text:
retten i helsingør - retsafdelingen
dom
afsagt den 2. december 2016 i sag nr. bs 2g-250/2016:
location a/s
hovedgaden 22, 2. tv.
2970 hørsholm mod
grundejernes investeringsfond
ny kongensgade 15 1472 københavn k
sagens baggrund og problemstillinger
ejendommen matr.nr. 23 i marienlyst, helsingør jorder, beliggende sundtoldvej 9, omfatter 6
beboelseslejligheder, og er ikke samejet med andre ejendomme. pr. 1. januar 1995 ejede
ejendommens daværende ejer tillige ejendommene matr.nr. 23 k marienlyst, helsingør, beliggende
sundtoldvej 7, og matr.nr. 21 b helsingør bygrunde, beliggende sundtoldvej 5. ejendommene
indeholdt samlet 15 lejligheder.
grundejernes investeringsfond har den 17. november 2015 truffet afgørelse om, at ejendommen
sundtoldvej 9 fortsat er omfattet af reglerne i lov om midlertidig regulering af boligforholdene
kapitel ii-iv, herunder reglerne om bindingspligt i § 18 og § 18 b, og at der derfor ikke er grundlag
for at ophæve bindingskontoen for ejendommen.
sagen angår om ejendommen sundtoldvej 9 var omfattet af det udvidede ejendomsbegreb i lov om
midlertidig regulering af boligforholdene, jf. § 4, stk. 5, jf. § 4a, stk. 2, 1. pkt., den 1. januar 1995.
sagen angår endvidere om det afgørende tidspunkt for bedømmelse af ejendommens status er den
1. januar 1995 eller varslingstidspunktet.
sagen er efter aftale mellem parterne anlagt direkte ved boligretten, jf. lejelovens § 107, stk. 1,
sidste punktum.
påstande
location a/s har nedlagt påstand om, at grundejernes investeringsfond skal anerkende, at reglerne
i boligreguleringslovens kap. ii-iv, bortset fra §§ 4a, 15, stk. 3, 17 og 27 b, ikke gælder for
lejeforhold i ejendommen og derfor skal være forpligtet til at ophæve bindingskonto nr. 41-09649 -
for ejendommen sundtoldvej 9, 3000 helsingør.
grundejernes investeringsfond har nedlagt påstand om frifindelse.
                                                                                std061446-s01-st02-k194.01-t3-l01-m00-\d26
 oplysningerne i sagen
af registreringsudskrift af 6. juli 1983 fra grundejernes investeringsfond fremgår, at ejendommen
sundtoldvej 9, dengang grønnehavevej 33, med virkning fra den 1. januar 1983 var registreret som
bindingspligtig sammen med ejendommene sundtoldvej 7, dengang grønnehavevej 31, og
sundtoldvej 5. til rubrikken "ibrug.år" var anført "1900".
i et brev af 6. juli 1984 til den daværende administrator vedrørende øgede hensættelser i henhold til
boligreguleringslovens § 18 b noterede gi administrators oplysning om, at ejendommene
grønnehavevej 31 og 33 samt sundtoldvej 5 havde driftsfælleskab. endvidere blev de
bindingspligtige arealer nærmere oplistet.
huslejenævnet traf den 23. juni 1989 afgørelse i en sag "vedr. ejendommen grønnehavevej 31-
33/sundtoldvej 5, ... " om omkostningsbestemt leje. der var vedlagt driftsbudget for
"ejendommen. grønnehavevej 31-33 & sundtoldvej 5" og breve til 14 lejere på de tre adresser
med varsling om omkostningsbestemt lejestigning.
den 13. juli 1989 udstedte fogedretten i helsingør samlet auktionsskøde på de tre ejendomme til
køber på den forudgående tvangsauktion.
i breve af 23. oktober 1996 til 15 lejere på de tre adresser blev der varslet stigning i lejen til
dækning af øget afsætning til ejendommens konti for vedligeholdelse efter boligreguleringslovens
§ 18 og § 18 b samt lejelovens § 22.
gi anførte i et brev af 15. juni 2007 til helsingør lejerforening, at sundtoldvej 5, 7 og 9 var
registreret som én ejendom med 15 beboelseslejemål.
huslejenævnet traf den 26. maj 2009 afgørelse i en sag om lejens størrelse i lejemålet sundtoldvej
5, st. i begrundelsen for afgørelsen var blandt andet anført:
"....
for så vidt angår lejens størrelse har nævnet lagt vægt på, at ejendommens status som enten stor
ejendom eller småhus er fastsat pr. 1. januar 1995.
i den sammenhæng har huslejenævnet vurderet, at brl § 4 a, stk. 2, finder anvendelse på
ejendommene sundtoldvej 5 & 7 samt sundtoldvej 9, der alle er opført i 1900, hvorfor
ejendommene samlet skal betragtes som en stor ejendom. lejefastsættelse skal derfor ske efter
brl kap 4.
                                                                           ...."
location fik den 28. februar 2013 tinglyst skøde på ejendommen sundtoldvej 9. i samme periode
blev sundtoldvej 5-7 omdannet til andelsboligforening.
huslejenævnet traf den 10. februar 2015 afgørelse i en sag om blandt andet lejens størrelse i
lejemålet sundtoldvej 9, 2. tv. i begrundelsen for afgørelsen hed det blandt:
"....
vedrørende grundlaget for lejefastsættelse har huslejenævnet lagt vægt på, at ejendommens status
i medfør af boligreguleringslovens § 4, stk. 5 er fastsat pr. 1. januar 1995.
 dermed ligger det udvidede ejendomsbegreb efter brl § 4a ikke til grund for ejendommens
status. ...
                                                                            ...."
lejen var ved afgørelsen af 10. februar 2015 fastsat til 70.400 kr. årligt. location a/s indbragte
sagen for boligretten med påstand om, at lejeren skulle tilpligtes at anerkende, at lejen udgjorde
80.808 kr. sagen sluttede ved, at parterne meddelte boligretten, at lejeren havde taget bekræftende
til genmæle.
i afgørelsen af 17. november 2015 bemærkede grundejernes investeringsfond, at huslejenævnet
havde truffet afgørelse i henhold til boligreguleringslovens § 5, stk. 2, jf. lejelovens § 47, stk. 2.
det hed herefter blandt andet i afgørelsen:
"....
hvis lejen fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2, jf. § 47, stk. 2 i lejeloven mener gi, at
reglerne i kapitel ii-iv i boligreguleringsloven må finde anvendelse på ejendommen, herunder
bestemmelserne om bindingspligt i lovens §§ 18 og 18 b.
boligretten har ... alene fastsat sagens omkostninger og således ikke taget stilling til ejendommens
status i relation til, efter hvilke regler lejen skal fastsættes.
gi mener derfor fortsat, at ejendommen er omfattet af reglerne i kapitel iiiv i
boligreguleringsloven, herunder reglerne om bindingspligt jf. §§ 18 og 18 b.
gi har derfor ikke fundet grundlag for at ophæve bindingskontoen for ejen-
dommen.                                                                    ...."
af bbr-meddelelse af 15. juni 2015 fremgår, at sundtoldvej 9 er opført i 1900, at der er sket om-
/tilbygning i 2011, og at der er 6 boliger med køkken i ejendommen.
parternes synspunkter:
location a/s
sagen er for location a/s i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument
af 1. oktober 2016:
"ejendommen blev erhvervet af sagsøger ved en købsaftale af februar 2013.
ejendommen tilhørte før 1. januar 1995 ”hedebygade 24 – 26 aps”, der tillige var ejer af matr. nr.
23 k og 21, marienlyst, helsingør jorder, beliggende sundtoldvej 5 og sundtoldvej 7, helsingør.
bbr-meddelelse for den omtvistede ejendom fremlægges tillige med bruttoetagearealberegning
(bilag 1 og bilag 2).
huslejenævnet i helsingør traf i februar 2015 (bilag 3) afgørelse i en lejestrid; en tvist der senere
blev forligt ved boligretten i helsingør.
 huslejenævnets begrundelse er ikke entydig. det fremgår på side 1, sidste afsnit, at ejendommen er
en ”småejendom” i medfør af boligreguleringslovens § 4, stk. 5, og tilføjer: ”dermed ligger det
udvidede ejendomsbegreb efter brl § 4a ikke til grund for ejendommens status. ”
grundejernes investeringsfond er anmodet om at ophæve bindingspligten, hvilket grundejernes
investeringsfond har afslået ved brev af 17. november 2015 (bilag 4).
det er aftalt mellem parterne i forbindelse med denne stævnings udarbejdelse, at huslejenævnet
overspringes som 1. instans, jf. lejelovens § 107, stk. 1, sidste punktum.
tre historiske udskrifter fra tingbogen, der vedrører de ovenfor anført matrikelnumre, er fremlagt
som bilag 5, 6 og 7.
uanset hvorledes huslejenævnets afgørelse (bilag 3) opfattes, har ejeren en selvstændig interesse i
over for grundejernes investeringsfond at søge fastslået, at ejendommen er fri for
bindingsforpligtelse.
hvorvidt en afgørelse over for grundejernes investeringsfond vil blive lagt til grund i en eventuel
tvist mellem udlejer og en lejer i ejendommen, forfølges ikke nærmere her.
ejendommen sundtoldvej 9, helsingør, der – den 1. januar 1995 og nu – indeholder seks
beboelseslejligheder, er en såkaldt ”småejendom”, jf. nærmere boligreguleringslovens § 4, stk. 5
og samme lovs kap. iv a. som det vil ses, ejes matr. nr. 21 b, sundtoldvej 5, og matr. nr. 23 k,
sundtoldvej 5, nu af ”andelsboligforeningen sundtoldvej 5 – 7”. ejendommen er overtaget på
tvangsauktion og således ikke længere udlejningsejendom.
herefter henligger ejendommen sundtoldvej 9 som udlejningsejendom uden nogen form for
driftsfællesskab med de to ejendomme, der før 1. januar 1995 har tilhørt først johnny iversen siden
”hedebygade 24 – 26 aps” (bilag 8).
om boligreguleringslovens § 4 a, jf. om dennes tilblivelse nedenfor, anføres blot her, at sagsøgte
inden forberedelsens afslutning intet som helst har oplyst til grund for anvendelse af § 4 a, stk. 2.
det anføres i denne bestemmelse, at det bl.a. er et vilkår ud over fælles ejerskab, at ”disse
ejendomme (har) fælles friarealer eller nogen form for driftsfællesskab… ”. betingelserne er
kumulative, hvorfor det ikke er tilstrækkeligt blot, som sagsøgte har gjort det i svarskrift og duplik,
at henvise til fælles ejerskab. allerede af denne grund må ejendomme opfattes som en
”småejendom” den 1. januar 1995, og tiden derefter, og uden for § 4 a’s område. ej heller
huslejenævnet har i sin kendelse bidraget til nærmere oplysning herom.
det udvidede ejendomsbegreb blev indført pr. 1. januar 1980 gennem dengang
boligreguleringslovens § 7, stk. 4. de særlige bemærkninger angiver baggrunden for denne
lovordning. siden indgik bestemmelsen i lov 1982-1222 nr. 707, § 1, 2. punktum, hvor man
indsatte boligreguleringslovens § 4 a. det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, at
lovændringen skyldes et ønske fra grundejernes investeringsfond ud fra det synspunkt, at man
ønskede ejendomsbegrebet udvidet til at omfatte dagældende (og nugældende)
boligreguleringslovens § 60. intetsteds i forarbejderne til § 4 a er henvist til ”småhuse”.
 det er vigtigt at notere, at der hverken i 1979 eller i 1992 forelå et ejendomsbegreb kaldet
”småhuse”. i alle tilfælde, hvor det udvidede ejendomsbegreb blev anvendt siden 1979-loven (og
1982-loven), var det varslingstidspunktet, der var afgørende og intet andet.
efter lovændringen i lov nr. 229 1993/1994 indsatte folketinget bestemmelsen i
boligreguleringslovens § 4, stk. 5, om definitionen på ”småhuse”.
