text:
                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 18. november 2009
sag 492/2007
(1. afdeling)
dansk metalarbejderforbund som mandatar for a
(advokat asger tue pedersen)
mod
skoventreprenør michael henriksen a/s
(advokat christina neugebauer)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 2. afdeling den 24. oktober 2007.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: torben melchior, per sørensen, børge dahl, jytte
scharling, thomas rørdam, poul dahl jensen og vibeke rønne.
påstande
appellanten, dansk metalarbejderforbund som mandatar for a, har nedlagt påstand om, at
indstævnte, skoventreprenør michael henriksen a/s, skal betale 114.772,09 kr. med proces-
rente af 6.907,80 kr. fra den 12. juni 2005, af 10.831,35 kr. fra den 25. juni 2005, af 13.470,31
kr. fra den 16. april 2006, af 38.113,60 kr. fra den 9. august 2007 og af 45.449,03 kr. fra den
31. august 2009.
skoventreprenør michael henriksen a/s har påstået stadfæstelse samt frifindelse for så vidt
angår den reviderede påstand.
as påstand for højesteret er opgjort som hans erstatningskrav for tabt arbejdsfortjeneste for
perioden fra den 10. august 2004 til den 4. juni 2009. i erstatningskravet er fratrukket alle
indtægter i den periode, for hvilken der kræves erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, herunder
                                                - 2 -
indtægter i form af revalideringsydelse og midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter ar-
bejdsskadesikringsloven. der er ikke tvist om opgørelsen af kravet eller om rentepåstanden.
supplerende sagsfremstilling
a afsluttede den 4. juni 2009 uddannelsen til urmager.
arbejdsskadestyrelsen traf herefter den 30. juni 2009 endelig afgørelse i sagen om erhvervs-
evnetab efter arbejdsskadesikringsloven. styrelsen vurderede, at as tab af erhvervsevne var
nedsat med mindre end 15 %. det hedder i begrundelsen herfor bl.a.:
       ”begrundelse
       du er nu færdig med din uddannelse til urmager. det må forventes at din indtjening som
       urmager ikke er 15 % mindre end den løn du tjente inden arbejdsskaden.”
parterne er enige om, at arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse om, at a ikke har lidt et
varigt erhvervsevnetab, er korrekt.
anbringender
a har navnlig anført, at han er berettiget til erstatning efter erstatningsansvarslovens § 2 for
tabt arbejdsfortjeneste til den 4. juni 2009, hvor han kunne begynde at arbejde igen. afgørel-
ser efter arbejdsskadesikringsloven om midlertidig erhvervsevnetabserstatning afbryder ikke
kravet på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i den foreliggende situation. erstatningskravet
er omfattet af hovedreglen i § 2, stk. 1, 1. pkt., hvorefter erstatningen ydes, indtil skadelidte
kan begynde at arbejde igen.
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, er bygget op med et 1. pkt., der rummer hovedreglen, og
et 2. pkt., der er en undtagelse til hovedreglen. hovedreglen efter § 2, stk. 1, 1. pkt., er, at er-
statning for tabt arbejdsfortjeneste skal ydes, indtil skadelidte kan begynde at arbejde igen.
undtagelsen i § 2, stk. 1, 2. pkt., finder kun anvendelse, hvis det må antages, at ”skadelidte vil
lide et varigt erhvervsevnetab”. i dette tilfælde ”ydes erstatning indtil det tidspunkt, hvor det
er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, jf. §§
5-8, § 10 samt § 31 i lov om sikring mod følger af arbejdsskade.” det er således en betingelse
                                                 - 3 -
for, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, at det må antages, at den skade-
lidte har lidt et varigt erhvervsevnetab, og denne betingelse er ikke opfyldt.
begrebet midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven og erstat-
ningsansvarsloven er ikke overensstemmende. hvor midlertidig erhvervsevnetabserstatning
efter erstatningsansvarsloven er baseret på en tidlig prognose over det varige erhvervsevnetab,
og kun ydes, hvis der må antages at ville være et varigt erhvervsevnetab, kan midlertidig er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven også ydes i situationer, hvor der
ikke må antages at være et varigt erhvervsevnetab.
i erstatningskravet er fratrukket alle indtægter i den periode, for hvilken der kræves tabt ar-
bejdsfortjeneste, herunder revalideringsydelse og midlertidig erhvervsevnetabserstatning. der
vil derfor ikke blive tale om overkompensation. en sådan opgørelse af nettotabet er i over-
ensstemmelse med erstatningsansvarslovens § 16.
skoventreprenør michael henriksen a/s har navnlig anført, at as krav er omfattet af § 2, stk.
