmålsfristen efter skatteforvaltningslovens
      § 49 må herefter regnes fra denne dato, hvorfor skatteministeriets indbringelse af sagen
      for domstolene den 23. juni 2015 er sket efter søgsmålsfristens udløb. jeg stemmer der-
      for for at tage ibm danmark aps’ påstand om afvisning til følge.
      der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at byrettens afgørelse stadfæstes.
      thi bestemmes:
      byrettens kendelse stadfæstes.”
anbringender
ibm danmark aps har anført navnlig, at indbringelsesfristen i skatteforvaltningslovens § 49
er overskredet, fordi fristen skal regnes fra landsskatterettens afgørelse af 18. marts 2015.
det afgørende for, om fristen skal regnes fra den 18. eller 24. marts 2015, er, om den korrige-
rede afgørelse af 24. marts 2015 må anses som en ny selvstændig afgørelse. det må i overens-
stemmelse med landsrettens dissens lægges til grund, at afgørelsen af 24. marts 2015 alene er
udtryk for en berigtigelse af afgørelsen af 18. marts 2015, som ikke ændrer ved denne afgørel-
ses materielle resultat. den korrigerede afgørelse af 24. marts 2015 er derfor ikke en selv-
stændig afgørelse, som indebærer, at indbringelsesfristen skal regnes fra denne dato.
det forhold, at det fremgår af afgørelsen af 24. marts 2015, at den erstatter afgørelsen af 18.
marts 2015, er ikke afgørende for, om der er tale om en ny selvstændig afgørelse, da det må
afgøres på grundlag af afgørelsens indhold.
                                               - 5 -
den skete korrektion vedrører alene et formelt forhold, der ikke påvirker gyldigheden af af-
gørelsen af 18. marts 2015. da afgørelsen af 18. marts 2015 er gyldig, uanset den manglende
citering af momslovens § 27, er der ikke et grundlag for, at afgørelsen skal bortfalde som føl-
ge af indsættelsen af citatet.
den korrigerede afgørelse er truffet med hjemmel i ulovbestemte regler om forvaltningsmyn-
digheders adgang til at berigtige forvaltningsafgørelser. det er en forudsætning for at anse
sagen for rettidigt anlagt, at landsskatteretten har tilbagekaldt afgørelsen af 18. marts 2015,
og det har landsskatteretten ikke haft hjemmel til. landsskatteretten har nemlig ikke hjemmel
til at tilbagekalde en afgørelse ud over ved genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 35 g,
og de ulovbestemte regler om forvaltningsmyndigheders adgang til at berigtige forvaltnings-
afgørelser giver ikke hjemmel til at ophæve den oprindelige afgørelse.
landsskatterettens adgang til berigtigelse svarer til domstolenes adgang til at berigtige dom-
me og kendelser efter retsplejelovens § 221, stk. 1. det følger af retspraksis om berigtigelse af
domme og kendelser, at der ikke herved etableres nye anke- og indbringelsesfrister. alle reale
forhold tilsiger også en sådan retstilstand. berigtigelse af formelle forhold ændrer intet mate-
rielt, og der er derfor ikke behov for nye klagefrister. det vil tværtimod skabe en uhensigts-
mæssig og tilfældig retstilstand, hvis berigtigelse etablerer en ny klagefrist, da det beror på en
tilfældighed, om berigtigelse sker kort eller lang tid efter, at afgørelsen er truffet.
det forhold, at afgørelsen af 24. marts 2015 ikke var ledsaget af en klagevejledning, støtter, at
skatteankestyrelsen ikke anså afgørelsen som en ny selvstændig afgørelse. det støttes også af,
at skat offentliggjorde afgørelsen under datoen 18. marts 2015. der er derfor heller ikke
indrettelseshensyn eller lignende forhold hos skatteministeriet, der kan føre til et andet resul-
tat.
skatteministeriet har anført navnlig, at indbringelsesfristen i skatteforvaltningslovens § 49 er
overholdt, fordi fristen skal regnes fra landsskatterettens korrigerede afgørelse af 24. marts
2015.
det følger af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 48, stk. 3, og § 49, at en afgørelse truffet
af landsskatteretten kan indbringes for domstolene senest 3 måneder efter, at afgørelsen er
                                              - 6 -
truffet. landsskatteretten traf en ny korrigeret afgørelse den 24. marts 2015, og denne afgørel-
se kunne dermed indbringes inden for 3 måneder regnet fra afgørelsens datering.
landsskatterettens afgørelse af 24. marts 2015 er gyldig, da landsskatteretten efter alminde-
lige forvaltningsretlige principper kan foretage berigtigelser af sine afgørelser i form af en ny
korrigeret afgørelse. det gør dog ingen forskel for beregningen af søgsmålsfristen, om den
korrigerede afgørelse er gyldig eller ej. alene den kendsgerning, at landsskatteretten traf en
ny, korrigeret afgørelse, indebærer, at indbringelsesfristen skal regnes fra denne dato.
når landsskatteretten berigtiger sine afgørelser, er der ikke tale om en berigtigelse omfattet af
retsplejelovens § 221. landsskatteretten er ikke en domstol, og dens afgørelser er ikke omfat-
tet af retsplejeloven. landsskatteretten berigtiger heller ikke sine afgørelser på samme måde
som domstolene, idet landsskatteretten derimod træffer en ny korrigeret afgørelse, som på-
stemples en ny dato i forhold til den oprindelige afgørelse.
det fremgår eksplicit af landsskatterettens afgørelse af 24. marts 2015, at der er tale om en
”korrigeret afgørelse fra landsskatteretten”, og at ”afgørelsen erstatter afgørelse af 18.
marts 2015”. i følgebrevet til den korrigerede afgørelse tilkendegav skatteankestyrelsen end-
videre over for parterne, at afgørelsen ”afløser afgørelsen af 18. marts 2015”. dette indebærer,
at afgørelsen af 24. marts 2015 trådte i stedet for afgørelsen af 18. marts 2015, som hermed
ikke længere var gældende.
det er ikke afgørende for fristberegningen, hvad der var årsagen til, at landsskatteretten traf
en ny afgørelse, og at begrundelsen og resultatet i den nye afgørelse var uændret i forhold til
den oprindelige afgørelse. det afgørende er, at landsskatteretten berigtigede sin afgørelse af
18. marts 2015 ved at træffe en ny afgørelse, som er selvstændigt dateret, og som udtrykkeligt
erstattede den første afgørelse.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om skatteministeriet rettidigt har indbragt en afgørelse truffet af landsskatte-
retten for domstolene.
                                                - 7 -
ifølge skatteforvaltningslovens § 49 kan skatteministeriet indbringe spørgsmål, der er afgjort
af et skatteankenævn, et vurderingsankenævn, et motorankenævn eller landsskatteretten, se-
nest 3 måneder efter at klageinstansen har truffet afgørelse. en frist på 3 måneder efter, at
afgørelsen er truffet, gælder endvidere som udgangspunkt efter skatteforvaltningslovens § 48,
stk. 3, for en klagers adgang til at indbringe en endelig afgørelse for domstolene.
i den foreliggende sag traf landsskatteretten den 18. marts 2015 afgørelse om, at skatterådets
bindende svar på et spørgsmål stillet af ibm danmark aps skulle ændres. landsskatterettens
afgørelse medførte, at ibm danmark aps fik et krav på tilbagebetaling af moms på ca. 20
mio. kr. samt rente heraf. skatteankestyrelsen sendte samme dag afgørelsen til ibm danmark
aps og oplyste, at afgørelsen kunne indbringes for domstolene senest 3 måneder efter af-
gørelsens dato, og at reglerne om domstolsprøvelse fremgår af skatteforvaltningslovens §§
48-49.
den 24. marts 2015 bestemte landsskatteretten, at afgørelsen af 18. marts 2015 skulle korri-
geres, idet der i afgørelsen manglede et citat af momslovens § 27, stk. 1, 1. pkt. citatet blev
indsat, og afgørelsen blev på forsiden forsynet med et stempel ”24. marts 2015” samt teksten:
”korrigeret afgørelse fra landsskatteretten afgørelsen erstatter afgørelse af 18. marts 2015.”
afgørelsen blev ikke i øvrigt ændret.
afgørelsen blev tillige sendt til ibm danmark aps ved et brev, hvori det blev oplyst, at af-
gørelsen af 18. marts 2015 indeholdt en fejl, at landsskatteretten nu havde rettet fejlen og
hermed fremsendte en korrigeret afgørelse, der afløste afgørelsen af 18. marts 2015. det
fremgik yderligere, at fejlen ikke havde betydning for vurderingen af sagen eller dennes resul-
tat, og at kopi af den korrigerede afgørelse tillige var sendt til bl.a. skat. brevet indeholdt
ikke vejledning om klageadgang.
under hensyn til, at den korrigerede afgørelse på forsiden angav, at den var udstedt den 24.
marts 2015, og yderligere angav, at den erstattede afgørelsen af 18. marts 2015, og da den
korrigerede afgørelse blev udstedt kun seks dage efter den oprindelige afgørelse, finder høje-
steret, at parterne har haft grund til at antage, at fristen på 3 måneder for at indbringe sagen
for domstolene løb fra den 24. marts 2015. det forhold, at der ikke med afgørelsen af 24.
marts 2015 blev foretaget nogen ændring, der har betydning for det materielle indhold af den
                                              - 8 -
oprindelige afgørelse, kan under disse omstændigheder ikke føre til, at fristen for at indbringe
sagen for domstolene skal regnes fra datoen for den oprindelige afgørelse.
på den baggrund tiltræder højesteret, at skatteministeriets indbringelse af sagen for retten i
lyngby den 23. juni 2015 må anses for rettidig.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
efter sagens karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part.