ved lov nr. 54 2002/2003, § 9, nr. 4, indsatte man, relativt upåagtet, et 4. punktum til
boligreguleringslovens § 29 c. ifølge de særlige bemærkninger var hensigten med forslag bl.a., at
reglerne om fri leje også skulle gælde
”småejendomme”, men væsentligere, at man hermed ”udelukke(r) enhver hidtidig tvivl om, hvorvidt
den frie lejefastsættelse, jf. lejelovens § 53, stk. 3 – 5 omfatter boliger i småejendomme”.
netop på grund af henvisningen til lejeloven (og ikke boligreguleringsloven) gøres det klart, at
ejendomme med seks eller færre beboelseslejemål opført efter 1. januar 1995 er ”småejendomme”,
hvilket der som antydet havde været nogen tvivl om i teorien.
for ejendomme opført efter 1. januar 1995 kan det udvidede ejendomsbegreb i
boligreguleringslovens § 4 a selvsagt ikke knyttes til datoen 1. januar 1995. uagtet dette, kan der
være grund til at behandle lejere ens over for samme ejer af flere matrikelnumre, hvori der i
ejendommene tilsammen er mere end seks beboelseslejligheder. her kan det fælles ejerskab kun
bero på forholdene på varslingstidspunktet.
det er ikke muligt at forklare, hvorfor der skulle være forskel på ”småejendommes” retsforhold
hvad angår lejefastsættelse, afhængig af om ejendommen (tilfældigvis) er taget i brug før eller efter
1. januar 1995.
bestemmelsen i § 29 c, 4. punktum, har formentlig været upåagtet, fordi den indgik i et lovforslag
om fremme af privat udlejningsbyggeri og derfor ikke umiddelbart tiltrak sig opmærksomhed.
sagsøgte har fremholdt højesteretsdommen citeret u 2014.1519 h. i den sag var parterne enige
om kun at ønske vurderet, hvorvidt en ejendom henlå som en samlet, fællesejet ejendom forud for
1. januar 1995. det fremgår af de procesaftaler, der blev indgået. højesteret indsatte i dommen et
forbehold, som af sagsøgte opfattes som reference til en umiddelbart følgende afgørelse fra
højesteret om status for en andelsboligejet ejendom, efter at andelsboligforeningen havde opløst
sig selv.
derved overser grundejernes investeringsfond, hvad højesterets reference angår. højesteret
udtaler udtrykkeligt, at man ikke har taget stilling til betydningen af datoen 1. januar 1995: ”i
relation til det udvidede ejendomsbegreb… ”. den følgende højesteretsafgørelse om opløsning af
en andelsboligforening har vel at gøre med datoen 1. januar 1995, men vedrører under ingen som
helst omstændigheder det udvidede ejendomsbegreb. det er derfor ubegribeligt, at både
grundejernes investeringsfond og andre praktikere kan finde en sammenhæng mellem de to
højesteretsafgørelser.
eksemplerne fra landets huslejenævn og boligretter viser en utilbøjelighed til at acceptere
anvendelse af det udvidede ejendomsbegreb, fx i situationer, hvor ejendomme der vel har tilhørt et
fællesskab 1. januar 1995, er købt af en række enkeltejere, hvoraf nogle udlejer, andre ikke udlejer.
såfremt sådanne ejendomme oprindelig har tilhørt ”én hånd” den 1. januar 1995, skulle
 konsekvensen være, at udlejning af sådanne boliger i 2016 ville være undergivet
omkostningsbestemt leje. det er nøjagtig den situation, der foreligger her.
i landsretsafgørelsen, der gik forud for højesteretsafgørelsen i den netop omtalte reference til
ugeskrift for retsvæsen, anføres det bl.a.: ”der er ingen holdepunkter for, at grundlaget for
vurderingen efter 4 a, stk. 2, 1. punktum i tilfælde af varsling af lejeforhøjelse, er andet end
forholdene på varslingstidspunktet, hvorved bemærkes at datoen 1. januar 1995 alene er relevant
for, om en ejendom er en såkaldt småejendom efter § 4, stk. 5”.
dette har højesteret ikke taget afstand fra, men har bedømt en anden situation på baggrund af
parternes processuelle indbyrdes forståelse i højesteret.
da en del af vilkåret i § 4 a ikke er opfyldt, idet ejendommene ikke på noget tidspunkt har været
undergivet fælles drift eller haft fælles friarealer, svigter allerede af den grund muligheden for at
anvende § 4 a.
til dette kommer, at det er varslingstidspunktet, der er afgørende.
herefter skal ejendommen ikke undergives bindingspligt."
grundejernes investeringsfond
sagen er for grundejernes investeringsfond i det væsentlige procederet i overensstemmelse med
påstandsdokumentet:
"sagen vedrører sammenspillet mellem reglen om småhuse i boligreguleringslovens § 4, stk. 5 og
det udvidede ejendomsbegreb i boligreguleringslovens § 4 a.
ejendommen sundtoldvej 9 (tidligere grønnehavevej 33) har været bindingspligtig siden 1. januar
1983. ejendommen har med det udvidede ejendomsbegreb, jf. boligreguleringslovens § 4 a, været
registreret i gi sammen med grønnehavevej 31 (i dag sundtoldvej 7) samt sundtoldvej 5.
af udskrifter fra ejendommens oprindelige registrering i gi den 6. juli 1983 og gi’s brev af 6. juli
1984 fremgår, hvilke ejendomme der på daværende tidspunkt havde driftsfællesskab, og hvilke
arealer der var bindingspligtige i gi, bilag a og b.
det er alene ejendommen sundtoldvej 9, som i dag er bindingspligtig i gi.
det er antallet af beboelseslejemål pr. 1. januar 1995, der er afgørende for, om ejendommen er
omfattet af reglerne om omkostningsbestemt leje i boligreguleringslovens kapitel ii – iv, herunder
bindingspligten i gi – dette uanset at det udvidede ejendomsbegreb i boligreguleringslovens § 4 a,
stk. 2 fandt anvendelse ved fastsættelsen af ejendommens status pr. 1. januar 1995, og at
ejendommen sundtoldvej 9, 3000 helsingør indeholder 6
beboelseslejemål og i dag ikke længere er i driftsfællesskab med sundtoldvej 5 og 7.
 dette støttes af højesterets dom, u 2014.1519 h, hvor ejendommens status pr. 1. januar 1995 var
afgørende for ejendommens efterfølgende status af storhus eller småhus. også i denne sag var
ejendommen omfattet af det udvidede ejendomsbegreb i boligreguleringslovens § 4 a, stk. 2.
uanset dommens præmisser ændrer det ikke ved dommens resultat, og at dette synspunkt stemmer
overens med den almindelige opfattelse i lejeretlig litteratur. der henvises til boliglejeret, edlund
og grubbe, karnov group, 2. udgave, 2015, side 330-332 og omkostningsbestemt leje og
forbedring, dons og bang, gadjura, 3. udgave, side 265 og 266.
                                                  ***
højesteret har i dommen u 2014.2457 h taget stilling til, om en ejendom, der tidligere har været ejet
af en andelsboligforening, kan skifte status, når ejendommen overgår til at være almindelig
udlejningsejendom, eller om det også i dette tilfælde, er ejendommens status pr. 1. januar 1995, hvor
ejendommen var ejet af andelsboligforeningen, der er afgørende for, om der er tale om et storhus
eller et småhus.
i u 2014.2457 h nåede højesteret frem til, at ejendommen skiftede status, når den overgik til at blive
en almindelig udlejningsejendom. skæringsreglen 1. januar 1995 er, når ejendommen er ejet af en
andelsboligforening, kun fastlåst, så længe ejendommen er ejet af en andelsboligforening. dette
følger af den særlige regel for andelsboligforeninger i boligreguleringslovens § 29 b, 2. pkt.
der er således tale om en anden situation i u 2014.2457 h (hvor ejendommen tidligere havde været
ejet af en andelsboligforening) end u 2014.1519 h, hvor den omtvistede ejendom var en
udlejningsejendom.
dommen u 2014.1519 h er afsagt den 21. februar 2014, og u 2014.2457 h (andelsboligforeningen)
er afsagt den 21. maj 2014. det er nærliggende, at højesteret i sidste afsnit af præmissen i u
2014.1519 h blot har sikret sig, at højesteretsdommerne i den anden verserende sag, hvor højesteret
afsagde dom den 21. maj 2014, ikke var begrænset af præmisserne i en anden nylig afsagt dom.
i denne tvist har ejendommen sundtoldvej 9 ikke været ejet af en andelsboligforening.
                                                  ***
sagsøger har gjort gældende, at da det udvidede ejendomsbegreb oprindeligt kom ind i
boligreguleringsloven først i § 7, stk. 4 ved lov 1979-06-08 nr. 238 og efterfølgende i § 4 a ved lov
1982-12-22 nr. 707 kendtes ingen frister for fastsættelsen af en bestemt ejendomstype. af denne
grund kan der ifølge sagsøger kun være tale om, at det er forholdene på varslingstidspunktet, der
bestemmer en ejendoms status.
det er gi’s opfattelse, at uanset man tidligere ikke har haft skæringstidspunkter i forhold til
ejendommens status, og at man derfor vurderede forholdene på varslingstidspunktet, er dette ændret
med småhusreglerne, der har virkning pr. 1. januar 1995.
relevante forarbejder har efter gi’s opfattelse også været fremme i forbindelse med u 2014.1519
h, og det er uden betydning, at landsretten som underret i den samme sag, begrunder det samme
resultat med, at der ikke er holdepunkter for at antage, at grundlaget for vurderingen af
 ejendommens status efter boligreguleringslovens § 4 a, stk. 2, 1. pkt. er andet end forholdene på
varslingstidspunktet.
                                                   ***
i boliglejeret, edlund og grubbe, karnov group, 2. udgave, 2015, side 330 og 331 er det
behandlet, hvorledes ”små-ejendomme” afgrænses i forhold til de almindelige
udlejningsejendomme (” storhuse” – de ejendomme, som den 1. januar 1995 omfattede flere end 6
beboelseslejligheder, og som derfor er omfattet af reglerne om omkostningsbestemt leje i
boligreguleringslovens kapitel ii-iv).
det fremgår, at afgrænsningen sker efter forholdene pr. 1. januar 1995. midt på side 330 er det
anført:
”ved afgrænsningen af den ejendom, der skal bedømmes, anvendes som udgangspunkt det samme
udvidede ejendomsbegreb, som ved omkostningsbestemt leje, jf. boligreguleringslovens § 4, stk. 5,
jf. § 4 a.”
samtidig er det på side 331 anført, at der i forhold til andelsboligforeninger, jf.
boligreguleringslovens § 29 b gælder en særlig regel. tilhører ejendommen ikke længere en
andelsboligforening, er det ikke længere afgørende, hvilken status ejendommen havde pr. 1. januar
1995.
endelig er de to højesteretsdomme, u 2014.1519 h og u 2014.2457 h, omtalt på siderne 330 og
331.
det er gi’s opfattelse, at det kan udledes af litteraturhenvisningen, at en ejendom (der var opført)
bliver afgrænset og fastlåst pr. 1. januar 1995. den eneste undtagelse er ved andelsboligforeninger,
der ophører/opløses efter den 1. januar 1995, og hvor ejendommen derfor overgår til at blive en
udlejningsejendom. kun i dette særlige tilfælde kan en ejendom skifte status.
2. udgave af boliglejeret er fra 2015. de to højesteretsdomme er behandlet i denne udgave, uden at
dette har givet forfatterne anledning til at ændre opfattelse i forhold til ”1. januar 1995”.