1, 2. pkt., i erstatningsanvarsloven. den omstændighed, at der i henhold til arbejdsskadesik-
ringsloven træffes en positiv afgørelse vedrørende tab af erhvervsevne, bringer retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør. det følger af ordlyden af § 2, stk. 1, 2. pkt., med henvisningen til
hele § 31 i arbejdsskadesikringsloven, herunder § 31, stk. 4, at det er uden betydning for
fastlæggelsen af skæringstidspunktet mellem erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste og er-
statningen for mistet erhvervsevne, om der er tale om en endelig afgørelse, jf. § 31, stk. 1,
eller om der – som i nærværende sag – er tale om en midlertidig positiv afgørelse efter § 31,
stk. 4, der afløses af en endelig afgørelse, hvor erhvervsevnetabet fastsættes til mindre end 15
%. erstatning for tab af erhvervsevne i henhold til arbejdsskadesikringsloven kan som ud-
gangspunkt ikke modregnes i tabt arbejdsfortjeneste i henhold til erstatningsansvarslovens §
2, jf. erstatningsansvarslovens § 16, stk. 1, 3. pkt.
højesterets begrundelse og resultat
fem dommere – torben melchior, jytte scharling, thomas rørdam, poul dahl jensen og
vibeke rønne – udtaler:
                                                 - 4 -
arbejdsskadestyrelsen traf den 16. november 2005 midlertidig afgørelse efter den dagældende
§ 31, stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven om, at a havde lidt et erhvervsevnetab på 35 % ved
den arbejdsulykke, han havde været udsat for den 19. juni 2003. parterne er enige om, at der
har været det fornødne grundlag for denne – uanfægtede – afgørelse.
i afgørelsen anførte arbejdsskadestyrelsen bl.a.: ”vi kan først vurdere de fremtidige følger,
når revalidering, omskoling eller uddannelse efter arbejdsskaden er færdig. derfor træffer vi
en midlertidig afgørelse om tab af erhvervsevne og vurderer deres aktuelle tab (lovens § 31,
stk. 4) … erstatningen skal løbe fra den 10. august 2004 hvor de påbegyndte deres revalide-
ring. vi vurderer, at det fra dette tidspunkt var sikkert, at deres erhvervsevne var nedsat.”
i højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det fastslået, at erstatningsan-
svarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., må forstås således, at der skal være sammenfald mellem det
tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor
retten til erstatning for erhvervsevnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen
hverken opstår ”overlapning” eller ”huller” mellem de to erstatningsposter. i sagen var skade-
lidtes ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste herefter ophørt på det tidspunkt, fra hvilket
skadelidte efter arbejdsskadesikringsloven var tilkendt erstatning for erhvervsevnetab. virk-
ningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning blev således lagt til grund som
skæringstidspunkt mellem de to erstatningsposter.
sagen angik en situation, hvor der efter dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 1, var
truffet en endelig afgørelse om erhvervsevnetab. spørgsmålet i den foreliggende sag er, om
der gælder det samme, når retten til erhvervsevnetabserstatning hviler på en midlertidig afgø-
relse efter lovens § 31, stk. 4.
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., omfatter efter sin ordlyd og henvisningen til ar-
bejdsskadesikringslovens § 31 også midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, således at en
midlertidig afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – på samme måde som en endelig
afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – fører til, at retten til erstatning for tabt ar-
bejdsfortjeneste samtidig ophører. at en afgørelse efter § 31, stk. 4, hvorved der tilkendes
midlertidig erhvervsevnetabserstatning, har denne virkning for retten til tabt arbejdsfortjeneste
er i overensstemmelse med det, der er anført i forarbejderne til bestemmelsen.
