text:
                             højesterets dom
                          afsagt onsdag den 9. januar 2019
sag 85/2018
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
toyota danmark a/s
(advokat jane frederikke land)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 15. marts 2017 og af østre lands-
rets 12. afdeling den 2. november 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jon stokholm, vibeke rønne,
hanne schmidt og kristian korfits nielsen.
påstande
dommen er anket af tiltalte, toyota danmark a/s, med påstand om frifindelse i forhold 1 og i
øvrigt formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
toyota danmark har for højesteret anmodet om præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen i
medfør af teuf artikel 267.
anklagemyndigheden har udtalt sig herimod og har subsidiært anmodet om sagens udsættelse
på indhentelse af udtalelse fra juridisk specialudvalg.
                                                - 2 -
anbringender
toyota danmark har anført navnlig, at annonceringen i forhold 1 ikke indebar en overtrædel-
se af den dagældende markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, nu § 18, stk. 2, hvorefter de lovpligti-
ge standardoplysninger skal oplyses ”på en fremtrædende måde”.
bestemmelserne gennemfører forbrugerkreditdirektivets artikel 4. det fremgår hverken af
ordlyden af artikel 4, af forbrugerkreditdirektivets præambeltekst eller af forarbejderne til
markedsføringsloven, hvad der skal forstås ved, at standardoplysningerne skal gives på en
fremtrædende måde. det er alene nævnt i lovforarbejderne, at det afhænger af en konkret hel-
hedsvurdering, om standardoplysningerne står på en fremtrædende måde. lovgiver har ikke
herudover fundet anledning til at præcisere begrebet, og det er centralt, at man i bemærknin-
gerne til den gældende § 18 undlod at omtale forbrugerombudsmandens retsopfattelse vedrø-
rende udtrykket ”på en fremtrædende måde”, som ellers forud for lovforslaget var kommet til
udtryk i vejledningen om oplysningspligt efter § 14 a i markedsføringsloven.
kravet om, at standardoplysningerne skal angives på en fremtrædende måde, skal ikke fortol-
kes så restriktivt, at det bliver urimeligt byrdefuldt for kreditgiverne. det fremgår af forbru-
gerkreditdirektivets præambelbetragtning 8, at direktivet bør indrettes således, at der gives
optimale forhold for både dem, der tilbyder kredit, og dem, der ønsker kredit. dette fremgår
også af forarbejderne til markedsføringsloven og af retspraksis.
de autentiske sprogversioner af forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2, er ikke entydige
med hensyn til, hvordan standardoplysningerne skal meddeles til forbrugerne. toyota dan-
mark har fået udarbejdet translatøroversættelser af de forskellige sprogversioner. det fremgår
heraf, at der i nogle sprogversioner – ligesom i den danske version – stilles krav om, at stan-
dardoplysningerne angives ”på en fremtrædende måde”, mens der i andre versioner stilles
krav om angivelse af standardoplysningerne ”på tydelig måde” eller ”på synlig måde”. i lyset
af formålet med forbrugerkreditdirektivet taler mest for at anvende begrebet ”på en synlig
måde”, som er det udtryk, der er anvendt i flest sprogversioner, herunder i den franske sprog-
version. hensynet til at beskytte forbrugerne mod urimelig eller vildledende praksis kan uden
tvivl opnås ved alene at meddele standardoplysningerne ”på en synlig måde”, dvs. på en må-
de, så forbrugerne umiddelbart kan se dem. dette stemmer også overens med, at der efter
kommissionens guidelines om forbrugerkreditdirektivet stilles krav om, at standardoplysnin-
gerne skal være læsbare.
                                                - 3 -
også direktivet om urimelig handelspraksis, særligt artikel 7, som er gennemført i markedsfø-
ringslovens § 6, jf. § 8, skal inddrages for at foretage en fyldestgørende og korrekt vurdering
efter markedsføringslovens § 18 af, om standardoplysningerne er givet på en fremtrædende
måde. dette direktiv supplerer således reguleringen i forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk.
2, af, hvordan standardoplysningerne skal gives. udtrykket ”på en fremtrædende måde” skal
dermed fastlægges under inddragelse af begreberne ”gennemsnitsforbruger” og ”hensynet til
mediets karakter” samt væsentlighedskriteriet, jf. artikel 7 i direktivet om urimelig handels-
praksis. selv hvis højesteret måtte finde, at forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2, ikke
skal fortolkes i lyset af direktivet om urimelig handelspraksis, er de nævnte begreber udtryk
for generelle eu-retlige principper, der altid skal inddrages i vurderingen af vildledende udta-
lelser. der skal således under alle omstændigheder tages hensyn til, om den erhvervsdrivende
anvender et medie, som kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne, og
hvilke foranstaltninger den erhvervsdrivende i givet fald har truffet for at gøre oplysningerne
tilgængelige for forbrugerne på anden måde. det skal endvidere vurderes, om den pågældende
handelspraksis væsentligt forvrider eller vil kunne forventes væsentligt at forvride den øko-
nomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren.