                                                   ***
det af sagsøger anførte, om at gi ikke inden forberedelsens afslutning intet som helst har oplyst til
grund for anvendelsen af det udvidede ejendomsbegreb i boligreguleringslovens § 4 a, stk. 2, er
ikke korrekt.
gi har redegjort for, hvordan ejendommen oprindeligt har været registeret i gi, herunder hvilke
ejendomme der har været i driftsfællesskab, og hvilke arealer der var bindingspligtige i gi, jf.
bilag a og b. endvidere har gi i duplikken, side 3, nederste afsnit gjort gældende, at ejendommen
indgik i et driftsfællesskab den 1. januar 1995.
derimod har sagsøger ikke inden forberedelsens afslutning bestridt, at der har været
driftsfællesskab mellem ejendommene pr. 1. januar 1995, og at ejendommen sundtoldvej 9 derfor
af denne grund ikke er omfattet af det udvidede ejendomsbegreb.
 efter gi’s opfattelse er det sagsøger, der fremsætter et nyt anbringende efter forberedelsens
afslutning, og det af sagsøger anførte om, at en del af vilkåret i § 4 a ikke er opfyldt, idet
ejendommene ikke på noget tidspunkt har været undergivet fælles drift eller har haft fælles
friarealer, kan ikke tiltrædes.
gi fremlægger derfor yderligere e-mail af 3. maj 2013 med bilag fra michael drøgemüller aps,
erhvervsejendomsadministration. i e-mailen, bilag c, er det oplyst, at ejendommene sundtoldvej
5-7 og sundtoldvej 9 var samejet og samadministreret pr. 1. januar 1995.
til e-mailen er vedlagt huslejenævnets afgørelse af 23. juni 1989 sammen med budgettet og
varslingerne vedrørende den omkostningsbestemte leje pr.
1. juli 1989, bilag d, varsling af øgede hensættelser pr. 1. januar 1997, bilag e, huslejenævnets
afgørelse af 26. maj 2009, hvor ejendommen bliver vurderet som et storhus, jf.
boligreguleringslovens § 4 a, stk. 2, bilag f og endelig brev af 29. juni 2007 fra helsingør
lejerforening vedlagt gi’s brev af 15. juni 2007, hvor det oplyses, at ejendommen er registret som
én ejendom med 15 beboelseslejemål, bilag g.
sundtoldvej 9 har utvivlsomt været i driftsfællesskab og en del af et storhus, jf. § 4 a, stk. 2, den 1.
januar 1995.
ejendommen er derfor stadig at anse som et storhus omfattet af boligreguleringslovens kapitel ii -
iv, jf. u 2014.1519 h, og ejendommen er bindingspligtig i gi. "
rettens begrundelse og afgørelse
det kan efter oplysningerne i sagen lægges til grund, at ejendommen sundtoldvej 9 den 1. januar
1995 havde samme ejer som ejendommene sundtoldvej 7 og 5, og at ejendommene havde
driftsfælleskab. det fremgår af huslejenævnets afgørelse af 26. maj 2009, at ejendommene er
opført i 1900. på den baggrund og efter ejendommenes indbyrdes beliggenhed anser boligretten det
i fornødent omfang godtgjort, at ejendommene er opført kontinuerligt som en samlet bebyggelse.
boligretten finder derfor, at betingelserne for at anse ejendommene som én ejendom pr. 1. januar
1995 er opfyldt, jf. lov om midlertidig regulering af boligforholdene § 4 a, stk. 2, 1. pkt.
det fremgår af lov om midlertidig regulering af boligforholdene § 4, stk. 5, at det afgørende
tidspunkt for bedømmelse af om en ejendom er omfattet reglerne i lovens kapitel ii-iv er den 1.
januar 1995. som anført finder boligretten, at ejendommen sundtoldvej 9 sammen med
ejendommene sundtoldvej 7 og 5 på denne dato måtte anses som én ejendom. det kan efter
oplysningerne i sagen lægges til grund, at ejendommene samlet indeholdt 15 lejligheder. den 1.
januar 1995 var ejendommen sundtoldvej 9 således omfattet af lovens kapitel ii-iv.
det kan lægges til grund, at ejendommen sundtold 9, der alene omfatter 6 beboelseslejligheder, nu
ejes af én ejer, mens ejendommene sundtoldvej 7
og 5 ejes af en andelsboligforening. der findes imidlertid efter ordlyden af § 4, stk. 5, ikke
grundlag for at fravige bestemmelsen om, at det afgørende tidspunkt for bedømmelse af
ejendommens status er den 1. januar 1995.
efter det anførte frifindes grundejernes investeringsfond.
 der skal tillægges grundejernes investeringsfond sagsomkostningerne til dækning af udgifterne til
advokatbistand, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1 og § 316, stk. 1. der foreligger ikke oplysninger
om sagens værdi. henset til sagens omfang og karakter fastsættes sagsomkostningerne til 37.500
kr. beløbet indeholder moms.
thi kendes for ret:
grundejernes investeringsfond frifindes.
location a/s skal inden 14 dage betale 37.500 kr. i sagsomkostninger til grundejernes
investeringsfond.
sagsomkostninger forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                    højesterets kendelse
                        afsagt fredag den 9. august 2013
dignity, dansk institut mod tortur
(advokat thorkild høyer)
anmoder om tilladelse til at indtræde til støtte for de kærende i sagerne:
sag 135/2013
a,
b,
c,
d,
e
og
f
(advokat christian harlang for alle)
mod
forsvarsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat peter biering)
sag 136/2013
g
og
h
(advokat christian harlang for begge)
mod
forsvarsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat peter biering)
og
                                                  - 2 -
sag 137/2013
i,
j
og
k
(advokat christian harlang for alle)
mod
forsvarsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat peter biering)
i påkendelsen har deltaget tre dommere: børge dahl, niels grubbe og lars hjortnæs.
påstande
advokat thorkild høyer har på vegne af dignity, dansk institut mod tortur, anmodet om
tilladelse til at biintervenere i disse sager, der behandles i forbindelse med hinanden, til støtte
for de kærende, a, b, c, d, e, f, g, h, i, j og k.
a m.fl. støtter, at der gives tilladelse til biintervention.
forsvarsministeriet har protesteret herimod.
sagsfremstilling
a m.fl. har anlagt sag mod forsvarsministeriet med krav om tortgodtgørelse som følge af, at
de angiveligt i 2004 blev udsat for en krænkende og retsstridig behandling under tilbagehol-
delse af de danske styrker i irak og ved overgivelse til irakisk politi, hos hvem de angiveligt
blev udsat for tortur samt umenneskelig og nedværdigende behandling.
ved beslutninger af 8. juni 2012, 10. august 2012 og 7. januar 2013 har landsretten bestemt,
at a m.fl. i medfør af retsplejelovens § 321 hver især skal stille sikkerhed for sagsomkostnin-
ger på 40.000 kr.
                                                 - 3 -
beslutningerne er indbragt for højesteret af a m.fl. med påstand om, at de ikke skal stille sik-
kerhed, under anbringende af, at det navnlig vil være i strid med artikel 3 og 6 i den europæi-
ske menneskerettighedskonvention og udgøre et brud på danmarks forpligtelser i henhold til
bl.a. artikel 14, stk. 1, i fn’s konvention mod tortur.
dignity ønsker at indtræde som biintervenient til støtte for denne påstand.
”dignity – dansk institut mod tortur” er ifølge instituttets vedtægter af 17. juni 2013 (som
erstatter vedtægter tilbage fra 1982 med senere ændringer) ”et offentligt finansieret, selv-
ejende institut med hjemsted i københavns kommune, danmark”. det hedder i øvrigt i insti-
tuttets vedtægter:
       ”formål
       § 2.
       dignity har som formål at belyse og dokumentere tortur på sundhedsvidenskabeligt
       grundlag og skal gennem systematiske undersøgelser af torturofre og forskning i tortur,
       herunder i de torturfrembragte lidelser, udvikle diagnostik og behandling af torturofre
       samt anvende erfaringen til undervisning og information med henblik på at bidrage til
       den globale indsats for afskaffelse af tortur.
       dignitys formål søges opnået ved at drive et institut med klinisk forskning og meto-
       deudvikling, behandling og rehabilitering af personer, der har været udsat for tortur. in-
       stituttet varetager desuden undervisning og informationsvirksomhed samt gennemfører
       projektarbejde knyttet til centre og programmer i udlandet, der er beskæftigede med be-
       handling og rehabilitering af torturofre og forebyggelse af tortur:
       •      instituttet udfører forskning og metodeudvikling til frembringelse af vidensgrund-
              lag om tortur og torturfølgers art og omfang.
       •      behandling og rehabilitering foregår i instituttet ved hjælp af et tværfagligt team.
              instituttet udvikler og dokumenterer behandlingsmetoder, som har en helbredende
              eller lindrende effekt hos torturofre, samt søger at integrere torturofres familier i
              behandlingen i relevant omfang med henblik på reintegrering af torturofre i fami-
              lier og samfund.
       •      instituttet udvikler undervisnings- og informationsprodukter, som kan bruges til
              formidling af viden om torturens baggrund, konventioner og ret, behandlingsme-
              toder og forebyggelse af tortur. som led i denne virksomhed støttes nationale og
              internationale initiativer, organisationer, organer og projekter, der beskæftiger sig
                                         - 4 -
       med aktiviteter, der har til formål at forebygge/hindre tortur og/eller at overvinde
       følgerne af tortur.
•      undervisnings- og informationsvirksomheden rettes mod såvel sundhedspersonale
       som myndighedspersoner og den bredere offentlighed og foregår såvel i danmark
       som i udlandet, eksempelvis som et integreret projektelement.
•      dignity medvirker gennem projektarbejdet til etablering og drift af
       behandlingscentre og programmer for torturofre og disses familier i lande, hvor
       der forekommer eller har forekommet tortur. gennem projektarbejdet tilstræbes
       en systematisk vidensopsamling om resultater med henblik på anvendelse af
       denne viden inden for dignitys formål.
økonomi
§ 3.
dignity drives for bevillinger og donationer fra den danske stat, europa-kommissio-
nen, fn’s frivillige fond for torturofre, andre danske og udenlandske offentlige myn-
digheder samt tilskud, gaver, arv og bidrag fra fonde, organisationer, institutioner, pri-
vatpersoner m.v.
…
bestyrelse
§ 4.
dignitys bestyrelse består af 11 medlemmer. heraf udpeges 9 medlemmer således:
3 medlemmer fra danske sundhedsfaglige organisationer:
et medlem udpeges af lægeforeningen.
et medlem udpeges af dansk sygeplejeråd.
et medlem udpeges af dansk psykologforening
3 medlemmer fra forskningssektoren:
et medlem udpeges af det sundhedsvidenskabelige fakultet ved københavns universi-
tet
et medlem udpeges af det frie forskningsråd
et medlem udpeges af sfi - det nationale forskningscenter for velfærd
3 medlemmer fra forebyggelses-/menneskerettigheds- og udviklingsinstitutioner:
et medlem udpeges af advokatrådet
et medlem udpeges af institut for menneskerettigheder
et medlem udpeges af institut for samfund og globalisering ved roskilde universitets-
center
stk. 2. såfremt diginity beskæftiger mindst 35 medarbejdere, har medarbejderne ret
til blandt disse at vælge 2 bestyrelsesmedlemmer…
…
                                         - 5 -
stk. 7. bestyrelsesmedlemmer - dog bortset fra de medarbejdervalgte medlemmer - må
ikke være ansatte i, have et ansættelseslignende forhold til eller modtage økonomisk
støtte fra dignity og ej heller få nogen andel i dignitys midler, bortset fra et
eventuelt af udenrigsministeriet godkendt bestyrelseshonorar, lige som bestyrelsesfor-
manden vil kunne modtage et af udenrigsministeriet godkendt honorar, fastsat efter
nærmere specificerede regler.
…
stk. 8. et bestyrelsesmedlem kan til enhver tid udtræde af bestyrelsen…
udenrigsministeriet skal løbende holdes orienteret om indtrædelse af nye bestyrelses-
medlemmer.
…
ledelse
§ 5.
bestyrelsen har den overordnede ledelse af instituttets anliggender.
stk. 2. til at lede den daglige drift ansætter bestyrelsen en direktør. bestyrelsen fast-
lægger vilkårene for direktørens ansættelse og de nærmere regler for direktørens kom-
petence og indhenter udenrigsministeriets godkendelse heraf.
stk. 3. bestyrelsen og direktøren forestår sammen ledelsen af instituttet. bestyrelsen
fastlægger de overordnede retningslinjer for dignitys arbejde og godkender løbende
planer for og påser gennemførelsen af aktiviteter til opfyldelsen af dignitys formål.