                                                - 5 -
ved affattelsen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., blev det lagt til grund, at mid-
lertidige afgørelser om erhvervsevnetabserstatning, herunder afgørelser efter arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, træffes på grundlag af en vurdering af den skønnede varige indtægts-
nedgang efter revalidering, omskoling mv., og ikke ud fra en bedømmelse af skadelidtes er-
hvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsættelse, jf. folketingstidende 2000-
01, tillæg a, s. 3530.
i højesterets domme af 10. januar og 9. oktober 2002 (ufr 2002 s. 730 og ufr 2003 s. 47)
fastslog højesteret, at erhvervsevnetabet i midlertidige afgørelser efter arbejdsskadesikrings-
lovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra, hvad det aktuelt er, dvs. uden hensyntagen til den
skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt revalidering, omskoling eller lignende.
det kan således konstateres, at den forudsætning om tidsperspektivet for bedømmelsen af
erhvervsevnetabet ved midlertidige afgørelser, der er lagt til grund ved affattelsen af erstat-
ningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., har vist sig ikke at kunne opretholdes for så vidt angår
afgørelser efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4. dette kan imidlertid efter vores op-
fattelse ikke føre til, at midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, herefter ikke længere skulle
være omfattet af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. hvis dette var tilfældet, ville det
nævnte formål med samordningen mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning
for erhvervsevnetab – at sikre, at der ved erstatningsdækningen hverken opstår overlapning
eller huller mellem de to erstatningsposter – ikke kunne opnås for så vidt angår sådanne mid-
lertidige afgørelser.
som følge af det anførte finder vi, at det ved midlertidige afgørelser efter dagældende § 31,
stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven – på samme måde som ved endelige afgørelser efter § 31,
stk. 1 – er virkningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning, der må lægges
til grund som det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører,
medmindre der er grundlag for at tilsidesætte virkningstidspunktet.
på denne baggrund må skæringstidspunktet mellem as erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
og hans erstatning for mistet erhvervsevne fastsættes til den 10. august 2004, således at erstat-
ningen for mistet erhvervsevne fra denne dato træder i stedet for erstatningen for tabt arbejds-
                                                - 6 -
fortjeneste. det forhold, at arbejdsskadestyrelsen efterfølgende ved den endelige afgørelse
har fundet, at erhvervsevnen er nedsat med mindre end 15 %, og at der herefter ikke længere
består et krav på erstatning for tab af erhvervsevne, kan ikke føre til et andet resultat.
vi stemmer derfor for at stadfæste dommen.
dommerne per sørensen og børge dahl udtaler:
efter arbejdsskadesikringsloven har en skadelidt ikke krav på erstatning for midlertidigt tab af ar-
bejdsfortjeneste, men krav på erstatning for varigt tab af erhvervsevne, hvis dette er på 15 % eller
derover. efter den dagældende arbejdsskadesikringslov § 31, stk. 1, traf arbejdsskadestyrelsen i
arbejdsskadesager endelig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, ”når der efter sygebe-
handling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over skadelidtes fremtidige
helbredstilstand og erhvervsmuligheder”. en sådan afgørelse skulle så vidt muligt træffes inden 1
år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse, jf. § 31, stk. 1, 2. pkt. efter § 31, stk. 3,
kunne der træffes bestemmelse om udbetaling af forskud på erstatning for tab af erhvervsevne i ti-
den, indtil der blev truffet endelig afgørelse. var den erhvervsmæssige situation ikke afklaret,
kunne arbejdsskadestyrelsen efter § 31, stk. 4, træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for
erhvervsevnetab i form af en løbende ydelse, hvis der forelå særlige omstændigheder, ”herunder
når skadelidte er under revalidering, omskoling eller uddannelse m.v. på grund af følgerne af en
anerkendt arbejdsskade”, som det siges i højesterets dom af 10. januar 2002 (ufr 2002 s. 730).
det fremgår videre af denne dom, at erhvervsevnetab ved en midlertidig afgørelse efter arbejds-
skadesikringslovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra et skøn på afgørelsestidspunktet over, hvad
det aktuelt er – altså uden hensyntagen til den skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt
revalidering mv., jf. herved også højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47). en
midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, er ikke en afgørelse om forskud i forhold til den endelige
afgørelse.