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 2. februar 2010
sag 301/2009
advokat uffe skalborg hansen kærer vestre landsrets afgørelse om salær i sagen:
anklagemyndigheden
mod
t m.fl.
i tidligere instans er truffet beslutning af vestre landsrets 7. afdeling den 27. oktober 2009.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: per sørensen, børge dahl, poul søgaard, poul dahl
jensen og michael rekling.
påstande
kærende, advokat uffe skalborg hansen, har nedlagt påstand om, at hans salær som
beskikket advokat for erstatningssøgende a forhøjes.
landsretten har henholdt sig til afgørelsen.
sagsfremstilling
under landsrettens behandling af en straffeankesag om brandstiftelse efter straffelovens § 180
blev advokat uffe skalborg hansen beskikket som bistandsadvokat for a med henblik på
fremsættelse af krav på erstatning i anledning af brandstiftelsen i naboejendommen til hendes
lejlighed.
retsgrundlaget
i retsplejelovens § 392 hedder det:
                                              - 2 -
      ”§ 392. kendelser og beslutninger, der afsiges af en landsret eller af sø- og
      handelsretten efter reglerne i § 253 i en sag, der behandles af retten som 1. instans, kan
      kæres til højesteret, såfremt højesteret tillader det, jf. § 253, stk. 4.
      stk. 2. i andre tilfælde kan landsrettens eller sø- og handelsrettens kendelser og
      beslutninger kæres til højesteret med procesbevillingsnævnets tilladelse. sådan
      tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. ansøgning
      om kæretilladelse skal indgives til nævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet.
      procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgning indgives
      senere, men inden 6 måneder efter, at afgørelsen er truffet.”
§ 968 a, stk. 4, er sålydende:
      ”stk. 4. kendelser og andre beslutninger, der er afsagt af landsretten under behandling
      af en ankesag, og som retter sig mod nogen, der ikke er part i sagen, kan kæres til
      højesteret under tilsvarende betingelser som anført i § 968 uden tilladelse efter stk. 1, jf.
      dog § 1013, stk. 3.”
i § 1013, stk. 3, hedder det:
      ”stk. 3. landsrettens afgørelser om vederlag til forsvarere kan ikke kæres.
      procesbevillingsnævnet kan dog meddele tilladelse til, at afgørelsen kæres til
      højesteret, hvis kæremålet angår spørgsmål af principiel karakter eller andre særlige
      grunde i øvrigt taler for det. reglerne i § 968 a, stk. 2 og 3, finder tilsvarende
      anvendelse.”
bestemmelserne i § 968 a og § 1013, stk. 3, blev indsat i retsplejeloven ved lov nr. 538 af
8. juni 2006 (politi- og domstolsreformen).
i de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det bl.a. (l 168 folketingstidende
2005-06, tillæg a, side 5312):
      ”flertallets [retsplejerådets betænkning nr. 1352/1998 om behandling af
      nævningesager s. 74 f.] forslag om, at nævningesager skal behandles ved byretten
      i første instans, indebærer, at landsretten for så vidt angår alle straffesager kun
      skal behandle ankesager. i medfør af den gældende bestemmelse i retsplejelovens
      § 968 vil kære af kendelser og beslutninger, der er truffet af en landsret, herefter i
      alle tilfælde kun kunne ske med procesbevillingsnævnets tilladelse med
      undtagelse af afgørelser, herunder salærafgørelser, der kæres af andre end sagens
      parter.
                                               - 3 -
      efter flertallets opfattelse er der imidlertid ikke behov for at opretholde en fri
      adgang til kære af landsrettens afgørelser om salær til forsvarere i nævningesager
      eller andre straffesager. flertallet peger i den forbindelse på, at salæret fastsættes
      ud fra en konkret vurdering af det arbejde, der har været forbundet med den
      pågældende sag, og at landsretten, der har behandlet sagen, har de bedste
      forudsætninger for at foretage en sådan vurdering. landsretterne har desuden på
      dette område – ligesom på andre områder, hvor landsretterne er den normale
      sidste instans – mulighed for gennem deres praksis i et stort antal sager at
      opretholde den nødvendige ensartethed med hensyn til salærfastsættelsen.
      …
      justitsministeriet er enig med flertallet i, at landsrettens afgørelser om salær i
      straffesager kun bør kunne kæres med procesbevillingsnævnets tilladelse. denne
      begrænsning i adgangen til kære vedrørende salær i straffesager svarer til den
      begrænsning, der gælder i civile sager, jf. herved retsplejelovens § 392, stk. 2
      (som ikke foreslås ændret).”
i de specielle bemærkninger til § 968 a hedder det bl.a. (s. 5433):
      ”efter retspraksis kan landsrettens kendelser og beslutninger, der retter sig mod nogen,
      som ikke er part i sagen (f.eks. afgørelser om anvendelse af tvangsmidler over for
      vidner), kæres til højesteret uden procesbevillingsnævnets tilladelse, jf. herved den
      gældende bestemmelse i retsplejelovens § 968, stk. 2 og 3. efter forslaget til stk. 4
      kommer dette til at fremgå udtrykkeligt af loven. det foreslås som noget nyt, at
      landsrettens afgørelser om salær til forsvarer mv. kun skal kunne kæres til højesteret
      med procesbevillingsnævnets tilladelse, jf. forslaget til retsplejelovens § 1013
      (lovforslagets § 1, nr. 159) og bemærkningerne hertil.”
i de specielle bemærkninger til § 1013, stk. 3, hedder det bl.a. (s. 5435):
      ”det foreslås, at landsrettens afgørelser om salær til anklagere, der modtager
      vederlag for den enkelte sag, og afgørelser om salær til forsvareren kun skal
      kunne kæres med tilladelse fra procesbevillingsnævnet, hvis kæremålet vedrører
      principielle spørgsmål, eller særlige grunde i øvrigt taler derfor.
      …
      den foreslåede begrænsning i adgangen til at kære landsrettens afgørelser
      vedrørende salær i straffesager svarer til den begrænsning, der i civile sager
      gælder for adgangen til at kære landsrettens kendelser og beslutninger, herunder
      vedrørende salær, jf. retsplejelovens § 392, stk. 2 (som ikke foreslås ændret).
      …”
højesterets begrundelse og resultat
                                              - 4 -
efter formålet med og forarbejderne til retsplejelovens § 1013, stk. 3, samt forholdet mellem
denne bestemmelse og § 392, stk. 2, indebærer bestemmelserne, at landsrettens afgørelser om
fastsættelse af advokatsalær i straffeankesager kun kan kæres til højesteret med tilladelse fra
procesbevillingsnævnet, uanset om advokaten er forsvarer for tiltalte eller bistandsadvokat for
forurettede.
da en sådan tilladelse ikke foreligger, afviser højesteret kæremålet.
                                       thi bestemmes:
kæresagen afvises.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt torsdag den 8. januar 2015
sag 154/2014
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
aller media a/s
(advokat martin dahl pedersen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i glostrup den 17. juni 2014 og af østre
landsrets 11. afdeling den 11. juli 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, marianne højgaard pedersen,
michael rekling, oliver talevski og lars apostoli.
kæremålet har været mundtligt forhandlet.
påstande
kærende, aller media a/s, har principalt påstået beslaglæggelserne ophævet. subsidiært har
aller media nedlagt påstand om, at det pålægges selskabet at udlevere relevant materiale efter
højesterets nærmere bestemmelse, og mere subsidiært at første gennemgang af det beslag-
lagte materiale foranstaltes gennemført alene under tilstedeværelse af retten og repræsentanter
for selskabet.
indkærede, anklagemyndigheden, har principalt påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse,
subsidiært stadfæstelse med den ændring, at rettens gennemsyn af materialet skal foretages
alene under tilstedeværelse af teknisk sagkyndig bistand fra politiet (nc 3), og mere subsidi-
ært uden tilstedeværelse af hverken teknisk sagkyndig bistand fra politiet (nc 3) eller nogen
af parterne.
                                               - 2 -
supplerende sagsfremstilling
beslaglæggelserne angår følgende sigtelser:
forhold 1:
sigtelse af aller media a/s for medvirken til overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf.
stk. 2, og § 299 a, jf. markedsføringslovens § 19, jf. straffelovens § 23, samt overtrædelse af
straffelovens § 299, stk. 2, ved som udgiver af ugebladet se & hør i et større antal tilfælde at
have formået k, der var ansat i f, til i firmaernes edb-systemer uberettiget at have skaffet sig
adgang til en andens oplysninger og ligeledes i et større antal tilfælde mod betaling af et større
beløb at have udleveret firmaernes forretningshemmeligheder i form af kreditkortoplysninger
vedrørende en række offentligt kendte personer til ansatte på ugebladet se & hør.
forhold 2:
sigtelse af aller media a/s for overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 2, jf. stk. 1, jf. § 23,
ved som udgiver af ugebladet se & hør i tiden fra januar 2008 i et større antal tilfælde at have
formået offentligt ansatte, herunder en politimand, ansatte ved hoffet og en sygeplejerske, til
at bryde deres tavshedspligt ved mod betaling uberettiget at have videregivet fortrolige oplys-
ninger om en række offentligt kendte personer til ansatte på ugebladet se & hør.
forhold 3:
sigtelse af aller media a/s for overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, og § 299
a, jf. markedsføringslovens § 19, jf. straffelovens § 23, samt straffelovens § 299, stk. 2, ved
som udgiver af ugebladet se & hør i perioden fra den 1. januar 2008 til februar 2014 at have
formået en for politiet ukendt ansat medarbejder i et luftfartsselskab til uberettiget at skaffe
sig adgang til en andens oplysninger i form af passagerlister og lignende og derefter mod be-
taling at have udleveret disse oplysninger til ansatte på ugebladet se & hør.
anbringender
aller media a/s har navnlig anført, at sigtelserne vedrører de redaktionelle forhold på se &
hør, og at de derfor er omfattet af medieansvarslovens særlige ansvarssystem. det betyder, at
straffelovens almindelige regler om ansvar for medvirken til overtrædelse af de forskellige
regler i straffeloven mv. ikke finder anvendelse. det er således kun forfatteren af artiklerne og
chefredaktøren, der kan straffes. aller media er derfor ikke med rimelig grund mistænkt for
                                                - 3 -
nogen lovovertrædelse, og beslaglæggelserne er allerede af den grund ulovlige, jf. retsplejelo-
vens § 802, stk. 1.