…
regnskab og revision
§ 8.
…
stk. 4. regnskabet indsendes straks efter bestyrelsens godkendelse og senest 3 måneder
efter regnskabsperiodens udløb til udenrigsministeriet til godkendelse.
stk. 5. dignity udarbejder tillige et halvårsregnskab der ligeledes indsendes til uden-
rigsministeriet.
…
stk. 7. dignity skal løbende orientere udenrigsministeriet om væsentlige begivenhe-
der og ændringer i forudsætninger for tilskudsbevillingen.
…
vedtægtsændringer
§ 10.
…
                                                - 6 -
        stk. 3. udenrigsministeriet skal godkende vedtægterne og enhver ændring af disse.
        opløsning
        § 11.
        såfremt forholdene bevirker, at dignity må ophøre med at drive virksomhed, opløses
        instituttet efter godkendelse fra udenrigsministeriet.
        …
        stk. 3. staten træffer bestemmelse om anvendelse af dignitys midler i tilfælde af in-
        stituttets opløsning.”
dignity anser sig for at være anerkendt som en ledende anti-tortur organisation i verden med
observationsstatus ved fn’s økonomiske og sociale råd (ecosoc). dignity er medlem af
international rehabilitation council for torture victims (irct), der er paraplyorganisation
for ca. 140 anti-tortur organisationer. af dignitys årsberetning for 2012 fremgår, at instituttet
havde indtægter på 88 mio. kr., herunder en rammebevilling fra udenrigsministeriet på 48
mio. kr. instituttets 30 års jubilæum blev fejret i 2012 med taler af bl.a. udenrigsminister villy
søvndal og instituttets protektor, ærkebiskop desmond tutu.
anbringender
dignity, dansk institut mod tortur, har anført bl.a., at de har den fornødne retlige interesse i
at indtræde i sagen som biintervenient. de krav, der stilles til den retlige interesse, er mindre
ved biintervention end ved selvstændigt sagsanlæg, og retspraksis vedrørende organisationer,
som i medfør af deres medlemmers interesser har retlig interesse i biintervention, finder ana-
log anvendelse på dignity, som har til formål at støtte torturofre. ifølge artikel 14, stk. 1, i
torturkonventionen har a m.fl. krav på at få en reel adgang til oprejsning, herunder adgang til
at få prøvet deres sag ved domstolene. beskyttelsen af rettighederne under denne bestemmelse
falder direkte inden for dignitys mandat. dignity, som er en førende ekspertorganisation i
rehabilitering, forebyggelse af og beskyttelse mod tortur, har en umiddelbar interesse i sager-
nes udfald, og højesterets afgørelse kan få indgribende betydning for andre torturofres adgang
til at få prøvet deres sager. det vil være vanskeligt for dignity at opfylde sit formål og vare-
tage torturofres interesser, hvis krav i medfør af torturkonventionen ikke bliver prøvet af
domstolene. dignity har i mange år arbejdet med fortolkning og anvendelse af torturkonven-
                                                  - 7 -
tionen, og kan bidrage til oplysning herom. biinterventionen kan desuden ske uden væsentlig
forsinkelse eller besvær for sagens parter eller retten.
forsvarsministeriet har protesteret mod diginity’s biintervention og bl.a. anført, at det er van-
skeligt at se ud fra dignity’s vedtægtsmæssige eller faktiske formål, at instituttet har retlig
interesse i udfaldet af sagen. den generelle interesse, som dignity ligesom andre institutioner
kan have i sagen, kan varetages på andre måder, f. eks. ved henvendelse til folketingets for-
svarsudvalg og til medierne. principielle hensyn til procesøkonomi og retssystemets effekti-
vitet tilsiger, at højesteret ikke tillader biinterventionen på baggrund af en sådan generel inte-
resse.
a m.fl. har udtalt sig til støtte for anmodningen og bl.a. anført, at sagen kan få betydning for
lignende sager i fremtiden for de torturofre, som dignity har til formål at støtte med rehabili-
tering m.v. sagen er for a m.fl. et initiativ, der har til formål at forebygge, hindre og over-
vinde følgerne af tortur, bl.a. ved at opnå anerkendelse og oprejsning herfor. hensynet til pro-
cesøkonomi og retssystemets effektivitet tilsiger ikke, at dignity ikke skulle kunne indtræde
som biintervenient.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår spørgsmålet, om det mod forsvarsministeriets protest skal tillades, at dignity,
dansk institut mod tortur, indtræder som biintervenient til støtte for påstanden om, at de kæ-
rende, a m.fl., ikke skal stille sikkerhed for omkostninger ved anlæggelse af sag mod den
danske stat om godtgørelse for påståede overgreb.
det fremgår af retsplejelovens § 252, stk. 1, at tredjemand kan indtræde som biintervenient til
støtte for en af parterne i en retssag, hvis vedkommende har en retlig interesse i udfaldet. i
forbindelse med overvejelser om opretholdelse af bestemmelsen udtalte retsplejerådet i be-
tænkning nr. 698/1973 om behandling af borgerlige sager, at bestemmelsen skal forstås såle-
des, at det er overladt til domstolenes skøn i det enkelte tilfælde at tillade biintervention, ”når
dette findes rimeligt og velbegrundet” (side 101). ved den efterfølgende revision af retsple-
jelovens regler om behandling af borgerlige sager blev der i bemærkningerne til lovforslaget
henvist til betænkningen (lovforslag nr. 89 af 29. november 1978, folketingstidende 1978-79,
till. a, sp. 1613), og højesteret tiltræder den angivne forståelse af bestemmelsen.
                                               - 8 -
dignity er et vedtægtsbaseret, selvejende institut, som økonomisk er understøttet af uden-
rigsministeriet. efter vedtægterne indgår det i instituttets formål at bidrage til den globale ind-
sats for afskaffelse af tortur, og formålet søges opnået ved aktiviteter, der vedrører bl.a. be-
handling og rehabilitering af torturofre samt forebyggelse af tortur. instituttets virke er således
interessevaretagelse for torturofre og potentielle torturofre, og instituttet må anses som alment
anerkendt talerør mod tortur og for torturofre – en persongruppe, hvis interessers varetagelse
ikke er forankret andetsteds, og som har særligt behov for sådan interessevaretagelse.
dignitys indtræden i sagen med henblik på som biintervenient at udtale sig til støtte for de
kærende ligger inden for rammerne af de nævnte formål og aktiviteter og kan tilrettelægges
uden forsinkelse eller væsentlig ulempe for sagens parter.
på denne baggrund finder højesteret, at dignitys biintervention vil være rimelig og velbe-
grundet. højesteret imødekommer derfor instituttets anmodning herom i medfør af retspleje-
lovens § 252, stk.1.
                                        thi bestemmes:
dignity, dansk institut mod tortur, kan indtræde i sagerne til støtte for de kærende.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                                   -1-
                                             udskrift
                                                   af
                              østre landsrets dombog
                                                dom
afsagt den 22. december 2017 af østre landsrets 12. afdeling
(landsdommerne bloch andersen, olaf tingleff og lykke walter greve (kst.)).
12. afd. nr. b-2820-16:
boligforeningen 3b
(advokat veronica walthers-petersen)
mod
a
(advokat rolf lindegaard gregersen, besk.)
københavns boligrets dom af 7. november 2016 (bs 5b-1789/2015) er anket af boligfor-
eningen 3b med påstand som for boligretten om, at a tilpligtes at anerkende, at bolig-
foreningen 3b's ophævelse af lejemålet x-vej, x-by, er sket med rette, således at a skal
fraflytte lejemålet inden en af retten fastsat frist.
indstævnte, a, har påstået stadfæstelse.
a har fri proces.
forklaringer
der er for landsretten afgivet supplerende forklaring af a, d, b, e og svend erik knudsen.
endvidere er der i landsretten afgivet forklaring af m.
a har blandt andet forklaret , at det er rigtigt , at hun og hendes mand på et tidspunkt blev
separeret. de boede hver for sig i 2 måneder. herefter flyttede de sammen igen. de kom til
danmark i 1996. de er kurdere. inden de kom til danmark, var de i flygtningelejr i irak. alle
deres børn er født, inden familien kom til danmark. b er den yngste og var 1-2 måneder
gammel, da de kom til danmark. de har boet på x-vej i over 17 år og har aldrig haft
problemer der. de har et godt forhold til naboerne og de besøger hinanden. de fleste naboer
                                                     -2-
er danskere. de drikker kaffe og spiser sommetider sammen. ingen af naboerne har givet
udtryk for bekymring eller utryghed i forhold til b. hvis de var bekymrede, mener hun, at hun
ville have fået det at vide. det er hendes datter e, der efter samtale med hende har formuleret
det brev, som e den 4. marts 2015 mailede til boligforeningen. hun ved ikke, hvorfor e i
brevet omtalte b som medlem af husstanden, idet han da var flyttet hen til e. formuleringen
er måske forkert. forklaringen på den anvendte formulering er nok, at b er den yngste og
"deres kære" og de så jo også stadig b.
m har blandt andet forklaret, at han i perioden fra den 1. januar 2014 til februar 2017 var leder
af den boligsociale indsats i projekt x. han stod for en række aktiviteter for børn og unge i projekt
x. han er nu leder af alle boligsociale indsatser i boligforeningens afdelinger og arbejder fra
hovedkontoret. han arbejdede og kom i projekt x i tiden omkring ophævelsen. der var et
ungdomsmiljø på stedet, som as børn var en del af. han vidnede ikke i byretten, da hans
medarbejdere i projekt x var bekymrede for betydningen heraf i forhold til det arbejde, de skulle
udføre. med henblik på at vurdere, om byrettens dom skulle ankes, kontaktede han forurettede, l.
denne fortalte, at der havde været kontakt mellem ham og b, men at det var ikke frivilligt. l
ønskede, at dommen blev anket. det er hans opfattelse, at l ikke har lagt sagen bag sig. vidnet og
hans medarbejdere har modtaget henvendelser fra flere beboere, der er utrygge efter overfaldet, der
fyldte meget derude. indtil juni 2015 var der en klub i det gamle butikscenter for en gruppe af unge
mænd over 18 år. flere af as sønner kom i klubben. den boligsociale indsats havde kun lidt
kontakt til klubben, da de havde fokus på en forebyggende indsats overfor de unge i området. flere
af dem, der kom i klubben, var indblandet i kriminalitet. de var ikke velfungerende og derfor
udenfor målgruppen. den boligsociale indsats deltager i det lokale ssp udvalg med månedlige
møder. man har et "trygheds-partnerskab" begrundet i den særligt høje utryghed i projekt x. der er
et godt samarbejde og netværk med det lokale politi. betjente fra lokalpolitiet i x-by har deres
ugentlige gang i projekt x. det har været samme betjente kontinuerligt. det er stadig påkrævet at få
fjernet familien. 3b har en nultolerance i forhold til grov kriminalitet, og der er stadig behov for at
sikre, at b ikke er i området. de er nødt til at følge sager som denne til dørs, da der ellers blot vil
være tale om en tom trussel. der er kommet mundtlige klager over familien. han vil ikke oplyse
navnene på dem, der har klaget. vidnet og hans medarbejdere har også efter voldsepisoden
kontinuerligt set b i området med 1-3 ugers mellemrum. han var selv oftest på kontoret, men
bevægede sig også rundt i området i forbindelse med møder og lignende. han husker ikke en
henvendelse fra as datter, e, om at lukke klubben. der blev dog i første halvdel af 2014 truffet
beslutning om at lukke klubben. det blev meldt ud omkring sommeren 2014 til klubbens unge, og
det blev samtidig oplyst, at bygningen ville blive revet ned. b og hans brødre er kendt i området af
både de unge og boligforeningens medarbejdere. hans vurdering er, at flere af brødrene har været
involveret i kriminalitet. han kender ikke til søstrenes forhold. ingen af de nærmeste naboer har talt
                                                    -3-
med ham om familien.