efter erstatningsansvarslovens § 2 skal den, der i henhold til denne lov er erstatningsansvarlig for
personskade, yde skadelidte erstatning for midlertidigt tab af arbejdsfortjeneste. ifølge § 5, stk. 1,
har skadelidte krav på erstatning for erhvervsevnetab ved varig nedsættelse af evnen til at skaffe
sig indtægt ved arbejde, dvs. ”sådant arbejde, som med rimelighed kan forlanges af den pågæl-
dende efter dennes evner, uddannelse, alder og muligheder for erhvervsmæssig omskoling og
                                                - 7 -
genoptræning eller lignende” (stk. 2), såfremt tabet er på 15 % eller derover (stk. 3). erstatning for
erhvervsevnetab efter erstatningsansvarsloven fastsættes til et kapitalbeløb, jf. § 6. efter lovens §
10 kan såvel skadevolder som skadelidte fra arbejdsskadestyrelsen indhente en udtalelse om
fastsættelsen af erhvervsevnetabsprocenten (stk. 1, 1. pkt.) og om muligheden for at skønne over
erhvervsevnetabet på et nærmere angivet tidspunkt og grundlag, jf. højesterets kendelser af 21.
september 2007 (ufr 2007 s. 3088 og 3095). en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten skal så
vidt muligt afgives inden 1 år og senest 2 år efter fremsættelsen af anmodningen om en udtalelse
(stk. 1, 2. pkt.). er den erhvervsmæssige situation ikke afklaret, kan arbejdsskadestyrelsen, når der
foreligger særlige omstændigheder, afgive en midlertidig udtalelse (stk. 1, 3. pkt.).
må en endelig fastlæggelse af et erhvervsevnetab afvente en revalidering, kan der således efter er-
statningsansvarsloven fastsættes en foreløbig erhvervsevnetabserstatning på grundlag af en
midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. det følger af lovens § 2, at der kun er krav på er-
statning for midlertidigt erhvervsevnetab, hvis det må antages, at der vil opstå et varigt erhvervs-
evnetab. den midlertidige erhvervsevnetabsprocent efter erstatningsansvarsloven skal udtrykke
den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte. må der ventes et varigt tab på mindst 15 %,
er der krav på kapitalerstatning herfor efter § 6. er der derimod grund til at vente, at revalidering
mv. vil lykkes i en sådan grad, at skadelidte vil generhverve evnen til indtjening som før, har
skadelidte ikke krav på midlertidig erhvervsevnetabserstatning – et eventuelt fortsat indtægtstab
erstattes i så fald som tabt arbejdsfortjeneste. det er i forarbejderne til loven anført, at en foreløbig
erhvervsevnetabserstatning ”skal anses for at være en á conto-udbetaling af den endelige erstat-
ning”, at arbejdsskadestyrelsen ”kun bør fastsætte en midlertidig erhvervsevnetabsprocent, hvis
der er en begrundet formodning om, at skadelidte rent faktisk vil lide et varigt erhvervsevnetab”,
og ”at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke skal ophøre, hvis arbejdsskadestyrelsens
midlertidige udtalelse fastsætter erhvervsevnetabsprocenten til under 15, således at der ikke
udløses en erhvervsevnetabserstatning”, jf. folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3513.
for en personskade med et revalideringsforløb, hvis udfald er af betydning for det varige er-
hvervsevnetab, ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
1. pkt. sammenholdt med 2. pkt., indtil forløbet er afsluttet, eller der forinden har været fornødent
grundlag for ”midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, jf. §§
5-8 og 10 samt § 31 i arbejdsskadesikringsloven.”
                                                - 8 -
i tilfælde, hvor en midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen i henhold til erstatningsan-
svarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt., om en varig nedsættelse af erhvervsevnen udløser en á conto-
erhvervsevnetabserstatning, kan pligten til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke
udstrækkes ud over datoen for en sådan udtalelse, jf. højesterets dom af 11. marts 2008 (ufr 2008
s. 1386).
ved højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det afgjort, at en endelig afgørelse
om erhvervsevnetab truffet af arbejdsskadestyrelsen i en arbejdsskadesag i henhold til arbejdsska-
desikringslovens § 31, stk. 1, bringer retten til at kræve erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, til ophør fra det tidspunkt, afgørelsen tillægger skadelidte er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. på grundlag af en sådan afgørelse må
det da også i almindelighed antages, at skadelidte vil lide et varigt erhvervsevnetab, hvis størrelse
det har været muligt at skønne endeligt over. det siges i dommen, at erstatningsansvarslovens § 2,
stk. 1, skal forstås således, ”at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til er-
statning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erhvervs-
evnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen hverken opstår ”overlapning” eller
”huller” mellem de to erstatningsposter.”
hovedspørgsmålet under den foreliggende sag er, om en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab
efter den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 4, sætter en stopper for retten til erstat-
ning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1.