hvis højesteret ikke er enig i, at udtrykket ”på en fremtrædende måde” skal forstås som på
”en synlig måde”, og at direktivet om urimelig handelspraksis skal inddrages i fortolkningen,
er der en sådan tvivl om forståelsen af udtrykket og om betydningen af direktivet om urimelig
handelspraksis, at der bør ske præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen.
markedsføringslovens § 18, stk. 2, tidligere § 14 a, stk. 2, må i øvrigt fortolkes i lyset af an-
den lovgivning, som anvender udtrykket ”på en fremtrædende måde” eller lignende udtryk, jf.
bl.a. markedsføringslovens § 18, stk. 3, og § 19 om oplysningspligt ved markedsføring af bo-
ligkreditaftaler. der må også tages hensyn til, at der ikke stilles sådanne krav, at det er umu-
ligt for bilbranchen at leve op til de betingelser, der følger af energioplysningsbekendtgørel-
sens § 4, stk. 2. som følge heraf bør standardoplysningernes placering ikke indgå i vurderin-
gen af, om § 18, stk. 2, tidligere § 14 a, stk. 2, er overtrådt.
domfældelse vil i den foreliggende sag være i strid med legalitetsprincippet i straffelovens §
1. anklagemyndighedens fortolkning har ikke hjemmel i markedsføringslovens § 18, og det
                                               - 4 -
er i strafferetlig henseende betænkeligt at forstå udtrykket ”på en fremtrædende måde” som et
krav om en specifik skriftstørrelse og placering.
i annoncen i forhold 1 er standardoplysningerne angivet med samme skriftstørrelse som de
øvrige oplysninger nederst i annoncen. den hvide skrift kan tydeligt læses mod den røde bag-
grund, og reklamen indeholder ikke forstyrrende elementer, der fjerner fokus fra teksten.
samtidig er første del af det repræsentative eksempel, som angiver den månedlige ydelse ”995
kr./md.”, markeret med fed skrifttype, hvilket dels gør forbrugeren opmærksom på, at disse
standardoplysninger netop hænger sammen med oplysningen ”995 kr./md.”, der også er angi-
vet højere oppe i annoncen, dels bidrager til oplevelsen af, at det repræsentative eksempel er
adskilt fra de øvrige oplysninger nederst i annoncen. en almindelig gennemsnitsforbruger vil
derfor ikke overse standardoplysningerne, blot fordi de er placeret nederst i annoncen under
en hvid streg. det bestrides, at den hvide streg medvirker til, at oplysningerne ikke er givet på
en fremtrædende måde. det er uden betydning, at standardoplysningerne står med en mindre
skriftstørrelse end den oplysning, som udløser pligten til at give standardoplysningerne, da
markedsføringslovens § 18 ikke stiller et specifikt krav om skriftstørrelse. anklagemyndighe-
den har ikke ført bevis for, at standardoplysningerne ikke er givet på en fremtrædende måde,
så markedsføringen kan forventes væsentligt at forvride gennemsnitsforbrugerens transakti-
onsbeslutning, idet der også skal tages hensyn til mediets karakter.
toyota danmark har ikke handlet forsætligt eller udvist den tilstrækkelige grad af uagtsom-
hed til at blive dømt for overtrædelse af markedsføringslovens § 18, tidligere § 14 a. på tids-
punktet for annonceringen fandtes ingen fortolkningsbidrag, som kunne sætte toyota dan-
mark i stand til at forstå, at der ved annonceringen blev begået strafbart forhold, sådan som
anklagemyndigheden hævder. selskabet vidste således ikke og burde heller ikke vide, at stan-
dardoplysningerne efter § 14 a, nu § 18, ikke blev givet på en fremtrædende måde. dette be-
styrkes af, at en hel branche i den omhandlede periode markedsførte sig på tilsvarende vis.
hvis der skal udmåles en bøde, bør der tages højde for forbrugerombudsmandens tidligere
praksis for overtrædelse af § 9 i prisoplysningsbekendtgørelsen, hvorefter udgangspunktet var
en bøde på 25.000 kr. hvis højesteret måtte finde, at bøden skal udmåles ud fra markedsfø-
ringsudgifterne, er der ikke grundlag for at udmåle bøden til det dobbelte heraf, da der ikke er
rejst tiltale for vildledende markedsføring. der foreligger formildende omstændigheder, som
                                                 - 5 -
bør føre til strafbortfald, jf. straffelovens § 83, eller i hvert fald en nedsættelse af bøden, jf.