b har blandt andet forklaret, at han på tidspunktet for det strafbare forhold i august 2014
boede hos sine forældre på x-vej. han blev varetægtsfængslet i august 2014, hvorefter han
flyttede hjem til sin søster. han flyttede direkte fra varetægtsfængslingen til søsteren. det var
vist i november 2014. søsteren bor på y-vej i z-by. han boede der indtil omkring det tids-
punkt, hvor søsteren fødte i foråret 2016.
han kan ikke tidsfæste det nærmere. han overnattede der også senere, men ikke så ofte som
tidligere. han nåede at bo hos sin søster i cirka 1½ år. han boede derefter lidt forskellige steder
hos familie og venner. han sov hos forældrene engang imellem, men han boede der ikke. han
medbragte en taske med ting, når han sov forskellige steder. han sov primært hos en ven og hos en
veninde. hans øvrige ting var forskellige steder. han har tøj og en computer, men ingen møbler. i
foråret 2015 besøgte han sine forældre på x-vej omkring 1-2 gange om måneden. han arbejdede i
en vuggestue ved nørreport, men han sagde jobbet op, da han begyndte på hf i z-by. han havde
planer om at få en studiebolig, men det lykkedes ikke. han var bekendt med l i forvejen gennem
to kammerater. han kendte hans navn. salah kom ret tit i den klub, som de har fået af "x-skabet".
de havde ikke noget negativt forhold til hinanden før hændelsen i august 2014. han har mødt l
efterfølgende. det var lidt akavet første gang, men de hilste på hinanden og talte om
hændelsen. efterfølgende har han også mødt l og dennes kone, og de har hilst på hinanden.
foreholdt ms forklaring om, at l ikke havde lagt hændelsen bag sig, har han fastholdt, at det
er hans opfattelse, at de er kommet overens med hinanden. de har begge lagt det bag sig. han
husker ikke tidligere at have set brevet af 17. marts 2016 fra borgerservice med dato for hans
adresseændring fra x-vej til y-vej. hans søster e hjælper ham med meget. hun åbner også
sommetider hans breve. ifølge københavns byrets dom af 30. oktober 2017 i en anden sag
skulle han, formentlig i august/september 2017, have forklaret, at han holdt op med at bo hos
søsteren, da hun blev mor for l ½ år siden, at han derefter boede lidt hos venner, og at han så
flyttede tilbage til sine forældre, hvor han var mest i sommeren og efteråret 2016. hertil har
han forklaret, at han ikke på noget tidspunkt decideret flyttede hjem igen, men han sov efter
es fødsel oftere hos forældrene end andre steder, herunder hos sin ven og veninde. nogle
gange sov han hos forældrene en uge i træk.
d har blandt andet forklaret, at familien stammer fra den kurdiske del af iran, hvorfra de
flygtede til irak og derfra videre til danmark. en af hans brødre er blevet henrettet af styret,
og 2 brødre døde i krigen. han er selv blevet fængslet sammen med nogle af brødrene, men
blev løsladt igen mod kaution. han har været udsat for tortur. han mødte sin hustru i irak. i
forbindelse med at familien flygtede, fik de hjælp af dansk flygtningehjælp. han er politisk
flygtning. han tager i dag medicin på grund af det, han var udsat for. b flyttede til y-vej hos e
under varetægtsfængslingen, da familien besluttede, at b skulle væk fra problemerne. b ejede kun
                                                      -4-
sit tøj, der blev flyttet hen til e. grunden til flytningen var, at b helst ikke skulle komme i projekt
x. de holdt ikke op med at se hinanden, og b måtte også gerne besøge dem, men det var
overvejende dem, der besøgte b. foreholdt sin forklaring for byretten om, at b stadig bor hos sin
søster, og kun sjældent besøger dem i projekt x, har han forklaret, at b fra sommeren 2016
begyndte at komme mere hos dem. ændringen skete noget efter, at e fødte i januar 2016. i
december 2016 blev b anholdt, mens han var hos forældrene. han var på besøg, men boede stadig
hos søsteren i z-by. ved anholdelsen var hans hustru, e, i , b og ham selv til stede. fra
slutningen af 2014 til 2016 mener han ikke, at b har boet hos dem. der var dog perioder, hvor han
kom temmelig ofte og f.eks. sov der en hel uge i træk. i andre perioder var han hos dem et par
dage om ugen. da han gik i skole i æ-by, var han der mere end ellers. han vil ikke nægte hverken
b eller sine øvrige børn adgang til hjemmet.
e har blandt andet forklaret, at hun flyttede fra forældrene for mange år siden. hun er den ældste i
søskendeflokken og har derfor været primær i forhold til at hjælpe forældrene. hun er i kontakt
med forældrene dagligt. i forbindelse med ophævelsen i marts 2015 havde forældrene meget brug
for hendes hjælp. især faderen havde det meget dårligt. han blev flere gange indlagt på ø-by
hospital. han fik angstanfald og søvnbesvær. fra august 2014 til marts 2015 boede i, h og j hos
forældrene. i er nu 29 år. i studerede til tandplejer dengang. hun bor stadig hjemme og vil læse
videre til tandlæge. h er 27 år gammel i dag og studerede dengang på hf på æ-by gymnasium.
han mangler 1-2 fag og arbejder på fuld tid, da han og hans kæreste gerne vil etablere sig. han er
chauffør for ilva. hverken han eller i har nogensinde været i konflikt med politiet. j er nu 22 år
gammel. i 2014-2015 gik han også på i x-by. han vil gerne læse til pædagog ligesom f. vidnet
har et nært forhold til b. hun har altid vejledt og motiveret ham. derfor var det en god løsning, at
han flyttede hen til hende. så kunne hun også holde opsyn med ham. efter fødslen havde hun fokus
på barnet, og b følte nok, at han var til ulejlighed. hun fødte i januar 2016. herefter var b mere
hos venner end tidligere. han boede der fra omkring november 2014 til januar 2016 i et lille
værelse i hendes lejlighed. han medbragte alene tøj, bøger og computer. hun var 11-12 år
gammel, da familien kom til danmark. hun er uddannet cand. soc. fra ruc. hun har forsøgt på
mange måder at komme i dialog med boligforeningen. både hun og forældrene var meget villige
til at arbejde på en løsning. hun skrev direkte til ledelsen pr. mail. boligforeningen var imidlertid
ikke interesseret i dialog. der er hende bekendt ingen klager over familien. forældrene har et tæt
forhold til deres naboer, der både er danske, pakistanske og fra flere andre etniske grupper.
forældrene kommer sammen med naboerne og har et fællesskab med dem. de spiser eksempelvis
sammen i forbindelse med grillarrangementer i haven. i 2012 havde hun en mailkorrespondance
med m og n fra x-skabet. boligforeningen havde lagt lokale til en klub ved siden af x-skabet. der
foregik ulovligheder, og der var intet opsyn. familien var bekymret over forholdene, så hun
kontaktede både kommunen og boligforeningen og gav udtryk for utryghed omkring klubben. hun
havde talt med flere af beboerne, som ligeledes havde givet udtryk for, at de var utrygge ved
                                                      -5-
klubben. hendes mor er diagnosticeret med angst, depression og ptsd. begge forældre har det
svært og har derfor vanskeligt ved at lære dansk.
moderen har tidligere gået i sprogskole, men hun har koncentrationsbesvær. hendes psyke
kan ikke holde til at gå i skole. vidnet kender ikke l,men hun har hilst på ham i for-
bindelse med straffesagen mod b. kort tid efter mødte hun tilfældigt b i lufthavnen , hvor
han arbejder. han kontaktede hende. hun fortalte ham om problemerne med boligsitua-
tionen. han sagde, at han gerne ville i kontakt med boligforeningen og fortælle, at han
ikke følte sig truet. familien skulle ikke sættes ud af hensyn til ham. det var cirka en
måned efter retssagen. familien blev af advokaten rådgivet til ikke at have kontakt med l.
l gav udtryk for, at han gerne ville tale med boligforeningen, hvis de havde brug for en
udtalelse. han ville også gerne udtale sig i retten. hun ville ikke presse på. hun orienterede
skriftligt boligforeningen om det, l havde sagt, og anbefalede deres daværende advokat, dorte
dittmann, at tage kontakt til b. det skete imidlertid ikke. hun har forsøgt at finde en anden bolig
til familien, blandet andet via deres sagsbehandler i kommunen. forældrene føler sig chikaneret af
boligforeningen. hvis de kunne, ville forældrene selv have søgt anden bolig, men de har ikke
ressourcer til det. familien har tilbudt at flytte, hvis de kan bytte til en anden lejlighed i
boligforeningen. hun har overvejet at tage et lån for at købe en andel til forældrene, men hun har
ikke kunnet optage lånet. hun kan ikke blive ved at hjælpe forældrene i samme grad, da hun har
barn, ægtefælle og arbejde. hun vil også gerne blive gravid igen. b boede også hos hende efter
fødslen, men han var der ikke længere så ofte som tidligere. i forbindelse med ransagningen hos
forældrene i december 2016 kom hun til stede. på dette tidspunkt var b der ikke fast. han over-
nattede tit hos venner. det gjorde han også, dengang han boede hos forældrene. b havde i nogen
tid haft sine ting hos hende i " klædeskabet". sådan var det fortsat i december 2016. forevist
ransagningsrapport af 14. december 2016, hvoraf fremgår, at der ikke var synlige tegn på, at b
boede hos hende, præciserer hun, at b havde sin taske med tøj i hendes lejlighed. han havde nogle
enkelte ting fast hos hende. b havde ikke et fysisk klædeskab. bs ting var fortsat i hendes
lejlighed under ransagningen. det fortalte hun også betjentene. de havde kun to nøgler til
lejligheden, en til hendes mand og en til hende selv. der var altid nogen hjemme, så b behøvede
ingen nøgle. de tænkte på at lave en nøgle til ham, men så fortalte han, at han havde tænkt
på at flytte. så fik de ikke lavet en nøgle til ham. hun kan ikke sige, om b "boede" hos
hende eller var "gæst". det afhænger af definitionerne af begreberne. hun kan ikke
nærmere oplyse, hvor ofte b var hos hende og hvor ofte han var hos forældrene. hun
husker ikke, at hun skulle have rekvireret bopælsattesten vedrørende bs flytning til
hendes adresse. hun er ikke bekendt med, hvordan den er tilgået denne sag.
svend erik knudsen har blandt andet forklaret, at han fra 2001 har været praktiserende
læge for familien b og har fulgt dem siden sammen med sin kollega. han har svært ved at
sige ret meget om as tilstand, da hun taler meget lidt dansk. hans indtryk er, at det ofte er
                                                     -6-
somatiserende klager. efter hans opfattelse er det et symptom på psykologiske blokeringer, at
a ikke har formået at lære bedre dansk. både han og hans kollega har set familien i deres
fælles praksis. henvendelserne har typisk været vedrørende ondt i maven, hovedpine,
hjertebanken og lignende, hvor der ikke ligger egentlig fysisk sygdom bag. den diffuse indre
uro kan være tegn på ptsd, der kan hænge sammen med traumer, forældrene har fået, før de
kom til danmark. han har ikke ydet egentlig psykoterapi. hans bistand har udover almen
praksis haft karakter af støttende samtaler til d og a. de har, så vidt han er bekendt, begge
modtaget psykologisk - og måske også psykiatrisk - bistand andetsteds. desværre uden den
store effekt. han har, så vidt han husker, ikke været involveret i indlæggelser i forhold til
familien. forældrenes dårlige tilstand er formentlig stationær. begge har udtrykt stor lettelse
overfor ham, da de vandt sagen i byretten. en flytning er generelt en meget stor stressfaktor.
hvis man lægger et sådant pres på mennesker, som i forvejen er under stort pres, kan det få
følger.
procedure
parterne har for landsretten i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har
procederet i overensstemmelse hermed.
landsrettens begrundelse og resultat
a har som lejer i boligforeningen 3b, projekt x, modtaget en ophævelsesskrivelse dateret den 2.
marts 2015. ophævelsen er sket i henhold til almenlejelovens § 90, stk. 1, nr. 12, og er begrundet i
en voksen hjemmeboende søns vold begået på boligforeningens område mod en anden beboer.
sagen angår, om ophævelsen var berettiget.
i henhold til almenlejelovens§ 80, stk. 1, har udlejer pligt til at sørge for, at der hersker god
orden i ejendommen og skal om fornødent ophæve lejeforholdet, herunder når lejeren, jf. §
90, stk. 1, nr. 12, misligholder sine forpligtelser på en sådan måde, at lejers fjernelse er
påkrævet. lejer har, jf. § 80, stk. 2, pligt til at overholde husordenen og rimelige påbud, og
skal, jf. § 80, stk. 3, sørge for, at medlemmer af husstanden eller andre, som lejer har givet
adgang til det lejede, gør det samme. lejer kan, jf. § 81, stk. l, nr. 1 og 3, pålægges rets-
følger, hvis lejeren udøver vold overfor udlejer, dennes ansatte, lejere i ejendommen eller
andre, der færdes lovligt i ejendommen eller udviser en adfærd, der medfører gener for de
pågældende som generel utryghed, forråelse af ejendommens miljø eller sundhedsmæssige
miljø. lejeren kan i medfør af§ 81, stk. 3, sammenholdt med § 82, stk. 2, pålægges rets-
følger, uanset om adfærden udøves af lejeren selv, lejerens husstand eller andre, som leje-
ren har givet adgang til det lejede.