den udtrykkelige henvisning i § 2, stk. 1, 2. pkt., til arbejdsskadesikringslovens § 31 taler for en
bekræftende besvarelse, som heller ikke er uden støtte i forarbejderne til bestemmelsen. det siges
således, ”at den skadelidtes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste også skal ophøre, når der
træffes afgørelse om erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringslovens § 31, idet en af-
gørelse efter denne bestemmelse har betydning for, hvor længe der eventuelt kan kræves tabt ar-
bejdsfortjeneste som et differencekrav”, folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3527.
en midlertidig afgørelse efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, adskiller sig imidlertid
afgørende fra en midlertidig udtalelse efter erstatningsansvarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt. afgørel-
sen efter arbejdsskadesikringsloven angår de aktuelle forhold – det midlertidige tab – ikke, hvilket
varigt erhvervsevnetab der må ventes uanset udfaldet af de uafklarede forhold, som er til hinder
                                                - 9 -
for en endelig afgørelse. en midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, indeholder således ikke noget
skøn over det, som er afgørende efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., nemlig det
varige erhvervsevnetab. det er derfor, jf. højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47),
ikke korrekt, når det i forarbejderne til bestemmelsen er forudsat, at en midlertidig erhvervsevne-
tabsprocent efter arbejdsskadesikringsloven ikke er ”udtryk for den skadelidtes erhvervsevnetab
bedømt ud fra den pågældendes erhvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsæt-
telse”, men for ”den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte”, folketingstidende 2000-01,
tillæg a, s. 3530.
på denne baggrund kan det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i henhold til arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, med føje har truffet en midlertidig afgørelse om løbende erhvervs-
evnetabserstatning fra en angiven dato, ikke sætte en stopper for retten til løbende erstatning
for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2. bestemmelsen i erstatningsan-
svarslovens § 2, stk. 1, må i overensstemmelse med ordlyden og uanset henvisningen til ar-
bejdsskadesikringslovens § 31 forstås således, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
ophører på det tidspunkt, hvor det ved en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen efter erstat-
ningsansvarslovens § 10 eller på andet grundlag er muligt – midlertidigt eller endeligt – at
skønne over skadelidtes varige erhvervsevne.
denne forståelse giver ikke skadelidte dobbeltkompensation eller ”overlappende” dækning.
en midlertidig, løbende erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven må nem-
lig reelt anses for en erstatning for et midlertidigt indtægtstab. er denne erstatning sammen
med revalideringsydelse mv. ikke tilstrækkelig til at dække den løbende tabte arbejdsfortjene-
ste, vil erstatning af differencen efter erstatningsansvarsloven blot udløse den mererstatning,
der efter erstatningsansvarsloven er krav på i tilfælde, hvor arbejdsskadesikringslovens regler
om erstatningsberegning indebærer en begrænset dækning i forhold til, hvad retten til fuld
erstatning efter erstatningsansvarsloven fører til.
for as vedkommende følger det af det anførte, at det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i med-
før af arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, traf en midlertidig afgørelse om et erhvervs-
evnetab på 35 % med virkning fra den 10. august 2004, ikke satte en stopper for fortsat krav
på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2. at det i afgørelsen
er anført, at det var ”sikkert”, at hans erhvervsevne var nedsat fra den 10. august 2004, kan
                                               - 10 -
ikke gøre nogen forskel, da der ikke ved afgørelsen er skønnet over, om hans erhvervsevne
var varigt nedsat.
der er ikke i sagen af skadevolder, skoventreprenør michael henriksen a/s, indhentet en
udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen efter erstatningsansvarslovens § 10, og det er heller ikke
på anden måde godtgjort, at det den 10. august 2004 eller på et andet tidspunkt forud for af-
slutningen af revalideringen, var muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over as fremti-
dige erhvervsevne.
vi stemmer herefter for at tage as påstand om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i tiden
indtil revalideringsforløbets afslutning til følge.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
under hensyn til sagens principielle karakter og dens betydning for behandlingen af erstat-
ningsanvarssager generelt skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret eller
højesteret til den anden part.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt mandag den 16. maj 2011
sag 329/2010
(2. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat mette lund thomsen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i århus den 24. marts 2010 og af vestre landsrets
8. afdeling den 23. august 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, lene pagter kristensen, poul søgaard,
jens peter christensen og hanne schmidt.