hertil kommer, at der efter resultatet af den efterforskning, som har fundet sted, ikke er dæk-
ning for sigtelserne. se & hør har ikke opfordret til ulovligheder. hvad angår forhold 1,
fremgår det af afhøringerne, at det var k, der af sig selv rettede henvendelse til se & hør og
tilbød oplysninger. sigtelsen vedrørende forhold 2 bygger alene på tidligere chefredaktør cs
forklaring, som ikke i sig selv giver grundlag for disse sigtelser, og som i øvrigt også er mod-
sagt af bs forklaring. sigtelsen vedrørende forhold 3 er alene baseret på undersøgelsesrap-
porten, der er udarbejdet af advokat henrik stagetorn og statsautoriseret revisor mikkel sthyr,
og den giver ikke rimeligt grundlag herfor. i øvrigt er det i givet fald alene straffelovens § 152
d, der er den relevante straffebestemmelse – og ikke de bestemmelser, som anklagemyndig-
heden har gjort gældende.
under alle omstændigheder er beslaglæggelserne i strid med proportionalitetsgrundsætningen,
der følger af retsplejelovens § 805, stk. 1, idet indgrebet står i misforhold til sagens betydning
særligt under hensyn til kildebeskyttelsen, der kompromitteres, hvis de meget omfattende
beslaglæggelser opretholdes. dette resultat følger tillige af den europæiske menneskerettig-
hedskonventions artikel 10 om ytringsfrihed, særligt i lyset af den meget brede og uspecifice-
rede gennemgang af det beslaglagte materiale, som følger af de søgeord, som anklagemyn-
digheden ønsker anvendt.
der er enighed om, at der ikke er noget hensyn til kildebeskyttelse i relation til forhold 1 om
medvirken til ks lovovertrædelser, eftersom denne kilde allerede er kendt, og han i øvrigt
også selv har erkendt de faktiske forhold. alligevel er beslaglæggelse ikke et nødvendigt og
proportionalt indgreb, for så vidt angår dette forhold, da aller media har tilbudt frivilligt at
udlevere alt relevant materiale om dette forhold til politiet.
hvad angår forhold 2 og 3, er hensynet til kildebeskyttelse derimod en afgørende hindring for
såvel beslaglæggelse som frivillig udlevering af materialet. selv hvis det måtte blive lagt til
grund, at de almindelige betingelser for beslaglæggelse i henhold til retsplejelovens § 802,
stk. 1, og § 805 ellers er opfyldt, følger det således af § 802, stk. 4, 2. pkt., at beslaglæggelse
alligevel er udelukket i det foreliggende tilfælde. der er under alle omstændigheder tale om
materiale, der indeholder oplysninger, som er omfattet af vidnefritagelsen efter § 172.
                                               - 4 -
det er med urette, at landsretten har anset reglerne om ophævelse af vidnefritagelsen for an-
vendelige i det foreliggende tilfælde, jf. § 172, stk. 5 og 6. politiet har således ikke tilveje-
bragt det fornødne grundlag for en sådan antagelse i denne sag, hvor der ikke foreligger noget
konkret om de påståede overtrædelser af tavshedspligten og om den påståede udlevering af et
luftfartselskabs passagerlister. der er heller ikke hjemmel til at ophæve vidnefritagelsen efter
§ 172 med henblik på opklaring af en overtrædelse af straffelovens § 152 d, som er den rele-
vante bestemmelse i relation til forhold 2.
såfremt beslaglæggelserne opretholdes, består det eneste værn for kildebeskyttelsen af reglen
om, at aller media kan kræve, at det første gennemsyn af materialet foretages af retten, jf.
retsplejelovens § 807, stk. 3. det følger af henvisningen til § 806, stk. 6, 1. pkt., i § 807, stk.
3, at aller media har adgang til at udtale sig i forbindelse med rettens gennemsyn, og dette
forudsætter naturligvis, at en repræsentant for selskabet er til stede, når gennemsynet finder
sted. politi og anklagemyndighed skal ikke være til stede under gennemsynet, idet dette vil
være i strid med det hensyn til kildebeskyttelse, som er formålet med den særlige regel i §
807, stk. 3. tilstedeværelse af politi og anklagemyndighed under rettens gennemsyn af mate-
rialet vil også være uforenelig med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel
10.
anklagemyndigheden har navnlig anført, at retsplejelovens betingelser for beslaglæggelserne
er opfyldt, og at beslaglæggelserne ikke er i strid med den europæiske menneskerettigheds-
konventions artikel 10.
indsigelsen om, at der skulle være tale om forhold, der er omfattet af medieansvarslovens
særlige ansvarssystem, og at der af den grund ikke skulle være grundlag for sigtelse af aller
media, er uholdbar. det følger således direkte af ordlyden i medieansvarslovens § 9, at de
særlige ansvarsregler i denne lov alene angår strafansvar for indholdet af massemedierne, og
ifølge lovens forarbejder er det herved forudsat, at det drejer sig om lovovertrædelser, som
fuldbyrdes ved offentliggørelsen i medierne. ingen af sigtelserne i forhold 1-3 har denne ka-
rakter, men angår alle medvirken til strafbare forhold, som er fuldbyrdet inden offentliggø-
relse af artiklerne i se & hør. hjemmelsgrundlaget for selskabsansvar efter straffeloven er
bestemmelserne i denne lovs § 306, jf. §§ 26-27, og betingelserne for anvendelse af disse
regler på aller media er opfyldt for så vidt angår de tre forhold, sagen drejer sig om.
                                                - 5 -
de almindelige betingelser for beslaglæggelse, som følger af retsplejelovens § 802, stk. 1, jf.
§ 805, er opfyldt, idet aller media med rimelig grund er mistænkt for de forhold, som sigtel-
serne angår, og idet beslaglæggelse med henblik på gennemgang af materialet er nødvendig af
hensyn til opklaringen. mindre indgribende foranstaltninger er ikke tilstrækkelige – heller
ikke for så vidt angår forhold 1, idet politiets efterforskning ikke kan bero på, at aller media
frivilligt udleverer det materiale, som skal danne grundlag for straffesagen mod selskabet selv
og eventuelt tillige mod nuværende eller tidligere medarbejdere. hvad angår forhold 1, er
mistankegrundlaget bl.a. en tilståelse fra hovedgerningsmanden, og hvad angår forhold 2 og
3, foreligger der bl.a. henholdsvis en erkendelse fra se & hørs daværende chefredaktør, c, og
en erklæring i den interne undersøgelsesrapport, som aller media selv har foranlediget udført.
ifølge retsplejelovens § 802, stk. 4, 2. pkt., kan beslaglæggelserne ikke opretholdes for så vidt
angår materiale, der indeholder oplysninger, som er omfattet af vidnefritagelsesreglen i § 172
om kildebeskyttelse. aller media har imidlertid selv erkendt, at hensynet til kildebeskyttelse
ikke er aktuelt, for så vidt angår forhold 1 om medvirken til ks lovovertrædelser. heller ikke
for så vidt angår forhold 2 og 3 er vidnefritagelsesreglerne i § 172 til hinder for opretholdelse
af beslaglæggelserne, eftersom betingelserne for anvendelse af undtagelsesreglerne i § 172,
stk. 5 og 6, er opfyldt.
undtagelsesreglen i § 172, stk. 5, finder anvendelse på forhold 3, idet der er tale om strafbare
forhold, hvor strafferammen er fængsel i 4 år eller mere, og hvor lovovertrædelserne også i
det konkrete tilfælde er af alvorlig karakter. hertil kommer, at en gennemgang af det beslag-
lagte materiale er en nødvendig forudsætning for, at en opklaring af forholdet kan lade sig
gøre, idet der ikke findes andre muligheder. formålet er at identificere se & hørs kilde, og
hensynet til opklaringen overstiger klart hensynet til se & hørs behov for at kunne beskytte
sin kilde i dette tilfælde, hvor kilden mod betaling fra se & hør har begået forbrydelsen for at
kunne afsløre oplysninger om kendte personers private forhold, som er uden samfundsmæssig
betydning, men alene skal bruges til underholdningsformål gennem offentliggørelse i se &
hør. resultatet af en konkret afvejning af hensynet til opklaringen og hensynet til kildebe-
skyttelsen må under disse omstændigheder være, at hensynet til kildebeskyttelsen bør vige.
undtagelsesreglen i § 172, stk. 6, finder anvendelse på forhold 2, idet det alene angår over-
trædelse af tavshedspligten, og der derfor ikke er tale om lovovertrædelser af så alvorlig ka-
                                                - 6 -
rakter, at undtagelsesreglen i § 172, stk. 5, kan finde anvendelse. ifølge § 172, stk. 6, er op-
lysningerne beskyttet af vidnefritagelsen, hvis kilden har villet afdække forhold, hvis offent-
liggørelse er af samfundsmæssig betydning. denne betingelse for vidnefritagelse er imidlertid
ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde, hvor de pågældende kilder alene har ønsket at få
penge for at videregive oplysninger om kendte personers privatliv udelukkende med henblik
på underholdning gennem offentliggørelse i se & hør.