                                                 -7-
as søn, b, blev ved dom af 12. december 2014 idømt en fællesstraf på 3 måneders fængsel
blandt andet for vold efter straffelovens § 245, stk. 1, ved i forening med to
medgerningsmænd at have overfaldet en anden beboer i boligforeningen 3b den 16. august
2014. straffen omfattede en reststraf på 10 dage efter en prøveløsladelse i 2013. overfaldet
fandt sted på boligforeningens område på et areal nær ved boligblokkene og blev overværet af
andre beboere. forurettede blev ved overfaldet stukket med en kniv og slået med et bræt.
dommen blev anket til østre landsret, som ved dom af 25. februar 2016 tiltrådte
skyldvurderingen og forhøjede straffen til fængsel i 4 måneder. det havde efter landsrettens
bestemmelse sit forblivende med en betinget dom fra 2012. landsretten lagde ved
strafudmålingen på den ene side vægt på voldens karakter, herunder at den var udøvet af tre
personer i forening under anvendelse af blandt andet knive, og på den anden side på, at b
medvirken til overfaldet var begrænset i forhold til de øvrige gerningsmænd, som begge var
idømt fængsel i 6 måneder.
b var ubestridt en del af as husstand på det tidspunkt, hvor volden mod den anden beboer
blev begået.
landsretten finder, at der er tale om en alvorlig strafbar voldshandling, som er egnet til at
skabe utryghed blandt boligforeningens medlemmer. landsretten finder derfor, at bs
deltagelse i overfaldet er en misligholdelse af lejers forpligtelser af en sådan grovhed, at
boligforeningen 3b som udgangspunkt har ret til uden forudgående advarsel at hæve
lejeaftalen i medfør af almenlejelovens § 90, stk. 1, nr. 12, sammenholdt med lovens
§ 81, stk. 1 og 3, selv om overfaldet ikke blev begået af lejeren personligt, men af hendes
hjemmeboende voksne søn. denne vurdering skal som udgangspunkt foretages på bag-
grund af forholdene op til og på tidspunktet for ophævelsen i marts 2015.
herefter er spørgsmålet, om as forhold i øvrigt kan danne grundlag for en fravigelse af
dette udgangspunkt.
det må på den ene side tages i betragtning, at a og hendes familie har beboet lejemålet siden
2000 og i denne lange periode ikke er pålagt retsfølger eller har modtaget
                                                   -8-
klager. det er endvidere ikke godtgjort, at as sønner har givet anledning til mundtlige klager
til boligselskabet, bortset fra anførte voldsepisode, og der er heller ikke i øvrigt i sagen
oplysninger om as børns forhold, som kan tillægges betydning ved sagens afgørelse. a og
hendes ægtefælle må antages at have lægelige, her- under psykiske, udfordringer. det kan
være ubehageligt for dem at flytte, og de vil kunne få vanskeligheder ved uden hjælp at finde
anden bolig. oplysningerne herom er imidlertid ikke af en sådan karakter, at de ved
afgørelsen kan tillægges afgørende betydning. det kan lægges til grund, at familien har sørget
for, at b formelt er registreret fraflyttet lejemålet fra den 5. september 2014.
på den anden side må det tages i betragtning, at formålet med ophævelsen er markant at
mindske bs tilknytning til boligforeningens område og dermed risikoen for gentagelse af den
der udøvede utryghedsskabende grove kriminalitet. kriminaliteten kan ikke anses for et
enkeltstående afsluttet forhold. efter bevisførelsen må det endvidere lægges til grund, at b -
trods den formelle adresseændring, som hverken han eller hans søster erindrede i landsretten -
fortsat har opholdt sig i lejligheden samt på boligforeningens område i et betydeligt omfang.
der henses herved blandt andet til, at familiemedlemmernes forklaringer om, hvor b reelt har
boet og opholdt sig, har været præget af stor usikkerhed og til dels har været afglidende. a har
således ikke truffet tilstrækkeligt effektive foranstaltninger til at begrænse sønnens
tilstedeværelse i og tilknytning til bo li gområde t.
under de foreliggende omstændigheder kan det ikke tillægges betydning, at lejemålet først
blev ophævet 7 måneder efter overfaldet, og efter at der var faldet dom i byretten.
samlet set findes det oplyste om de personlige forhold mv. herefter ikke at være tilstrække-
lige til at fravige anførte udgangspunkt, og ophævelsen er herefter berettiget.
landsretten ændrer derfor byrettens dom således, at a tilpligtes at anerkende, at
boligforeningen 3b' s ophævelse af lejemålet den 2. marts 2015 har været berettiget.
lejemålet skal være fraflyttet senest den 31. januar 2018.
statskassen skal betale sagsomkostninger for begge retter til boligforeningen 3b med i alt
54.800 kr. beløbet omfatter 4.800 kr. til retsafgift, 50.000 kr. til udgifter til advokatbistand
 ekskl. moms. ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand
er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens omfang og forløb.
                                   thi kendes for ret:
byrettens dom ændres således, at a skal anerkende, at boligforeningen 3b· s ophævelse
af 2. marts 2015 af hendes lejemål beliggende x-vej, x-by, har været berettiget, således at
fraflytning skal ske senest den 31. januar 2018 .
i sagsomkostninger for begge retter skal statskassen betale 54.800 kr. til boligforeningen
3b.
det idømte skal betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt onsdag den 21. maj 2014
sag 70/2013
(1. afdeling)
dr
(advokat henrik schütze)
mod
ncb
(advokat per håkon schmidt)
og
sag 71/2013
tv2 danmark a/s
(advokat henrik schütze)
mod
ncb
(advokat per håkon schmidt)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 9. afdeling den 12. februar 2013.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: poul søgaard, jytte scharling, thomas rørdam,
poul dahl jensen, vibeke rønne, hanne schmidt og jan schans christensen.
påstande
appellanterne, dr og tv2 danmark a/s, har gentaget deres påstande.
                                               - 2 -
indstævnte, ncb, har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
sagen drejer sig om, hvorvidt optagelse af de i sagen omhandlede musikværker til brug i nær-
mere angivne tv-programmer, foretaget af selvstændige produktionsselskaber i henhold til
produktionsaftaler med dr og tv2 danmark a/s, er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i
ophavsretslovens § 31, stk. 1, 1. pkt. efter denne bestemmelse må radio- og fjernsynsforeta-
gender til brug i deres udsendelser optage værker uden tilladelse fra rettighedshaveren under
forudsætning af, at de har ret til at udsende de pågældende værker.
et centralt spørgsmål i sagen er, om ophavsretslovens § 31, stk. 1, 1. pkt., skal forstås i over-
ensstemmelse med artikel 5, stk. 2, litra d, i europa-parlamentets og rådets direktiv 2001/-
29/ef af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede ret-
tigheder i informationssamfundet (infosoc-direktivet). efter artikel 5, stk. 2, litra d, kan med-
lemsstaterne indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den eneret til reproduktion, der
følger af direktivets artikel 2, med hensyn til efemere optagelser af værker foretaget af radio-
eller fjernsynsforetagender ved hjælp af egne midler og til egne udsendelser. når undtagelsen
eller indskrænkningen gælder optagelser foretaget af radio- eller fjernsynsforetagender, an-
tages foretagendets egne midler at omfatte midler tilhørende en person, der handler på dette
foretagendes vegne eller under dets ansvar, jf. betragtning 41 i præamblen til infosoc-direk-
tivet som præciseret ved eu-domstolens dom af 26. april 2012 i c-510/10, præmis 55 og 58.
infosoc-direktivets opregning af undtagelser og indskrænkninger i reproduktionsretten og
retten til overføring til almenheden er udtømmende, jf. betragtning 32 i præamblen til info-
soc-direktivet og eu-domstolens dom af 26. april 2012, præmis 36. det må herefter lægges
til grund, at den undtagelse, der findes i ophavsretslovens § 31, stk. 1, 1. pkt., kun er i over-
ensstemmelse med direktivet, hvis den opfylder de betingelser, der fremgår af direktivets arti-
kel 5, stk. 2, litra d, herunder betingelsen om, at optagelser af værker skal være foretaget ved
hjælp af egne midler.
efter ordlyden af ophavsretslovens § 31, stk. 1, 1 pkt., hvorefter radio- og fjernsynsforetagen-
der til brug i deres udsendelser må optage værker, sammenholdt med forarbejderne, finder
højesteret, at bestemmelsen må forstås i overensstemmelse med infosoc-direktivets artikel 5,
                                                 - 3 -
stk. 2, litra d, således som denne bestemmelse er fortolket af eu-domstolen i dommen af 26.
april 2012. det fremgår således bl.a. af forarbejderne til den ændring af ophavsretsloven, der
blev foretaget med henblik på bl.a. at gennemføre infosoc-direktivet, at undtagelsen i den al-
lerede dengang gældende ophavsretslovs § 31, stk. 1, 1. pkt., svarer til undtagelsen i direkti-
vets artikel 5, stk. 2, litra d (folketingstidende 2002/03, tillæg a, s. 231-232 og s. 308-309).
det fremgår endvidere af lovbemærkningerne til den tidligere gældende § 22, stk. 2 og 3, i
ophavsretsloven, der var forløberen til § 31, at bestemmelsen bygger på artikel 11 bis, stk. 3, i
bernerkonventionen, som i det væsentlige svarer til infosoc-direktivets artikel 5, stk. 2, litra d,
jf. folketingstidende 1959/60, tillæg a, sp. 2661 ff., og præmis 28 i eu-domstolens dom af
26. april 2012.
på den anførte baggrund tiltræder højesteret, at de optagelser, som er angivet i dr’s og
tv2’s påstand 1 og 2, ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i ophavsretslovens § 31,
stk. 1, 1. pkt.
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret endvidere, at tv2’s påstand 3
ikke er taget til følge.
højesteret stadfæster herefter dommen.
ved fastsættelsen af sagsomkostninger for højesteret er der taget hensyn til sagens videre-
rækkende betydning.