påstande
dommen er anket af tiltalte, t, med påstand om formildelse, navnlig således at straffen gøres
betinget, eventuelt med vilkår om samfundstjeneste.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
anbringender
t har anført, at det taler for formildelse af straffen, at forholdet er begået i restaurationsmil-
jøet. for sådanne voldssager blev der – i modsætning til for andre voldssager – ikke ved lov-
ændringen i 2002 lagt op til en forhøjelse af straffen.
der kan anvendes betinget dom eller betinget dom med vilkår om samfundstjeneste i de til-
fælde, hvor det efter en konkret individuel vurdering findes forsvarligt. dette er tilfældet i den
                                                  - 2 -
foreliggende sag. der foreligger formildende omstændigheder, idet der forud for episoden var
skubberi i baren, hvor både tiltalte og forurettede befandt sig. den udøvede vold bestod kun i
et enkelt slag, og forurettede er ikke påført skader af betydning. hertil kommer, at tiltalte ikke
tidligere er straffet og har særdeles gode personlige forhold. der er derfor grundlag for at af-
gøre sagen med en betinget dom eller en betinget dom med vilkår om samfundstjeneste.
anklagemyndigheden har anført, at normalstraffen for et knytnæveslag i ansigtet er fængsel i
30-40 dage, når forholdet er begået i restaurationsmiljøet, og at der ikke er grundlag for at
nedsætte den idømte straf på fængsel i 30 dage. der er heller ikke grundlag for en betinget
straf, heller ikke med vilkår om samfundstjeneste. udgangspunktet er, at voldssager som den
foreliggende medfører ubetinget straf. samfundstjeneste skal anvendes med varsomhed i
voldssager, og der er uanset tiltaltes gode personlige forhold ikke efter en nøje individuel vur-
dering grundlag for undtagelsesvis at anvende samfundstjeneste i det foreliggende tilfælde.
supplerende sagsfremstilling
kriminalforsorgen har i skrivelse af 17. februar 2011 oplyst, at t fra den 22. november 2010
kl. 10.00 til den 23. november 2010 kl. 15.30 på bopælen under intensiv overvågning og
kontrol har afsonet en del af straffen idømt ved landsrettens dom.
højesterets begrundelse og resultat
t, der på gerningstidspunktet var 31 år, er fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 244
ved den 13. september 2009 på restaurant waxies i århus at have tildelt f ét knytnæveslag i
ansigtet.
højesteret tiltræder, at straffen er fastsat til fængsel i 30 dage.
tre dommere – poul søgaard, jens peter christensen og hanne schmidt – udtaler herefter:
et voldsforhold som det foreliggende skal efter vores opfattelse – i overensstemmelse med
hidtidig praksis – som udgangspunkt straffes med en ubetinget frihedsstraf. det fremgår af
landsrettens dom, at der forud for voldsudøvelsen havde været noget skubberi ved baren, hvor
blandt andre t og f befandt sig, men det kan ikke antages at være lagt til grund, at f har givet
anledning til voldsudøvelsen. med disse bemærkninger, og uanset oplysningerne om ts gode
                                                - 3 -
personlige forhold, tiltræder vi, at straffen ikke gøres betinget, heller ikke med vilkår om sam-
fundstjeneste.
vi stemmer derfor for at stadfæste dommen.
dommerne peter blok og lene pagter kristensen udtaler:
det må lægges til grund, at voldsudøvelsen ikke var helt umotiveret, idet den havde baggrund
i noget skubberi ved baren. det må endvidere lægges til grund, at skaden på f var begrænset.
på denne baggrund og under hensyn til, at t ikke tidligere er straffet og også i øvrigt har gode
personlige forhold, finder vi det forsvarligt at gøre straffen betinget med vilkår om udførelse
af 40 timers samfundstjeneste.
der afsiges dom efter stemmeflertallet, således at landsrettens dom stadfæstes.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
p000900b - apo
                                      udskrift
                                           af
                       sø- & handelsrettens dombog
                                     ____________
den 28. december 2005 blev af skifteretten i sagen
p-9-05
svend erik petersen
(advokat john f. kahlke)
  mod
kaj mäckler under konkurs ved
kurator, advokat karl stephensen
(advokat ulrik holsted-sandgreen)
afsagt sålydende
                                         dom:
under denne sag har sagsøgeren, svend erik petersen, nedlagt endelig påstand om, at
sagsøgte, kaj mäckler under konkurs ved kurator, advokat karl stephensen (i det
følgende benævnt konkursboet) tilpligtes at anerkende, at sagsøgeren har underpant i
de i bilag 8 i højre kolonne opregnede aktiver. (bilaget er vedhæftet dommen).
sagsøgte har påstået frifindelse.
sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren har godtgjort, at de genstande, der er om-
fattet af dennes løsørepanteret, er identisk med de genstande, der er registreret i pant-
sætterens konkursbo.