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 10 om beskyttelse af ytringsfriheden
er heller ikke til hinder for opretholdelse af beslaglæggelserne under de foreligende omstæn-
digheder. det er således i overensstemmelse med artikel 10, at hensynet til ytringsfriheden må
vige, når der er tale om offentliggørelse af oplysninger om kendte personers privatliv alene
med underholdning for øje, og disse oplysninger i det konkrete tilfælde er uden samfunds-
mæssig betydning.
hvad angår fremgangsmåden ved gennemsynet af det beslaglagte materiale, finder retspleje-
lovens § 807, stk. 3, ikke direkte anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom denne be-
stemmelse sigter mod de tilfælde, hvor parterne er uenige om, hvorvidt det beslaglagte mate-
riale indeholder kildebeskyttede oplysninger. en sådan uenighed er der ikke i den forelig-
gende sag, hvor anklagemyndigheden erkender, at det beslaglagte materiale ud over oplysnin-
ger af relevans for de tre forhold, der er omfattet af sigtelserne, tillige indeholder oplysninger
uden relevans, herunder kildebeskyttede oplysninger. en praktisk og retssikkerhedsmæssigt
forsvarlig frasortering af materiale og oplysninger uden relevans, herunder kildebeskyttede
oplysninger, er derfor nødvendig. dette behov tilgodeses ved at følge princippet i retsplejelo-
vens § 807, stk. 3, i overensstemmelse med fremgangsmåden, der er anvist i landsrettens ken-
delse.
politiets tilstedeværelse er nødvendig med henblik på praktisk og teknisk bistand ved rettens
gennemgang af det elektronisk lagrede materiale. anklagemyndighedens tilstedeværelse er
nødvendig med henblik på vurderingen af oplysningernes relevans for efterforskningen.
det vil være i strid med princippet i § 807, stk. 3, hvis man følger forslaget fra aller media
om, at gennemgangen foretages af en dommer under tilstedeværelse af repræsentanter fra al-
ler media, men uden deltagelse af repræsentanter for anklagemydigheden.
højesterets begrundelse og resultat
                                                - 7 -
1. sagens hovedproblemstillinger
ved politiets ransagninger i maj 2014 hos aller media a/s og bl.a. en række tidligere medar-
bejdere ved se & hør blev der gennemført beslaglæggelser af bl.a. elektroniske arbejdsred-
skaber i form af computere, ipads, mobiltelefoner, harddiske og usb-stik mv. beslaglæggel-
serne skete til brug for sigtelsen i forhold 1, der er gengivet under den supplerende sagsfrem-
stilling foran.
hovedspørgsmålet er, om beslaglæggelserne kan opretholdes, således at der via søgeord kan
ledes i det beslaglagte materiale for at finde elektronisk kommunikation, der kan tjene som
bevis ikke alene vedrørende sigtelsen i forhold 1, men også vedrørende sigtelserne i forhold 2
og 3, som blev rejst efter beslaglæggelserne (jf. nærmere afsnit 2).
hvis beslaglæggelserne kan opretholdes, skal der yderligere tages stilling til spørgsmålet om
fremgangsmåden ved gennemsynet af det beslaglagte materiale (jf. nærmere afsnit 3).
2. beslaglæggelsernes opretholdelse
2.1. medieansvarslovens ansvarssystem
aller media har anført, at medieansvarsloven skal finde anvendelse på alle de forhold, som
selskabet er sigtet for, og at der derfor ikke er grundlag for at mistænke selskabet for medvir-
ken til de overtrædelser af straffeloven, der fremgår af sigtelserne.
det følger af medieansvarslovens § 9, stk. 1, at strafansvar for ”indholdet” af et indenlandsk
periodisk skrift normalt kun kan pålægges forfatteren, redaktøren og udgiveren. bestemmel-
sen finder tilsvarende anvendelse på billeder og lignende, jf. § 9, stk. 2. medieansvarslovens
ordning indebærer således, at de almindelige regler om ansvar for medvirken efter straffelo-
vens § 23 ikke finder anvendelse, når det drejer sig om strafansvar for indholdet af det perio-
diske skrift.
ingen af de tre forhold, der er omfattet af sigtelserne i den foreliggende sag, angår artiklernes
indhold, men derimod strafbare forhold, som er fuldbyrdet inden en eventuel offentliggørelse
af artikler i se & hør. der er derfor tale om forhold, som ikke er omfattet af medieansvarslo-
vens særlige ansvarsregler, men som skal bedømmes efter straffelovens almindelige regler.
                                                - 8 -
efter disse regler er der hjemmel til strafansvar for aller media for medvirken til de omhand-
lede straffelovsovertrædelser, jf. straffelovens § 306 sammenholdt med straffelovens §§ 25-
27, jf. § 23.
2.2. mistankegrundlaget mv.
aller media har anført, at der ikke er rimelig grund til at mistænke selskabet for lovovertræ-
delserne i forhold 1-3, jf. retsplejelovens § 802, stk. 1, nr. 1. efter denne bestemmelse er det
bl.a. en betingelse for beslaglæggelse, at den pågældende ”med rimelig grund er mistænkt”
for en lovovertrædelse.
forhold 1 og forhold 3 angår medvirken til bl.a. overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf.
stk. 2. bestemmelsen i § 263, stk. 2, angår den, der ”uberettiget skaffer sig adgang til en an-
dens oplysninger eller programmer, der er bestemt til at bruges i et informationssystem”.
straffen er bøde eller fængsel indtil 1 år og 6 måneder. efter § 263, stk. 3, kan straffen stige til
fængsel i 6 år, hvis forholdet begås ”med forsæt til at skaffe sig eller gøre sig bekendt med
oplysninger om en virksomheds erhvervshemmeligheder eller under andre skærpende om-
stændigheder”. på samme måde straffes, når der er tale om ”overtrædelser af mere systema-
tisk eller organiseret karakter”.
forhold 2 angår medvirken til overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 2, jf. stk. 1. § 152, stk.
1, vedrører den person, som virker eller har virket i offentlig tjeneste eller hverv, og som ube-
rettiget videregiver eller udnytter fortrolige oplysninger, som den pågældende i den forbin-
delse har fået kendskab til. straffen er bøde eller fængsel indtil 6 måneder. efter § 152, stk. 2,
kan straffen stige til fængsel i 2 år, hvis forholdet begås ”med forsæt til at skaffe sig eller an-
dre uberettiget vinding”, eller der ”i øvrigt foreligger særligt skærpende omstændigheder”.
højesteret finder i forhold 1, at aller media med rimelig grund er mistænkt for medvirken til
overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, jf. § 23. højesteret lægger vægt på resul-
tatet af den foreløbige efterforskning, herunder afhøringerne af de medsigtede k, j og a samt
fs arbejdsrapport af 7. juli 2014. det fremgår heraf bl.a., at den medarbejder (k), som har
lækket oplysninger, har foretaget en anormal nulstilling af adgangskoder og derved uberetti-
get skaffet sig adgang til oplysninger i it-systemer.
                                                   - 9 -
af de grunde, som byretten har anført, og som landsretten har henvist til, tiltræder højesteret,
at der i forhold 2 er rimelig grund til at mistænke aller media for medvirken til overtrædelse
af straffelovens § 152, stk. 2, jf. stk. 1, jf. § 23.
højesteret finder endvidere, at der i forhold 3 er rimelig grund til at mistænke aller media for
medvirken til overtrædelse af straffelovens § 263, stk. 3, jf. stk. 2, jf. § 23. højesteret lægger
navnlig vægt på rapporten om den interne advokat- og revisorundersøgelse, som aller media
har gennemført. det fremgår heraf bl.a., at advokaten og revisoren har ”konstateret, at se &
hør har søgt oplysninger om kendtes flyreservationer via en medarbejder i et flyselskab,
hvilke oplysninger må anses for ulovligt tilvejebragte”. på det foreliggende grundlag, herun-
der de øvrige oplysninger om aller medias medvirken til tilvejebringelse af information om
de kendtes privatliv, jf. forhold 1, finder højesteret, at politiet har rimelig grund til at for-
mode, at kilden uberettiget har skaffet sig adgang til oplysninger i flyselskabets it-systemer.
højesteret har herefter ikke anledning til at tage stilling til, om mistankegrundlaget vedrø-
rende de andre lovovertrædelser, sigtelserne angår, tillige er til stede.
det tiltrædes, at der er bestemte grunde til at antage, at det beslaglagte materiale kan tjene
som bevis, jf. retsplejelovens § 802, stk. 1, nr. 2.
2.3. proportionalitet
aller media har anført, at det vil være i strid med proportionalitetsgrundsætningen i retsple-
jelovens § 805, hvis beslaglæggelserne opretholdes.
efter § 805, stk. 1, må beslaglæggelse ikke foretages, såfremt indgrebet står i misforhold til
sagens betydning og det tab eller den ulempe, som indgrebet kan antages at medføre. i den af-
vejning, som må foretages, indgår som anført i højesterets kendelse i ufr 2002 s. 2503 lov-
overtrædelsens karakter, genstandens værdi for sagens oplysning og hensynet til mediernes
arbejdsvilkår, jf. herved artikel 10 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
i den foreliggende sag er der tale om relativt omfattende beslaglæggelser hos en medievirk-
somhed og bl.a. dennes medarbejdere. af hensyn til ytringsfriheden, herunder kildebeskyt-
telsen, må det derfor nøje overvejes, om indgrebet er nødvendigt og proportionalt for at op-
klare de lovovertrædelser, som mistankegrundlaget angår.