                                        thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal dr og tv2 danmark a/s inden 14 dage efter denne
højesteretsdoms afsigelse hver betale 75.000 kr. til ncb.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                højesterets dom
                             afsagt mandag den 27. juni 2011
sag 119/2011
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t1
(advokat steffen lausteen andersen, beskikket)
og
t2
(advokat jan aarup, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i hillerød den 14. oktober 2010 og af østre
landsrets 12. afdeling den 9. februar 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, asbjørn jensen, lene pagter
kristensen, michael rekling og hanne schmidt.
påstande
dommen er anket af de tiltalte, t1 og t2, med påstand om formildelse, således at dommen
gøres betinget med tilsyn af kommunen, jf. § 52 i lov om social service.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
i en supplerende erklæring af 10. maj 2011 fra hillerød kommune om t1 hedder det bl.a.:
       ”siden landsrettens dom i februar 2011, har t1 været igennem en positiv udvikling. t1
       er flyttet tilbage til sin gamle klasse og laver det det hun skal. i forbindelse med skolens
       udtalelse har t1 fagligt udviklet sig, og har arbejdet hårdt for, at komme op til 9. klasses
                                                - 2 -
      eksamen. skolen kan være bekymret for at t1 falder tilbage til hendes gamle rolle i
      klassen. t1 er nu i gang med, at tage folkeskolens afgangseksamen og har til formål, at
      starte i 10 klasse livslinjen på huc efter sommerferien.
      kontaktpersonen oplever, at t1 er en glad person og har udviklet sig positivt. t1 er
      samarbejdsvillig og overholder alle aftaler.
      kontaktpersonen oplever ligeledes, at det går godt på hjemmefronten. t1 har et godt
      forhold til sin mor og er glad for sin familie, som hun bruger meget tid sammen med og
      bliver støttet af.
      det er undertegnets vurdering, at t1 har ændret sig mærkbart, set i forhold til dommen
      fra august 2010. t1 er siden august 2010 blevet mere rolig. hun har passet sin skole og
      er flyttet tilbage til sin normale klasse. ligeledes er t1 i gang at afslutte sine eksamener,
      da hun er ved at afslutte folkeskolen. i forhold til ovenstående er der grund til at tro, at
      t1 fortsat kan udvikle sig positivt.
      såfremt dommen ikke stadfæstes, anbefales en betinget dom med vilkår fra kommunen
      jf. servicelovens § 52.
      sammenholdt skal t1, passe sin skole, overholde aftaler med kontaktperson samt holde
      sig fra kriminalitet.”
i en supplerende erklæring af 25. maj 2011 fra hillerød kommune om t2 hedder det bl.a.:
      ”det skal hermed meddeles, at hillerød kommunes anbefaling om idømmelse af en
      ungdomssanktion stadig er gældende, idet der stadig er stor bekymring for t2 og hendes
      trivsel.
      det vurderes, at der som udgangspunkt ikke er den store ændring i t2s væremåde, og
      det må derfor antages, at hvis t2 ikke bliver idømt en ungdomssanktion på nuværende
      tidspunkt, så vil der være stor sandsynlighed for, at hun idømmes en ungdomssanktion
      på et senere tidspunkt.
      t2 har nu boet på opholdsstedet, nordbo siden d. 01.02.2011, og hun er velanbragt på
      nordbo. det virker som om, at t2 profiterer af at bo på nordbo og gå i skole i nordbos
      interne skoletilbud. t2 har brug for rammer og struktur, hun har brug for tydelige
      voksne, og hun har brug for at være i et miljø, der kan se og forstørre hendes ressourcer.
      desuden vil t2 ikke kunne rummes i almindelig folkeskole, hvilket betyder, at hun har
      brug for at gå i et specialskoletilbud.
      t2s vurderes som fortsat kriminalitetstruet, og når hun ikke befinder sig på nordbo, be-
      finder hun med stor sandsynlighed i kredse med andre kriminalitetstruede unge.
      det vil ikke være muligt for hillerød kommune at fastholde t2 på nordbo, hvis hun
      bliver idømt en betinget dom med vilkår, idet t2 så vil ønske at blive hjemgivet.
      hvis t2 idømmes en betinget dom med vilkår, vil hillerød kommune stille t2 følgende
      vilkår jf. lov om social service § 52: kontaktperson, familiebehandling og specialskole.
                                                - 3 -
      det skal dog påpeges, at de nævnte foranstaltninger allerede har været afprøvet – uden
      betydelig effekt.”
retsgrundlaget
det følger af straffelovens § 74 a, at hvis en person, der på gerningstidspunktet ikke var fyldt
18 år, har begået grovere personfarlig kriminalitet eller anden alvorlig kriminalitet, kan retten
bestemme, at den pågældende undergives en såkaldt ungdomssanktion, hvis det må anses for
formålstjenligt for at forebygge yderligere lovovertrædelser.
i bemærkningerne til lovforslaget til § 74 a hedder det bl.a. (lovforslag nr. 210 i 2000-2001,
de almindelige bemærkninger pkt. 3.1, 4.2.1. og 4.3.1.):
      ”oversigt over ekspertgruppens overvejelser og forslag
      3.1.
      …
      et flertal i ekspertgruppen (11 medlemmer) finder, at en ungdomssanktion bør udfor-
      mes som en særlig foranstaltning, der kort kan beskrives som en dom til længerevarende
      socialpædagogisk behandling, hvori der indgår et element af fastholdelse. målgruppen
      er unge mellem 15 og 18 år, der har begået alvorlig kriminalitet, og som samtidig har et
      massivt socialpædagogisk behandlingsbehov.
      efter forslaget er hovedelementerne i sanktionen et indledende ophold i en sikret insti-
      tution (typisk af 2 måneders varighed), derefter et længerevarende ophold i en alminde-
      lig døgninstitution eller godkendt opholdssted, afsluttende med en ambulant fase/ud-
      slusningsfase. der foreslås indbygget en betydelig grad af fleksibilitet i foranstaltnin-
      gen, således at den løbende kan tilpasses skærpes eller lempes afhængig af den unges
      adfærd og udvikling. den samlede varighed af sanktionen foreslås at være 2 år. den
      samlede længstetid for ophold i institution/opholdssted foreslås at være på 1 år og 6
      måneder, heraf højst 12 måneder i en sikret institution.
      …
      4.2.1. målgruppe for en ungdomssanktion
      målgruppen for en ny ungdomssanktion bør efter ekspertgruppens opfattelse ikke kun
      fastlægges ud fra den kriminalitet, der begås, men også i lyset af behovet for en længe-
      revarende, socialpædagogisk behandling.
      på den baggrund har ekspertgruppen opstillet fire kriterier med henblik på afgrænsning
      af den personkreds, som ungdomssanktionen skal kunne anvendes over for: et objektivt
      alderskriterium, et kriterium, der knytter sig til gerningsmandens personlige forhold
      (»social profil«), et kriterium, der angår kriminalitetens art (kriminalitetskravet), og en-
      delig et kriterium, der knytter sig til den straf, den unge lovovertræder ellers ville blive
      idømt (strafkravet).
                                         - 4 -
ungdomssanktionen tager sigte på unge, der er fyldt 15 år, og som endnu ikke er fyldt
18 år. det er alderen på gerningstidspunktet, der er afgørende. afviklingen af ungdoms-
sanktionen kan uanset om den unge giver samtykke strække sig ud over det fyldte 18.
år. da ungdomssanktionens varighed er på 2 år, vil afviklingen af den række ud over det
18. år i alle de tilfælde, hvor den unge er fyldt 16 år eller 17 år på domstidspunktet.
i praksis vil det formentlig i almindelighed ikke komme på tale, at idømme en ung-
domssanktion, hvis den tiltalte på domstidspunktet er fyldt eller forholdsvis kort tid ef-
ter fylder 18 år. man kan dog forestille sig tilfælde, hvor de personlige forhold herunder
den tiltaltes mangel på modenhed taler for ungdomssanktion i stedet for en fængsels-
straf.
det er af afgørende betydning, at myndighederne prioriterer en hurtig behandling af sa-
ger, hvor idømmelse af ungdomssanktion kommer på tale. i det omfang en byretsdom,
der lyder på ungdomssanktion, af den dømte ankes til landsretten, bør der lægges særlig
vægt på en hurtig behandling, således at den unge ikke i mellemtiden bliver for »gam-
mel« til ungdomssanktionen.
for så vidt angår den »sociale profil« er målgruppen efter forslaget kendetegnet ved, at
der er tale om unge med markante tilpasningsproblemer, dvs. unge med en mangelfuldt
udviklet evne til at skabe normale sociale relationer, besvær med at orientere sig i nor-
male sociale sammenhænge og ofte præget af et højt angstniveau med deraf følgende
uhensigtsmæssige og grænseoverskridende reaktionsformer, herunder kriminelle hand-
linger af særlig voldsom eller voldelig karakter. deres adfærd er i mange tilfælde ka-
rakteriseret ved, at de typisk i forbindelse med, at de færdes i grupper ved truende eller
lignende aggressiv adfærd optræder på en måde, der skaber frygt og utryghed i de om-
råder, hvor de færdes.
anvendelse af ungdomssanktionen forudsætter efter forslaget, at foranstaltningen må
anses for formålstjenlig til at imødekomme den unges særlige behov for behandling, og
hovedformålet med ungdomssanktionen vil være at varetage det individualpræventive
formål med at straffe: at undgå at den unge begår ny kriminalitet. det vil således være
en forudsætning for anvendelse af ungdomssanktionen, at den unge efter en individuel
vurdering ikke findes uegnet til behandling.
det forudsættes, at der kun helt undtagelsesvis kan blive tale om erklære en ung, der op-
fylder den »sociale profil«, for uegnet til behandling. det er ikke en betingelse for
idømmelse af ungdomssanktionen, at den pågældende giver samtykke til foranstaltnin-
gen. der henvises i øvrigt til ekspertgruppens overvejelser om samtykke- og egnetheds-
spørgsmålet i rapporten s. 125-130.
for så vidt angår kriminalitetens art, er det efter forslaget navnlig tanken, at ungdoms-
sanktionen skal anvendes ved grovere personfarlig kriminalitet, f.eks. vold, røveri og
voldtægt. ungdomssanktionen skal endvidere kunne anvendes i tilfælde af anden alvor-
lig kriminalitet, herunder mere omfattende berigelseskriminalitet, brugstyverier eller
hærværk. det indgår i grovhedsvurderingen, hvis kriminaliteten er begået i forening
med andre, jf. straffelovens § 80, stk. 2. [nu § 81, nr. 2].
hvad endelig angår strafkravet, bør ungdomssanktionen efter ekspertgruppens opfat-
telse kunne anvendes i sager, hvor domstolene i dag ville idømme en ubetinget fæng-
                                          - 5 -
selsstraf i intervallet fra 30 dage op til ca. 1 år. det bør dog ikke være udelukket at an-
vende sanktionen over for unge, der står til en lidt længere ubetinget fængselsstraf,
f.eks. på 1 år og 6 måneder, hvis ungdomssanktionen anses for mere formålstjenlig end
almindelig fængselsstraf. den angivne overgrænse gælder også for kombinationsdomme
efter straffelovens § 58, stk. 1. er alternativet til en ungdomssanktion en kombinations-
dom på 2 års fængsel, hvoraf 1 år og 6 måneder gøres betinget, forudsættes der således
ikke idømt en ungdomssanktion. derimod bør der kunne idømmes en ungdomssanktion,
hvis alternativet er kombinationsdom på 1 års fængsel, hvoraf f.eks. 6 eller 9 måneder
gøres betinget.
…
med hensyn til angivelsen af en undergrænse bemærkes, at hvis sagen kan afgøres med
bøde, tiltalefrafald (eventuelt med ungdomskontrakt) betinget dom uden straffastsæt-
telse eller dom til samfundstjeneste, så kommer anvendelse af ungdomssanktionen efter
ekspertgruppens forslag ikke på tale. disse sanktionstyper vil efter ekspertgruppens for-
slag dog næppe være relevante i forhold til unge, der både opfylder den ovenfor be-
skrevne sociale profil og kriminalitetskravet.