                                           - 2 -
sagens nærmere omstændigheder er følgende:
den 1. februar 1994 ydede sagsøgeren et lån på 100.000 kr. til kaj mäckler, og i den
forbindelse underskrev han den 15. februar 1994 et løsørepantebrev til fordel for sag-
søgeren. pantebrevet er efterfølgende blevet tinglyst, ligesom lånet senere er forøget i
henhold til en række tinglyste allonger. i pantebrevet hedder det bl.a.:
       ”... til sikkerhed for alle betalinger efter dette løsøre-pantebrev giver jeg
       herved panteret i følgende genstande ...:
       indbo beroende på debitors privatadresse caroline amalievej 108 ...
       lyngby, og specificeret i den vedhæftede af debitor underskrevne forteg-
       nelse under nr. 1-95 med værdiangivelse...”
de i fortegnelsen anførte genstande er - også med hensyn til beskrivelsen - identisk
med de i det vedhæftede bilag 8 i venstre kolonne beskrevne aktiver.
på begæring af amagerbanken a/s tog sø- og handelsrettens skifteafdeling den 12.
maj 2004 kaj mäcklers bo under konkursbehandling og udpegede advokat karl ste-
phensen som kurator. som led i konkursbehandlingen fik kurator registreret skyldne-
rens indbo på adressen caroline amalievej 108 i lyngby. denne registrering er iden-
tisk med de i bilag 8 i højre kolonne beskrevne aktiver.
sagsøgeren anmeldte den 27. juli 2004 et tilgodehavende på 204.406,38 kr. sikret
ved løsørepantebrevet, og under et møde den 29. september 2004 til prøvelse af for-
dringer og krav bestred kurator, at kravet var sikret ved pant i de genstande, der var
registreret i konkursboet. der er mellem parterne dog enighed om fordringens stør-
relse, og at genstandene, der er registeret som nr. 11 og 50 i det vedhæftede bilag i
venstre kolonne, og som nu i højre kolonne er vurderet til samlet 20.600 kr., er om-
fattet af panteretten. parterne indgik i forbindelse med fordringsprøvelsen en suspen-
sionsaftale, og da denne udløb den 8. februar 2005, anlagde sagsøgeren den 14. fe-
bruar 2005 denne sag.
der er enighed om, at værdien af de omtvistede genstande andrager 111.400 kr.
der er under domsforhandlingen afgivet forklaring af kaj mäckler.
                                         - 3 -
kaj mäckler har forklaret, at han anerkender at skylde sagsøgeren det opgjorte be-
løb, og at alle de indbogenstande, som han ejede i 1994 blev løsørepantsat til sagsø-
geren til sikkerhed for dette mellemværende. genstandene blev oprindelig vurderet i
forbindelse med, at baltica bank a/s havde opsagt et låneengagement på 800 mio.
kr., hvorfor han så sig nødsaget til at anmelde en betalingsstandsning. i den forbin-
delse skulle alle hans ejendele registreres, og dette omfattede tillige hans indbo.
denne vurderingsliste blev senere benyttet i forbindelse med pantsætningen. han har
ikke solgt nogle af genstandene, og disse befinder sig fortsat i hjemmet, bortset fra en
hjørnesofa, der er slidt op, og som nu befinder sig på et lager i albertslund. endvide-
re er et farve-tv brudt sammen. hans ægtefælle har anskaffet et nyt fjernsyn, lige-
som denne har finansieret alle nyanskaffelser.
han kan bekræfte, at genstandene, der er opført i det vedhæftede bilag 8 i venstre ko-
lonne, er identiske med de over for i højre kolonne anførte genstande, og at disse er
omfattet af sagsøgerens løsørepant.
særligt om nr. 9 forklarede han, at maleren rettelig hedder e. østerberg. nr. 39 fore-
stiller en bondegård. nr. 76 består af 3 billeder og 3 kobberstik. nr. 90 svarer til nat-
bordslamper, og han har flere af disse i kælderen. hvis han skal udlevere disse, kan
kurator selv vælge, hvilke han vil have udleveret. nr. 94 er et skind af en zebra, som
ægtefællen har skudt.