                                               - 10 -
ved bedømmelsen heraf må der lægges vægt på, at mistanken mod aller media for medvir-
ken til alvorlige strafbare forhold i form af brud på dels virksomheders it-systemer dels of-
fentligt ansattes tavshedspligt er faktuelt underbygget, jf. afsnit 2.2 foran. formålet med
denne medvirken har været at få oplysninger om kendte personers privatliv, således at der
kunne skrives herom i se & hør. det må derfor antages, at oplysningerne i hvert fald som det
helt overvejende udgangspunkt ikke har angået emner af samfundsmæssig betydning.
beslaglæggelserne, der må antages at indeholde oplysninger vedrørende forhold 1-3, er fore-
taget hos aller media, der selv er mistænkt for medvirken til de strafbare forhold, og herud-
over navnlig hos medarbejdere ved se & hør, der også er mistænkt for medvirken til de straf-
bare forhold. der er ikke grund til at antage, at de søgeord, som politiet vil anvende for at lede
efter elektronisk kommunikation, der kan tjene som bevis i forhold 1-3, er mere vidtgående
end nødvendigt for at komme videre i efterforskningen af disse forhold. anvendelse af søge-
ordene vil imidlertid kunne komme til at identificere kildebeskyttede oplysninger, som ikke
har med forhold 1-3 at gøre. anklagemyndigheden er enig i, at disse kilder skal beskyttes, og
højesteret finder, at det er muligt at sikre kildebeskyttelsen ved den fremgangsmåde, der skal
anvendes ved rettens gennemsyn af det beslaglagte materiale, jf. afsnit 3 nedenfor.
det øjemed, som beslaglæggelserne skal varetage, kan ikke opnås gennem mindre indgri-
bende foranstaltninger, herunder ved at acceptere aller medias tilbud om at stille materiale
vedrørende forhold 1 til rådighed for politiet, jf. retsplejelovens § 805, stk. 2. aller media er
som nævnt mistænkt for medvirken til de alvorlige strafbare forhold, som forhold 1-3 angår,
og det er også nødvendigt for politiet at søge i det beslaglagte materiale af hensyn til opkla-
ringen af forhold 2 og 3.
på den anførte baggrund finder højesteret efter en samlet afvejning af ytringsfriheden over for
hensynet til opklaringen af forhold 1-3, at proportionalitetsgrundsætningen ikke er til hinder
for at opretholde beslaglæggelserne.
2.4. kildebeskyttelse
aller media har anført, at beslaglæggelserne ikke kan opretholdes, fordi det vil være i strid
med kildebeskyttelsen, jf. retsplejelovens § 802, stk. 4, 2. pkt.
                                                - 11 -
efter denne bestemmelse må beslaglæggelse ikke finde sted for så vidt angår materiale, der
indeholder oplysninger, som er omfattet af vidnefritagelsen af hensyn til kildebeskyttelse efter
retsplejelovens § 172.
der er enighed om, at hensynet til kildebeskyttelse ikke gør sig gældende for den såkaldte
”tys-tys kilde” k, eftersom hans identitet allerede er kendt.
hvad angår sigtelserne i forhold 2-3, er det derimod nødvendigt at afgøre, om de kilder, som
se & hør har gjort brug af, er omfattet af kildebeskyttelsen efter retsplejelovens § 172. for
dette spørgsmål er det afgørende, om betingelserne for at ophæve kildebeskyttelsen efter
undtagelsesreglerne i § 172, stk. 5 og stk. 6, er opfyldt.
forhold 3 angår et strafbart forhold, som efter strafferammen kan medføre straf af fængsel i 6
år, og som også i det konkrete tilfælde er af alvorlig karakter, jf. straffelovens § 263, stk. 3, jf.
stk. 2, jf. § 23. det betyder, at hensynet til kildebeskyttelsen må vige, hvis oplysningerne må
antages at have afgørende betydning for sagens opklaring, og hensynet til opklaringen klart
overstiger massemediernes behov for at kunne beskytte deres kilder, jf. retsplejelovens § 172,
stk. 5.
højesteret lægger efter de foreliggende oplysninger til grund, at opklaring af forhold 3 ikke er
mulig, hvis politiet afskæres fra gennem relevante søgeord at lede efter elektronisk kommuni-
kation, der kan identificere kilden. det er derfor af afgørende betydning for opklaringen af
forhold 3, at beslaglæggelserne opretholdes.
for så vidt angår afvejningen af modstående hensyn må der lægges vægt på, at sigtelsen i for-
hold 3 angår oplysninger, som mod vederlag fra se & hør i en flerårig periode er tilvejebragt
ved uberettiget adgang til it-systemer, og som er videregivet med henblik på offentliggørelse
i dette blad til brug for underholdning om kendte personers privatliv. videregivelsen må i
hvert fald som altovervejende udgangspunkt antages at have vedrørt emner uden samfunds-
mæssig betydning. der må videre lægges vægt på, at kilden er en mulig gerningsmand til et
strafbart forhold af alvorlig karakter, og at aller media og medarbejdere ved se & hør er mis-
tænkt for medvirken hertil. højesteret finder derfor, at hensynet til kildebeskyttelse i dette
tilfælde bør vige for hensynet til opklaring af det strafbare forhold.
                                                - 12 -
forhold 2 angår medvirken til overtrædelser af tavshedspligten for vindings skyld eller i øv-
rigt under særligt skærpende omstændigheder, jf. straffelovens § 152, stk. 2, jf. stk. 1, jf. § 23.
kildebeskyttelsen kan kun ophæves, hvis betingelserne herfor i retsplejelovens § 172, stk. 6,
er opfyldt, jf. § 802, stk. 4, 2. pkt.
som fastslået ved højesterets kendelse i ufr 2011 s. 1329 skal der ikke – som efter retsple-
jelovens § 172, stk. 5 – foretages en afvejning af hensynet til sagens opklaring over for mas-
semediernes behov for at kunne beskytte deres kilder, når det skal afgøres, om undtagelses-
reglen i § 172, stk. 6, finder anvendelse. der skal udelukkende foretages en vurdering af, om
forfatteren eller kilden har villet afdække forhold, hvis offentliggørelse er af samfundsmæssig
betydning. i bekræftende fald kan undtagelsesreglen i § 172, stk. 6, ikke anvendes til at op-
hæve kildebeskyttelsen.
også i relation til forhold 2 er der tale om oplysninger, som mod vederlag fra se & hør er
videregivet med henblik på offentliggørelse i dette blad til brug for underholdning om kendte
personers privatliv. det må således i hvert fald som altovervejende udgangspunkt antages, at
kilden ikke har villet afdække forhold, hvis offentliggørelse er af samfundsmæssig betydning,
jf. § 172, stk. 6. højesteret finder derfor, at beslaglæggelserne som udgangspunkt skal opret-
holdes med henblik på opklaring af de omhandlede overtrædelser af tavshedspligten. dette
udgangspunkt må fraviges, hvis retten ved det gennemsyn, som retten skal foretage, jf. afsnit
3 nedenfor, undtagelsesvis finder, at kilden har villet afdække forhold, hvis offentliggørelse er
af samfundsmæssig betydning.
hensynet til beskyttelsen af kilder, som ikke vedrører forhold 1-3, kan som nævnt i afsnit 2.3
varetages på en betryggende måde ved rettens gennemsyn af materialet, jf. afsnit 3 nedenfor.
hensynet til disse kilder kan således ikke begrunde, at beslaglæggelserne skal ophæves.
2.5. sammenfatning
højesteret finder sammenfattende, at betingelserne for at opretholde de gennemførte beslag-
læggelser er opfyldt under den forudsætning, at gennemsynet af materialet sker som fastsat i
afsnit 3 nedenfor. artikel 10 i den europæiske menneskerettighedskonvention kan ikke anta-
ges at føre til et andet resultat.
3. gennemsynet af det beslaglagte materiale
                                                - 13 -
hvis der beslaglægges materiale hos en person, der er omfattet af retsplejelovens § 172, kan
den pågældende kræve, at det første gennemsyn af materialet foretages af retten. indtil det
første gennemsyn opbevares materialet hos politiet, jf. i det hele retsplejelovens § 807, stk. 3.
bestemmelsen tager sigte på at beskytte journalisters kilder i tilfælde, hvor politiet under en
ransagning har beslaglagt materiale. bestemmelsen sikrer, at det er retten, som foretager det
første gennemsyn af materialet for at afklare, om det indeholder kildebeskyttede oplysninger,
der ikke må udleveres til politiet.
højesteret finder, at bestemmelsen også skal anvendes i den foreliggende situation, hvor de
gennemførte beslaglæggelser bl.a. angår relativt omfattende elektronisk materiale, som in-
deholder kildebeskyttede oplysninger, der ikke må indgå i efterforskningen af forhold 1-3.
det er herefter retten, der skal foretage det første gennemsyn af det beslaglagte materiale for
at frasortere de kildebeskyttede oplysninger, der ikke må udleveres til brug for politiets efter-
forskning.
under hensyn til karakteren og omfanget af det beslaglagte materiale er det imidlertid ikke
praktisk muligt for retten på egen hånd at gennemgå materialet med henblik på frasortering.
det er nødvendigt, at retten ydes teknisk og praktisk bistand ved gennemsynet. det er også
nødvendigt, at anklagemyndigheden og aller media samtidig er til stede ved rettens gennem-
syn og herunder kan give udtryk for, hvilke dele af materialet der bør frasorteres, således at
retten i givet fald efter den fornødne kontradiktion kan træffe afgørelse herom.
landsretten har overladt det til byretten at fastlægge den praktiske fremgangsmåde i samråd
med anklagemyndigheden og aller media. landsretten har i den forbindelse anført, at de sø-
geord, der foreslås i politiets notits af 4. juni 2014, ikke er mere vidtgående end nødvendigt,
hvilket højesteret som nævnt i afsnit 2.3 kan tiltræde. landsretten har endvidere anvist de
overordnede retningslinjer for den fremgangsmåde, der skal følges for at frasortere kildebe-
skyttede oplysninger, der ikke må indgå i efterforskningen af forhold 1-3. der skal med hen-
blik på at skaffe retten et arbejdsredskab foretages en spejling af det beslaglagte materiale un-
der de sikkerhedsforanstaltninger, som er beskrevet i notitsen af 4. juni 2014. den spejlede
kopi må ikke anvendes til efterforskningsmæssige formål, før der ved rettens gennemsyn er
sket en frasortering af kildebeskyttede oplysninger, som ikke vedrører sagen, eller hvor kilde-
beskyttelsen ikke ophæves, jf. herom afsnit 2.4 ovenfor. rettens gennemsyn kan af praktiske
                                              - 14 -
grunde ske hos politiet med brug af sagkyndig bistand fra politiet (nc 3), og såvel anklage-
myndigheden som aller media skal samtidig have mulighed for at være til stede og have ad-
gang til at udtale sig om, hvorvidt de enkelte dokumenter mv. kan indgå i efterforskningen.
højesteret finder, at de retningslinjer for den praktiske fremgangsmåde, landsretten har anvist,
ikke er i strid med de hensyn, som retsplejelovens § 807, stk. 3, varetager. fremgangsmåden,
der er nødvendiggjort af praktiske hensyn, sikrer således, at retten kan frasortere de kildebe-
skyttede oplysninger, som ikke vedrører sagen, eller hvor kildebeskyttelsen ikke ophæves,
uden at kildebeskyttelsen reelt kompromitteres. de filer/dokumenter, som indeholder oplys-
ninger, der efter byrettens vurdering ikke skal udleveres til brug for politiets efterforskning af
forhold 1-3, kan som anført af landsretten ikke indgå i efterforskningen og ikke tjene som be-
vis, ligesom de tilstedeværende vil have tavshedspligt om de pågældende oplysninger.
højesteret har herefter ikke grundlag for at ændre landsrettens anvisninger om fremgangsmå-
den ved rettens første gennemsyn af det beslaglagte materiale.