…
4.3. regeringens overvejelser
4.3.1. ekspertgruppens forslag
regeringen kan af de af flertallet i ekspertgruppen anførte grunde tiltræde, at der i straf-
feloven indføres mulighed for at idømme unge lovovertrædere en ungdomssanktion.
det er således også regeringens opfattelse, at det selv med en fuld udnyttelse af de eksi-
sterende indgrebsmuligheder ikke i alle tilfælde vil være muligt i tilstrækkeligt omfang
at imødekomme behovet for at kunne gennemføre en fastholdelse, der kan beskytte det
omgivende samfund mod ny kriminalitet og på samme tid give mulighed for at iværk-
sætte og gennemføre en behandling, der på længere sigt kan være egnet til at resociali-
sere den unge.
for så vidt angår spørgsmålet om afgrænsningen af strafkravet i forhold til målgruppen
for en ungdomssanktion er regeringen enig med ekspertgruppen i, at ungdomssanktio-
nen bør kunne anvendes i sager, hvor domstolene i dag ville idømme en ubetinget fæng-
selsstraf i intervallet fra 30 dage op til ca. 1 år. regeringen er endvidere enig med eks-
pertgruppen i, at det ikke bør være udelukket at anvende sanktionen over for unge, der
står til en lidt længere fængselsstraf, f.eks. på 1 år og 6 måneder, hvis ungdomssanktio-
nen anses for mere formålstjenlig end almindelig fængselsstraf. regeringen kan således
tiltræde ekspertgruppens overvejelser vedrørende overgrænsen for strafkravet.
ekspertgruppen har med hensyn til angivelsen af en undergrænse bemærket, at hvis sa-
gen kan afgøres med bøde, tiltalefrafald (eventuelt med ungdomskontrakt), betinget
dom eller dom til samfundstjeneste, så kommer ungdomssanktion ikke på tale. disse
sanktionstyper vil efter ekspertgruppens opfattelse dog næppe være relevante i forhold
til unge, der både opfylder beskrivelsen af den sociale profil og kriminalitetskravet (jf.
pkt. 3.2.1. ovenfor).
regeringen kan tiltræde disse synspunkter. man må dog i den forbindelse være op-
mærksom på, at grænsen mellem ubetinget og betinget dom ikke er ganske skarp i rets-
                                                - 6 -
      praksis, og at selve eksistensen af den ny sanktionsform vil kunne påvirke sanktionsval-
      get i dette grænseområde.”
ved lov nr. 711 af 25. juni 2010 blev den kriminelle lavalder i straffelovens § 15 med virk-
ning fra den 1. juli 2010 nedsat fra 15 år til 14 år. i lovforslaget til ændringen hedder det bl.a.
(lovforslag nr. 164 i 2009-2010, de almindelige bemærkninger pkt. 2.2.3.):
      ”i forhold til 14-årige lovovertrædere vil frihedsstraf i sagens natur være absolut sidste
      udvej. i meget alvorlige sager vil en ungdomssanktion kunne være en mulighed ligesom
      for de 15-17-årige i dag. det forudsættes, at sager om mindre alvorlig kriminalitet i
      mange tilfælde vil kunne afgøres uden dom af anklagemyndigheden, eventuelt med vil-
      kår, og i mange sager vil den relevante reaktion være en betinget dom med forskellige
      vilkår med et resocialiserende sigte. sådanne vilkår vil i mange tilfælde svare til de på-
      læg, som vil kunne gives af kommunerne efter den sociale lovgivning, men der vil være
      den centrale forskel, at den unge med den idømte straf vil kunne se en klar og direkte
      konsekvens af den strafbare handling.”
højesterets begrundelse og resultat
efter straffelovens § 74 a kan en person under 18 år undergives ungdomssanktion, hvis den
unge har begået grovere personfarlig kriminalitet eller anden alvorlig kriminalitet. det frem-
går af forarbejderne, at anvendelse af ungdomssanktion bl.a. forudsætter, at der er tale om
grovere personfarlig kriminalitet, f.eks. vold (kriminalitetskravet), og at domstolene som al-
ternativ til ungdomssanktion ville have idømt den pågældende en ubetinget fængselsstraf i
intervallet fra 30 dage til ca. 1 år (strafkravet).
i den foreliggende sag var de tiltalte 14 år på gerningstidspunktet, og der er tale om et enkelt-
stående voldsforhold omfattet af straffelovens § 244 uden nævneværdige fysiske skader på
forurettede. under disse omstændigheder finder højesteret, at betingelserne for at anvende
ungdomssanktion ikke er opfyldt.
som følge af de tiltaltes meget unge alder, jf. straffelovens § 82, nr. 1, og den ikke særligt
alvorlige karakter af den udøvede vold finder højesteret, at sagen kan afgøres med en betinget
dom uden straffastsættelse på vilkår som nedenfor anført, jf. straffelovens § 56, stk. 1 og 3, og
§ 57, nr. 9.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med den nævnte ændring.
                                              - 7 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at bestemmelsen om ungdomssanktion udgår,
og fastsættelsen af straf for t1 og t2 udsættes og bortfalder, hvis de i en prøvetid på 2 år fra
denne dom overholder følgende betingelser:
1)    i prøvetiden ikke begår strafbart forhold og
2)    i prøvetiden undergiver sig tilsyn af kommunen og efter kommunens nærmere bestem-
      melse undergiver sig foranstaltninger efter § 52 i lov om social service og efterkommer
      de forskrifter, som kommunen fastsætter.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.


text:
                             højesterets dom
                          afsagt torsdag den 19. januar 2017
sag 209/2016
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat anders skaaning mathiesen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i næstved den 3. juli 2015 og af østre landsrets
14. afdeling den 5. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard
pedersen, hanne schmidt, lars hjortnæs og lars apostoli.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 930 a, jf. § 936, stk. 1.
påstande
parterne har samstemmende nedlagt påstand om, at landsrettens og byrettens dom ophæves,
og at sagen hjemvises til fornyet behandling i byretten, subsidiært at højesteret konverterer
straffen i medfør af § 3, stk. 2, i lov om international fuldbyrdelse af straf.
anbringender
parterne har anført, at kapitel 6 a om fuldbyrdelse af afgørelser om fængselsstraf eller anden
frihedsberøvende foranstaltning, der blev indsat i eu-straffuldbyrdelsesloven ved lov nr. 347
af 14. maj 2008, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. fuldbyrdelsen af den
polske straffedom skal i stedet ske efter reglerne i lov om international fuldbyrdelse af straf,
og efter § 3, stk. 2, i denne lov skal straffen omsættes efter reglerne i artikel 11 i europarådets
konvention fra 1983 om overførelse af domfældte.
                                                - 2 -
årsagen til, at eu-straffuldbyrdelsesloven ikke finder anvendelse, er polens forbehold i
medfør af artikel 28, stk. 2, i rådets rammeafgørelse 2008/909/ria af 27. november 2008.
dette forbehold indebærer, at de hidtil gældende regler i lov om international fuldbyrdelse af
straf finder anvendelse på polske straffedomme, som er afsagt før den 11. december 2011.
den polske anmodning om fuldbyrdelse af den betingede dom af 19. august 2009, der som
følge af vilkårsovertrædelse blev gjort ubetinget ved kendelse af 9. juli 2010, er da heller ikke
fremsat på grundlag af rammeafgørelsen.
ved afgørelsen af 24. marts 2014 har justitsministeriet lagt til grund, at overtagelsen af
fuldbyrdelsen af den polske straffedom skal ske efter reglerne i eu-straffuldbyrdelsesloven,
og byretten og landsretten har lagt denne forudsætning til grund. det må antages, at fejlen har
væsentlig betydning for resultatet, idet en omsætning af den polske fængselsstraf efter
reglerne i § 3, stk. 2, i lov om international fuldbyrdelse af straf vil indebære en betydeligt
mildere straf end 1 års fængsel under de omstændigheder, der er tale om i det foreliggende
tilfælde.
fristreglerne i udleveringslovens § 16, jf. § 18 b, stk. 5, 2. pkt., angår beslutningen om
udlevering og afskærer ikke den pågældende fra at fremføre indsigelser om valget af
fuldbyrdelsesregler under den efterfølgende behandling af sagen om fuldbyrdelse af straffen
for domstolene.
en afgørelse i overensstemmelse med den principale påstand indebærer hjemvisning af sagen
til fornyet behandling ved byretten, hvilket må foretrækkes af hensyn til muligheden for
behandling af spørgsmålet om sanktionsfastsættelsen i to instanser.
supplerende sagsfremstilling
i et brev af 2. oktober 2014 fra regionalretten i poznan til justitsministeriet hedder det bl.a.:
       [dansk oversættelse]
       ”bortset fra ovennævnte bemærker vi at de bestemmelser, der gennemføres i
       forbindelse med rådets rammeafgørelse nr. 2008/909/jha af den 27. november 2008,
       hvad angår begæringen om princippet om gensidig anerkendelse af domme i kriminelle
       sager hvori der idømmes fængselsstraffe eller foranstaltninger der indebærer frihedsbe-
       røvelse med retshåndhævelse i den europæiske union, ikke anvendes på domme afsagt
                                                 - 3 -
       i republikken polen før den 5. december 2011, og eftersom dommen fra distriktsretten
       poznan-stare miasto i poznan, reference viii k 632/09 blev afsagt over for t den 19.
       august 2009. det er også af denne årsag at den attest der beskrives i rådets
       rammeafgørelse nr. 2008/909jha ikke kan udstedes.”
i justitsministeriets brev af 27. januar 2015 til sydsjællands og lolland-falsters politi er bl.a.
anført følgende:
       ”ved vedlagte brev af 2. oktober 2014 har de polske myndigheder anmodet de danske
       myndigheder om at fuldbyrde den fængselsstraf på 1 år, som t blev idømt ved dom af
       19. august 2009 afsagt af retten i poznan.
       i den anledning skal justitsministeriet anmode sydsjællands og lolland-falsters politi
       om snarest muligt at foranstalte, at straffuldbyrdelsen påbegyndes.
       det bemærkes, at overtagelse af straffuldbyrdelsen i henhold til udleveringslovens § 10
       b, stk. 3, sker efter reglerne i lov om fuldbyrdelse af visse strafferetlige afgørelser i den
       europæiske union (lovbekendtgørelse nr. 213 af 22. februar 2013).
       af sidstnævnte lovs § 54, stk. 2, følger, at afgørelsen om fuldbyrdelse i danmark af den
       i polen idømte straf træffes ved dom, hvorfor sydsjællands og lolland-falsters politi
       anmodes om at foranledige sagen indbragt for retten. indbringelsen sker efter reglerne i
       lovens § 54 a.”
retsgrundlag
rådets rammeafgørelse 2008/909/ria af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om
gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller friheds-
berøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i den europæiske union er gennem-
ført i dansk ret ved lov nr. 347 af 14. maj 2008. ved denne lovændring blev bl.a. kapitel 6 a
om fuldbyrdelse af afgørelser om fængselsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning
indsat i eu-straffuldbyrdelsesloven.
artikel 28 i rammeafgørelsen af 27. november 2008 har følgende ordlyd:
       ”artikel 28
       overgangsbestemmelse
       1. anmodninger, der modtages inden den 5. december 2011 skal fortsat være omfattet
       af eksisterende retsakter om overførelse af domfældte. anmodninger, der modtages
       efter nævnte dato, vil være omfattet af de regler, som medlemsstaterne har vedtaget i
       henhold til denne rammeafgørelse.
                                              - 4 -
      2. enhver medlemsstat kan dog i forbindelse med vedtagelsen af denne rammeafgørelse
      fremsætte en erklæring om, at den i tilfælde, hvor den endelige dom er afsagt før den
      deri angivne dato, som udstedelses- og fuldbyrdelsesstat fortsat vil anvende de eksiste-
      rende retsakter om overførelse af domfældte, der gælder inden den 5. december 2011.
      fremsættes en sådan erklæring, finder de nævnte retsakter anvendelse i disse tilfælde i
      forhold til alle andre medlemsstater, uanset om de har fremsat samme erklæring. den
      pågældende dato må ikke ligge senere end den 5. december 2011. nævnte erklæring
      offentliggøres i den europæiske unions tidende. den kan til enhver tid tilbagekaldes.”
polen har afgivet en erklæring som nævnt i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelsen af 27.
november 2008, således at reglerne i rammeafgørelsen ikke finder anvendelse på polske
domme, der er afsagt før den 5. december 2011.
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, som parterne har anført, tager højesteret deres samstemmende principale
påstand til følge.
                                   thi kendes for ret:
byrettens og landsrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til fornyet behandling ved
byretten.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.