sagsøgeren har forsat pant i alle effekterne, og da skattemyndighederne på et tids-
punkt forsøgte at foretage udlæg i disse, blev de orienteret om den stedfundne pant-
sætning og frafaldt herefter udlæg i genstandene.
sagsøgeren har gjort gældende, at kravet på 204.406,38 kr. er sikret ved et løsøre-
pantebrev, og at samtlige genstande, der er stillet til sikkerhed, er tilstrækkeligt indi-
vidualiserede i pantebrevet. det pantsatte er beskrevet så nøjagtigt, som det lader sig
gøre efter genstandenes beskaffenhed, og pantebrevet, der således opfylder specifika-
tionskravet i tinglysningslovens § 10, er gyldigt tinglyst.
de ved konkursen registrerede genstande er identisk med de pantsatte effekter. det er
tilstrækkeligt, at det gennem bevisførelsen er dokumenteret, at ejeren er i stand til at
                                          - 4 -
udpege de pantsatte genstande, og der stilles efter teori og praksis ikke krav om et
fuldstændigt identifikationsbevis, når blot beskrivelsen er tilstrækkelig klar. det er
uden betydning, at de pantsatte løsøregenstande ikke er individualiseret på samme
måde i konkursboets registreringsliste.
sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgeren kun kan støtte ret på pantebrevet over for
pantsætterens konkursbo i det omfang, de pantsatte genstande er tilstrækkeligt indi-
vidualiseret, og sagsøgeren kan føre identifikationsbevis vedrørende de enkelte gen-
stande i konkursboet på grundlag af beskrivelsen af effekterne i løsørepantebrevet.
pantsætningsaftalen skal angå bestemte aktiver, og genstandene skal være beskrevet
på en sådan måde, at pantsætteren ikke har valgfrihed med hensyn til, hvilke gen-
stande der skal tjene til opfyldelsen af pantsætningsaftalen. den oprindelige registre-
ringsliste opfylder ikke dette krav, da den kun indeholder en artsbestemt beskrivelse
af genstandene og således ikke beskriver de enkelte genstande i tilstrækkeligt om-
fang. dette krav kunne have været opfyldt ved i højere grad at have beskrevet gen-
standene med angivelse af mål, farve, form og/eller ved fotografering. de pantsatte
genstande adskiller sig ikke fra pantsætterens øvrige aktiver, og denne er således i
stand til at underskyde ikke-pantsatte genstande under aftalen til skade for konkurs-
boets kreditorer.
skifteretten skal udtale:
skifteretten lægger til grund, at opregningen af genstandene i fortegnelsen fandt sted
i forbindelse med, at kaj mäckler anmeldte betalingsstandsning i 1991 og ikke med
henblik på den senere tinglysning af løsørepantebrevet.
uanset om specifikationskravet var opfyldt i forbindelse med tinglysning af løsøre-
pantebrevet, finder skifteretten, at sagsøgeren i forhold til pantsætterens konkursbo i
vidt omfang ikke har ført tilstrækkelig bevis for, at genstandene i det vedhæftede bi-
lag i højre kolonne er identisk med de genstande, der var omfattet af det tinglyste
løsørepantebrev. skifteretten har herved lagt vægt på, at en lang række af effekterne
er generisk bestemt og at disse - ligesom de mere individuelle genstande - alene er
beskrevet i meget løse og generelle vendinger.
                                          - 5 -
når bortses fra et maleri sign. esterberg (rettelig østerberg) med landsbymotiv, et
maleri sign. emma thomsen med blomstermotiv og et maleri sign. m. skov med
dameportræt, der findes at være beskrevet i fornødent omfang, vil sagsøgte således
være at frifinde.
                                  thi kendes for ret:
sagsøgte, kaj mäckler under konkurs ved kurator, advokat karl stephensen, tilplig-
tes at anerkende, at sagsøgeren har pant i et maleri sign. esterberg (rettelig øster-
berg) med landsbymotiv, et maleri sign. emma thomsen med blomstermotiv og et
maleri sign. m. skov med dameportræt.
i øvrigt frifindes sagsøgte.
hver part bærer egne sagsomkostninger.
                                  torben kuld hansen
                                         (sign.)
                                      ___ ___ ___
                           udskriftens rigtighed bekræftes
                           p.j.v. sø- og handelsretten, den