4. konklusion
højesteret stadfæster landsrettens kendelse.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
                             højesterets dom
                          afsagt fredag den 18. januar 2013
sag 97/2012
(1. afdeling)
troels grum-schwensen
(advokat rasmus juvik, beskikket)
mod
ruth olesen
(advokat thomas højlund, beskikket)
og
cej ejendomsadministration a/s
(advokat christina steen de klauman)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 12. oktober 2010 og af østre
landsrets 2. afdeling den 5. december 2011.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: børge dahl, poul søgaard, jytte scharling, vibeke
rønne, michael rekling, hanne schmidt og jan schans christensen.
sagen er behandlet i forbindelse med højesterets sag 365/2011.
påstande
appellanten, troels grum-schwensen, har nedlagt påstand om, at de indstævnte, ruth olesen
og cej ejendomsadministration a/s, solidarisk skal betale 494.384 kr. med procesrente fra
den 22. september 2009.
ruth olesen har over for troels grum-schwensen nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidi-
ært betaling af et mindre beløb.
                                               - 2 -
ruth olesen har over for cej ejendomsadministration påstået (i) friholdelse for ethvert be-
løb, som hun måtte blive dømt til at betale til troels grum-schwensen, herunder renter og
sagsomkostninger, og (ii) frifindelse for cej ejendomsadministrations friholdelsespåstand.
cej ejendomsadministration har over for troels grum-schwensen nedlagt påstand om stad-
fæstelse.
cej ejendomsadministration har over for ruth olesen påstået friholdelse for ethvert beløb,
herunder renter og omkostninger, som selskabet måtte blive pålagt at betale til troels grum-
schwensen, og frifindelse for ruth olesens friholdelsespåstand.
sagsfremstilling
i årsregnskabet for 2007 for andelsboligforeningen østerbrogade 50/willemoesgade 4-6
hedder det bl.a.:
        ”note 15. beregning af andelsværdi
        bestyrelsen indstiller til følgende beregning af andelenes værdi pr.
        31. december 2007 i henhold til lov om andelsboligforeninger og
        andre boligfællesskaber § 5, stk. 2, litra b.
                                                                                kr.
        handelsværdien i henhold til vurdering den 31. december 2007 af
        ejendomsmægler & valuar dtz egeskov & lindquist
                                                                                115.000.000
        bogført værdi af ejendommen pr. 31. december 2007                           55.990.645
        merværdi                                                                    59.009.355
        restgæld prioritetsgæld                                52.356.030
        kursværdi prioritetsgæld                               51.087.975             1.268.055
                                                                                60.277.410
        egenkapital inkl. indskud opgjort efter regnskab                              4.491.754
                                                                                64.769.164
        hensættelse                                                                 - 2.000.000
        reguleret egenkapital                                                       62.769.164
                                               - 3 -
        fordelingstal = indskud
        samlet fordelingstal pr. 31. december 2007
                                                                                3.379.685
        værdi pr. indskudt krone pr. 31. december 2007                                    18,57
        62.769.164 =
        3.379.685
        svarende til kr. pr. m2                                                          17.484
        …”
andelsværdien af lejligheden østerbrogade 50, 4. tv., var i regnskabet angivet til 2.377.890
kr. for lejligheden willemoesgade 6, 3 th., var værdien angivet til 1.765.930 kr.
i årsregnskabet for 2008 for andelsboligforeningen hedder det bl.a. følgende:
        ”note 16. beregning af andelsværdi
        bestyrelsen indstiller til følgende beregning af andelenes værdi pr.
        31. december 2008 i henhold til lov om andelsboligforeninger og
        andre boligfællesskaber § 5, stk. 2, litra b.
                                                                                kr.
        handelsværdien i henhold til vurdering den 31. december 2008 af
        ejendomsmægler & valuar dtz egeskov & lindquist, dateret 28. ja-
        nuar 2009                                                                  100.000.000
        bogført værdi af ejendommen pr. 31. december 2008                            55.990.645
        merværdi                                                                     44.009.355
        restgæld prioritetsgæld                                52.356.030
        kursværdi prioritetsgæld                               51.821.331               534.699
                                                                                44.544.054
        egenkapital inkl. indskud opgjort efter regnskab                              7.056.619
                                                                                51.600.673
        hensættelse                                                                           0
        reguleret egenkapital                                                        51.600.673
        fordelingstal = indskud
                                               - 4 -
        samlet fordelingstal pr. 31. december 2008                                     3.507.719
        værdi pr. indskudt krone pr. 31. december 2008                                    14,7106
        51.600.673 =
        3.507.719
        svarende til kr. pr. m2                                                            13.848
      …”
andelsværdien af lejligheden østerbrogade 50, 4. tv., var i regnskabet angivet til 1.883.440
kr. for lejligheden willemoesgade 6, 3. th., var værdien angivet til 1.398.730 kr.
retsgrundlag
andelsboligforeningsloven indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
      ”§ 5. ved overdragelse af en andel i en andelsboligforening, hvor der til andelen er
      knyttet retten til en bolig, må prisen ikke overstige, hvad værdien af andelen i forenin-
      gens formue, forbedringer i lejligheden og dens vedligeholdelsesstand med rimelighed
      kan betinge.
      stk.2. ved opgørelsen af foreningens formue ansættes ejendommen til en af følgende
      værdier, der ikke må overskrides ved opgørelsen af værdien af andelen i foreningens
      formue:
      a) anskaffelsesprisen.
      b) den kontante handelsværdi som udlejningsejendom. vurderingen skal foretages af en
      statsautoriseret ejendomsmægler, der er valuar. vurderingen må ikke være mere end 18
      måneder gammel.
      c) den senest ansatte ejendomsværdi med eventuelle reguleringer efter § 3 a i lov om
      vurdering af landets faste ejendomme.
      …
      stk.4. ved opgørelse af foreningens formue efter stk. 2, litra a, fratrækkes prioritetsgæld
      i foreningens ejendom opgjort til pantebrevsrestgælden. ved opgørelse efter litra b og c
      fratrækkes prioritetsgælden opgjort til kursværdi, for realkreditlån kursværdien af obli-
      gationsrestgælden, for indekslån kursværdien af den indeksregulerede obligationsrest-
      gæld.
      …
      stk.8. uanset reglerne i stk. 2-5 kan en andelshaver ved overdragelse beregne sig
      samme pris for andelen i foreningens formue, som han selv lovligt har betalt, såfremt
      ejendommen er opført med støtte efter lov om boligbyggeri eller lov om almene boliger
      samt støttede private andelsboliger mv. og finansieret med indekslån.
      …
                                                 - 5 -
       § 6. den, der overdrager en andel i en andelsboligforening, hvor der til andelen er
       knyttet retten til bolig, skal inden aftalens indgåelse til erhververen udlevere et eksem-
       plar af andelsboligforeningens vedtægter, andelsboligforeningens seneste årsregnskab
       og budget samt en opstilling af, hvorledes prisen beregnes, med specifikation af prisen
       for andelen, udførte forbedringer og inventar. overdrageren skal endvidere inden afta-
       lens indgåelse skriftligt gøre erhververen bekendt med indholdet af § 5, § 15, stk. 1, og
       § 16, stk. 1 og 3.
       …
       stk.3. aftalen skal forelægges bestyrelsen til godkendelse. bestyrelsen kan forlange den
       aftalte pris nedsat og en eventuel overpris tilbagebetalt, såfremt prisen overstiger, hvad
       der er tilladt.
       …
       stk.5. bestyrelsen skal som note til årsregnskabet oplyse andelens værdi på statusdagen,
       beregnet i overensstemmelse med § 5, samt eventuelle vedtægtsbestemmelser om pris-
       fastsættelsen.
       stk.6. har foreningen optaget indekslån eller særskilt realkreditlån, hvortil der ydes en-
       ten afdragsbidrag, ydelsesstøtte eller ydelsesbidrag, der svarer til den samlede ydelse, i
       medfør af lov om sanering, lov om byfornyelse eller lov om byfornyelse og boligfor-
       bedring, skal bestyrelsen i en note til årsregnskabet oplyse størrelsen af lån, hvortil der
       ydes den nævnte støtte, samt at dette ikke indgår i opgørelsen efter § 5 af andelenes
       værdi.
       …
       § 15. overtrædelse af reglerne i § 2, stk. 4, 5 eller 6, 1. eller 2. pkt., straffes med bøde
       eller fængsel indtil 4 måneder.
       …
       stk.5. den, der som mægler eller rådgiver erhvervsmæssigt medvirker ved overdragelse
       i strid med §§ 5, 10, 11, 13 og 14 a, straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder.
       …
       § 16. er en overdragelse sket i strid med reglerne i §§ 5, 10, 11, 13, 14, 14 a eller 14 c,
       kan erhververen hæve den indgåede aftale.
       …
       stk.3. er overdragelsen sket i strid med §§ 5 eller 11, kan erhververen kræve prisen ned-
       sat og en eventuelt erlagt overpris tilbagebetalt. kravet om tilbagebetaling forældes 6
       måneder fra det tidspunkt, hvor erhververen kendte eller burde have kendt sit krav.
       forældelse afbrydes ved sagsanlæg.”
maksimalprisbestemmelsen i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1, afløste § 69, stk. 1, i den
tidligere gældende lov om midlertidig regulering af boligforholdene (lov nr. 24 af 14. februar
1967). bestemmelsen fandtes i dens nuværende formulering i den oprindelige lov om andels-
boligforeninger og andre bofællesskaber (lov nr. 239 af 8. juni 1979), og det hedder i forar-
bejderne til denne lov om forholdet mellem § 5 og den dagældende § 3 (nu andelsboligfor-
eningslovens § 6) i de specielle bemærkninger i lovforslaget (folketingstidende 1978-79, til-
læg a, spalte 2393) bl.a.:
                                                   ”til § 3.
                                                  - 6 -
       stk. 2 træder i stedet for boligfællesskabslovens § 3. bestemmelsen udvider overdrage-
       rens oplysningspligt over for erhververen. sigtet med bestemmelsen er at sætte parterne
       i stand til at sammenholde prisen for andelen med regnskab og vedtægter og til at be-
       dømme prisen på de enkelte forbedringsarbejder og inventargenstande. dette vil gøre
       det lettere for parterne at overskue prisfastsættelsen og dermed konstatere en eventuel
       overpris, således at en eventuelt regulering af aftalen kan ske snarest muligt.
       …
       bestemmelsen om oplysningspligt er nøje knyttet til bestemmelsen i forslagets § 5, idet
       de oplysninger, som overdrageren har givet, danner grundlag for prisfastsættelsen.”
med hensyn til opgørelsen af værdien af en andel i foreningens formue er § 5, stk. 1, suppleret
af bl.a. stk. 2 om ansættelse af ejendommens værdi, herunder litra b om valuarvurdering, og
stk. 4 om opgørelse af foreningens prioritetsgæld. bestemmelserne fik deres nuværende for-
mulering ved lov nr. 379 af 20. maj 1992 om ændring af lov om andelsboligforeninger og
andre boligfællesskaber. i de almindelige bemærkninger til lovforslaget (folketingstidende
1991-92, tillæg a, spalte 5985 f.) hedder det bl.a.:
       ”i den gældende lov er der ikke fastsat bestemmelser om, hvem der skal vurdere ejen-
       dommen, når denne ansættes til handelsværdien som udlejningsejendom. for at undgå
       omgåelse af prisfastsættelsesreglerne foreslås det, at vurderingen skal foretages af en
       ejendomsmægler, der tillige er valuar. endvidere foreslås det, at vurderingen højst må
       være 18 måneder gammel.
       der hersker en del uklarhed om, hvordan den del af prioritetsgælden, der udgøres af re-
       alkreditlån, skal opgøres, når ejendommen ansættes til den aktuelle ejendomsværdi (§ 5,
       stk. 2, litra c). det fastsættes derfor, at realkreditlån skal opgøres som obligationsrest-
       gælden til kursværdi. lånetypen, indekslån, skal opgøres som den indeksregulerede ob-
       ligationsrestgæld til kursværdi. der er tale om en ændring i forhold til boligstyrelsens
       cirkulære af 21. april 1986 om prisfastsættelsesreglerne, hvor det er anført, at indekslån
       skal medtages med den indeksregulerede pantebrevsrestgæld. ændringen bevirker, at
       ændringer i kurserne på indekslån - i lighed med ændringer i kurserne på andre lån - får
       betydning for prisfastsættelsen.
       ændringen medfører ændringer i andelsværdierne for andelshavere, hvis andelsbolig er
       finansieret med indekslån. hvis kursniveauet for indeksobligationer på det tidspunkt,
       hvor indekslånet blev optaget, var højere end i dag, vil andelsværdien stige. eksempel-
       vis vil andelsværdien for en andelsbolig med den indeksreguleret pantebrevsrestgæld på
       500.000 kr. stige med ca. 50.000 kr., hvis kursniveauet på tidspunktet for låneoptagel-
       sen var 10 pct. højere end i dag.
       tilsvarende vil andelsværdien falde, hvis kursniveauet på tidspunktet for lånets opta-
       gelse var lavere end i dag.
       ved handelsværdien som udlejningsejendom (§ 5, stk. 2, litra b), foreslås foretaget en
       kontantvurdering. handelsværdien som udlejningsejendom bliver således opgjort på
                                               - 7 -
       samme måde som den offentlige kontantværdi. dette indebærer, at foreningens gæld
       fratrækkes på samme måde, som ved anvendelse af den offentlige kontantværdi (litra c).
       ved de øvrige beregningsmetoder, anskaffelsessummen (litra a) og den prioriterede
       ejendomsværdi (litra d) optages prioritetsgælden som hidtil til pantebrevsrestgælden.
       det er uden betydning, om der er tale om kontantlån eller almindelige obligationslån.”
       i de specielle bemærkninger til lovforslaget (folketingstidende 1991-92, tillæg a, spalte
       5988 f.) hedder det bl.a.:
       ”det foreslås, at handelsværdien ansættes kontant, og at der foretages en vurdering af en
       ejendomsmægler, der tillige er valuar, når formuen opgøres efter handelsværdien som
       udlejningsejendom. endvidere foreslås, at vurderingen ikke må være mere end 18 må-
       neder gammel. tidsfristen er foreslået under hensyntagen til, at vurderingen af handels-
       værdien typisk vil blive foretaget i forbindelse med en regnskabsafslutning og danne
       grundlag for prisberegning i regnskabet, som skal være gældende et år efter dets vedta-
       gelse. med den foreslåede tidsfrist på 18 måneder åbnes mulighed for følgende proce-
       dure: i forbindelse med regnskabsafslutningen pr. udgangen af et kalenderår foretages
       vurdering omtrent samtidig med regnskabsårets udløb. resultatet indarbejdes i regnska-
       bet som færdiggøres i foråret og forelægges generalforsamlingen typisk 6 måneder efter
       regnskabsårets udløb. efter vedtagelse på generalforsamlingen vil denne pris med en
       eventuel vedtagen prisstigning normalt være gældende, indtil generalforsamlingen det
       følgende år igen træffer bestemmelse om prisen.”
højesterets begrundelse og resultat
1.   sagens hovedspørgsmål
sagen angår, hvordan der skal forholdes ved prisfastsættelsen af en andel i en andelsboligfor-
ening, når andelen sælges i perioden mellem to generalforsamlinger, og der i perioden er sket
et fald i andelsboligforeningens formue, som ikke er en følge af den sædvanlige drift.
2.   maksimalpris, andelskrone og reguleringspligt
andelsboligforeningsloven indeholder i § 5, stk. 1, en bestemmelse, som maksimerer prisen
ved overdragelse af en andel i en andelsboligforening med tilknyttet ret til en bolig. prisen må
ikke overstige, hvad bl.a. værdien af andelen i foreningens formue ”med rimelighed kan be-
tinge”. denne maksimalprisbestemmelse suppleres af reglerne i stk. 2-13 om forskellige pris-
beregnings- og værdiopgørelseselementer. i overensstemmelse med ordlyden af andelsbolig-
foreningslovens § 5, stk. 1, finder højesteret, at det er forholdene ved overdragelsen, dvs. på
tidspunktet for indgåelsen af aftalen mellem sælger og køber om overdragelse af en andelslej-
lighed, der er afgørende for, hvad prisen efter § 5, stk. 1, højst kan være.
                                                 - 8 -
aftaler om overdragelse af en andel skal forelægges foreningens bestyrelse til godkendelse,
og bestyrelsen kan forlange den aftalte pris nedsat og en eventuel overpris tilbagebetalt, så-
fremt prisen overstiger, hvad der er tilladt, jf. lovens § 6, stk. 3.
værdien af andelen i foreningens formue fastsættes i almindelighed på en andelsboligfor-
enings ordinære generalforsamling, og således at den vedtagne andelskrone og værdien af de
enkelte andele gælder indtil næste ordinære generalforsamling. maksimalprisbestemmelsen i
§ 5, stk. 1, er ikke til hinder for at fastholde den vedtagne andelsværdi indtil næste ordinære
generalforsamling i tilfælde af formueforøgelse mellem de ordinære generalforsamlinger. er
der imidlertid til foreningen fremkommet oplysning om forhold af væsentlig negativ betyd-
ning for fastsættelsen af andelens værdi, skal der ved prisfastsættelsen af en andel og bestyrel-
sens kontrol heraf tages højde herfor, så det sikres, at prisen på overdragelsestidspunktet ikke
er højere end, hvad der efter § 5, stk. 1, lovligt kan kræves. der skal således ved beregning af
maksimalprisen i det mindste foretages en regulering af den senest vedtagne formueopgørelse
på det eller de punkter, som må anses nødvendige for, at maksimalprisbestemmelsen kan an-
ses for overholdt.
3.   ejendomsværdi og reguleringspligt
foreningen kan vælge at opgøre værdien af den faste ejendom til den kontante handelsværdi
som udlejningsejendom, jf. § 5, stk. 2, litra b. i givet fald skal vurderingen foretages af en
statsautoriseret ejendomsmægler, der er valuar, og vurderingen må ikke være mere end 18
måneder gammel. ved opgørelsen af handelsværdien fastsættes andelsværdien ifølge be-
mærkningerne til bestemmelsen normalt en gang årligt på generalforsamlingen. dette ændrer
imidlertid ikke på, at en andel ikke må overdrages til en pris, der på handelstidspunktet er hø-
jere end det, som værdien af andelen i foreningens formue med rimelighed kan betinge, jf. §
5, stk. 1. man kan således ikke fastholde den hidtidige andelskrone og andelsværdi, selv om
den er baseret på en valuarvurdering, der er nyere end 18 måneder, hvis foreningen har mod-
taget en senere valuarvurdering, der viser, at der er sket et fald i ejendommens værdi, som har
væsentlig betydning for andelskronen og andelsværdien.
4.   den konkrete sag
a.   forholdet mellem køber og sælger
                                                - 9 -
aftalen mellem ruth olesen og troels grum-schwensen om køb af andelen til 2.377.824 kr.
med tillæg af forskellige forbedringer blev indgået den 22. marts 2009. den aftalte pris for
andelen blev opgjort på baggrund af årsregnskabet for 2007, der var baseret på en valuarvur-
dering af ejendommen pr. 31. december 2007. ifølge vurderingen var ejendommens handels-
værdi 115 mio. kr.
på tidspunktet for indgåelsen af købsaftalen den 22. marts 2009 forelå der en ny valuarvurde-
ring af ejendommen pr. 31. december 2008, som formanden for bestyrelsen for andelsbolig-
foreningen modtog den 30. januar 2009, og som samtidig blev sendt til cej ejendomsadmini-
stration a/s. af vurderingen fremgår, at ejendommens handelsværdi var faldet med 15 mio.
kr. fra 115 til 100 mio. kr., dvs. ca. 13 %.
denne oplysning var efter højesterets bedømmelse så væsentlig, at der burde have været taget
højde for den ved overdragelsen af andelen; kort tid efter på generalforsamlingen den 22. april
2009 blev værdien af andelen da også nedsat til 1.883.440 kr.
på denne baggrund finder højesteret, at faldet i andelens værdi på handelstidspunktet den 22.
marts 2009 var af en sådan størrelsesorden, at købsprisen er fastsat i strid med den lovbe-
stemte maksimalpris, jf. andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1.
troels grum-schwensen har herefter krav på, at ruth olesen tilbagebetaler overprisen, jf.
andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3.
der foreligger ikke en beregning af overprisen fra bestyrelsens side. bestyrelsen beregnede
således ikke i forbindelse med handlen, hvilken betydning faldet i ejendommens værdi isole-
ret set ville have for andelens værdi.
en beregning af andelsværdien på tidspunktet for aftalens indgåelse alene under hensyn til
faldet i ejendommens værdi, dvs. som en korrektion til andelsværdien fastsat i foråret 2008 i
2007-regnskabet, ville have ført til et fald i denne på ca. 568.000 kr. (ca. 24 %). det fremgår
imidlertid af årsregnskabet for 2008, som blev vedtaget på generalforsamlingen i april 2009,
at faldet i andelsværdien i 2008 som følge af en række andre forhold kun blev på 494.384 kr.
på den baggrund finder højesteret, at overprisen må fastsættes til 494.384 kr. højesteret tager
                                             - 10 -
derfor ligesom byretten troels grum-schwensens påstand over for ruth olesen om betaling
af dette beløb til følge.
b.   forholdet mellem køber og administrator
cej ejendomsadministration rådgav andelsboligforeningen om, at ruth olesens andel kunne
sælges i marts 2009 til den hidtidige andelskrone og udfærdigede aftalen af 22. marts 2009
om overdragelse af andelen til troels grum-schwensen i overensstemmelse hermed, uanset at
dette var i strid med den ufravigelige regel i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1. på dette
tidspunkt vidste cej ejendomsadministration, at værdien af andelsboligforeningens ejendom
fra udgangen af 2007 til udgangen af 2008 var faldet fra 115 til 100 mio. kr. cej ejendoms-
administration vidste også, at værdien af de enkelte andele var fastsat på grundlag af den højst
mulige ejendomsværdi, jf. andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, og at værdien af de enkelte
andele først og fremmest beroede på ejendomsværdien. cej ejendomsadministration burde
endvidere som professionel administrator af andelsboligforeninger have indset, at det ind-
trådte fald i ejendomsværdien var af væsentlig – negativ – betydning for fastsættelsen af den
enkelte andels værdi, og at prisen i handelen mellem ruth olesen og troels grum-schwensen
indebar en overførsel af et allerede indtrådt tab i ejendomsværdi fra ruth olesen til troels
grum-schwensen.
ved under disse omstændigheder at have rådgivet som anført finder højesteret, at cej ejen-
domsadministration har handlet ansvarspådragende over for både ruth olesen som sælger og
troels grum-schwensen som køber. det er på den anførte baggrund uden betydning for an-
svarsbedømmelsen, at overdragelsesaftalen indeholdt en bestemmelse om, at køberen var
gjort bekendt med, at "den nuværende andelskrone formentlig vil falde på den kommende
generalforsamling som følge af fald i valuarvurderingen", eftersom en sådan aftalebestem-
melse ikke kan sætte lovens ufravigelige maksimalprisbestemmelse ud af kraft.
det følger heraf, at cej ejendomsadministration over for troels grum-schwensen hæfter
solidarisk med ruth olesen for tilbagebetalingen af overprisen på de 494.384 kr. højesteret
tager derfor ligesom byretten også troels grum-schwensens påstand over for cej ejendoms-
administration til følge.
c.   forholdet mellem sælger og administrator
                                               - 11 -
som anført hæfter ruth olesen og cej ejendomsadministration solidarisk over for troels
grum-schwensen for tilbagebetaling af overprisen på 494.384 kr. i det indbyrdes forhold
mellem ruth olesen og cej ejendomsadministration er spørgsmålet i første række, hvem af
dem der endeligt skal betale beløbet helt eller delvist.
da ruth olesen indgik aftalen om salg den 22. marts 2009, gik hun som følge af cej ejen-
domsadministrations rådgivning ud fra, at dette lovligt kunne ske til den hidtidige andels-
værdi. hun vidste imidlertid, at ejendommens værdi var faldet, og at dette havde betydning
for værdien af andelen. der er på den baggrund ikke tilstrækkeligt grundlag for at anse prisens
lovlighed for tilsikret af cej ejendomsadministration over for ruth olesen. ruth olesen kan
derfor ikke ud fra garantisynspunkter i forhold til cej ejendomsadministration forlange sig
stillet, som om den tagne pris for lejligheden var lovlig.
cej ejendomsadministration har imidlertid som nævnt ved sin fejlagtige rådgivning handlet
ansvarspådragende over for ruth olesen. spørgsmålet er derfor, om ruth olesens tilbagebe-
taling af overprisen udgør et tab, som hun ud fra erstatningsretlige synspunkter kan forlange
erstattet af cej ejendomsadministration. det tab, som tilbagebetaling af overprisen udgør for
ruth olesen, er imidlertid ikke opstået som følge af cej ejendomsadministrations rådgiv-
ning, men er en følge af, at andelen østerbrogade 50, 4. tv., blev solgt i strid med maksimal-
prisbestemmelsen i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1, uden hensyntagen til et allerede
indtrådt fald i ejendommens værdi af væsentlig betydning for andelens værdi. højesteret til-
træder byrettens bevisbedømmelse, hvorefter det ikke er godtgjort, at ruth olesen ville have
solgt andelen willemoesgade 6, 3. th., hvis hun havde fået at vide, at hun ikke kunne sælge
andelen østerbrogade 50, 4. tv., til den hidtidige andelsværdi, og hun har heller ikke i øvrigt
godtgjort, at hun har lidt et tab, som berettiger til erstatning af cej ejendomsadministration.
i det indbyrdes forhold mellem ruth olesen og cej ejendomsadministration skal ruth ole-
sen således endeligt stå for tilbagebetalingen af overprisen med renter, og ruth olesen skal
friholde cej ejendomsadministration for betaling heraf. ligesom byretten tager højesteret
således cej ejendomsadministrations friholdelsespåstand til følge i dette omfang.
også for så vidt angår sagsomkostninger tiltræder højesteret byrettens bedømmelse, hvorefter
de må anses for en erstatningsudløsende følge af cej ejendomsadministrations ansvarspådra-
                                               - 12 -
gende rådgivning. cej ejendomsadministration skal derfor friholde ruth olesen for de sags-
omkostninger, der tilkendes troels grum-schwensen. ligesom byretten tager højesteret så-
ledes ruth olesens friholdelsespåstand til følge i dette omfang.
d.    konklusion
højesteret stadfæster herefter byrettens dom i hovedsagen for byretten.
e.    sagsomkostninger
i sagsomkostninger for landsretten skal ruth olesen og cej ejendomsadministration solida-
risk til statskassen, subsidiært troels grum-schwensen (dennes retshjælpsforsikring), betale
60.000 kr. til dækning af advokatudgift. beløbet skal indbetales til højesteret, der i fornødent
omfang afregner med retshjælpsforsikringen.
i sagsomkostninger for højesteret skal ruth olesen (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært
statskassen, og cej ejendomsadministration solidarisk til statskassen, subsidiært troels
grum-schwensen (dennes retshjælpsforsikring), betale 60.000 kr. til dækning af advokatud-
gift. beløbet skal indbetales til højesteret, der i fornødent omfang afregner med retshjælpsfor-
sikringen.
 cej ejendomsadministration skal yderligere til statskassen betale et beløb svarende til, hvad
der skulle være betalt i retsafgift for højesteret, på 18.260 kr.
som anført skal cej ejendomsadministration i det indbyrdes forhold friholde statskassen og
ruth olesen (hendes retshjælpsforsikring) for de sagsomkostninger, som er betalt af statskas-
sen eller ruth olesen (hendes retshjælpsforsikring).
                                      thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for landsretten skal ruth olesen og cej ejendomsadministration a/s
solidarisk til statskassen, subsidiært troels grum-schwensen (dennes retshjælpsforsikring),
betale 60.000 kr.
                                           - 13 -
i sagsomkostninger for højesteret skal ruth olesen (hendes retshjælpsforsikring), subsidiært
statskassen, og cej ejendomsadministration a/s solidarisk til statskassen, subsidiært troels
grum-schwensen (dennes retshjælpsforsikring), betale 60.000 kr.
cej ejendomsadministration a/s skal i sagsomkostninger til statskassen yderligere betale
18.260 kr.
cej ejendomsadministration a/s skal i det indbyrdes forhold friholde statskassen og ruth
olesen (hendes retshjælpsforsikring) for de sagsomkostninger, som er betalt af statskassen
eller ruth olesen (hendes retshjælpsforsikring).
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.