straffelovens § 82, nr. 4. det gav på annonceringstidspunktet anledning til tvivl, hvordan
markedsføringslovens § 18 skulle forstås, hvilket ikke alene var opfattelsen hos kreditudby-
derne, men også hos lovgiver og forbrugerombudsmanden. hertil kommer, at der i den fore-
liggende sag ikke er tale om en grov eller gentagen overtrædelse af markedsføringsloven, at
der ikke er indgivet klager over annoncerne, og at annoncerne blev fjernet straks efter modta-
gelsen af forbrugerombudsmandens høringsbreve. der foreligger ingen skærpende omstæn-
digheder.
anklagemyndigheden har anført navnlig, at toyota danmark har overtrådt den dagældende
markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1, nu § 18, stk. 2, jf. stk. 1, ved at have reklameret
for bilsalg på kredit uden at oplyse de lovpligtige standardoplysninger ”på en fremtrædende
måde”.
udtrykket ”fremtrædende” må ud fra en ordlydsfortolkning betyde iøjnefaldende eller frem-
stående – altså noget der skiller sig ud fra tekstmængden. denne forståelse af ordet er i over-
ensstemmelse med formålet med bestemmelsen i forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2,
som er at skabe gennemsigtighed på kreditmarkedet, så forbrugerne nemmere kan overveje
betingelserne og omkostningerne ved et lån. forbrugerne skal sættes i stand til at træffe be-
slutning på et kvalificeret og oplyst grundlag. spørgsmålet, om standardoplysningerne er gi-
vet på en fremtrædende måde, skal vurderes ud fra fremtoningen af de oplysninger om kredit-
ten, som udløser oplysningspligten, og ud fra anden tekst i den konkrete annonce. der kan
herved henvises til kommissionens ikke-bindende guidelines om forbrugerkreditdirektivet,
hvorefter standardoplysningerne skal skille sig ud (være iøjnefaldende) og ikke må være an-
givet med tekst, der er for lille eller for svær at læse i forhold til anden tekst i markedsførin-
gen.
det er ikke korrekt, som anført af toyota danmark, at de autentiske sprogversioner af forbru-
gerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2 – sprogligt eller i forhold til artikel 4’s formål – giver an-
ledning til fortolkningstvivl vedrørende kravet om, at standardoplysningerne skal oplyses på
en fremtrædende måde. i den engelske, franske og tyske sprogversion (de såkaldte ”procedu-
ral languages”) benyttes ordene ”prominent”, ”visible” og ”auffallender”, som kan oversættes
til ”fremtrædende” eller ”iøjnefaldende”. de tre sprogversioner betyder således alle, at stan-
                                             - 6 -
dardoplysningerne skal være fremhævet eller synliggjort for modtageren, hvilket svarer til den
danske sprogversions udtryk ”på en fremtrædende måde”. denne forståelse af direktivet un-
derstøttes af de førnævnte guidelines fra kommissionen og af direktivets præambeltekst, jf.
navnlig betragtning 4 og 18.
direktivet om urimelig handelspraksis skal ikke, som anført af toyota danmark, tillægges
betydning ved fortolkningen af markedsføringslovens § 18, tidligere § 14 a. markedsførings-
lovens § 18 indeholder – i modsætning til samme lovs § 6, stk. 5 – ikke en bestemmelse om,
at der ved vurderingen af, om bestemmelsen er overtrådt, skal tages hensyn til, om den er-
hvervsdrivende anvender et medie, som kun giver begrænset plads eller tid til at formidle op-
lysninger, og hvilke foranstaltninger den erhvervsdrivende i givet fald har truffet for at gøre
oplysningerne tilgængelige på anden måde. begrebet ”en gennemsnitsforbruger” er anvendt i
markedsføringslovens § 8, hvorefter det er en betingelse for at have handlet i strid med §§ 4-
7, at den pågældende handelspraksis væsentligt forvrider eller vil kunne forventes at forvride
den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren. § 8, der gennemfører dele af direktivet
om urimelig handelspraksis, indeholder ikke en henvisning til lovens § 18. hertil kommer, at
det udtrykkeligt fremgår af forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 4, at artiklen ikke berører
direktivet om urimelig handelspraksis. direktivet om urimelig handelspraksis fungerer som et
sikkerhedsnet, der udfylder de tomrum, der ikke reguleres af andre sektorspecifikke eu-
regler, herunder forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2.
hvis højesteret finder, at direktivet om urimelig handelspraksis skal tillægges betydning ved
fortolkningen af markedsføringslovens § 18, tidligere § 14 a, ændrer det ikke ved, at toyota
danmark i forhold 1 med rette er blevet domfældt for overtrædelse af markedsføringsloven,
idet standardoplysningerne ikke var givet på en fremtrædende måde i forhold til annoncens
øvrige tekst.
af de anførte grunde er der ikke anledning til præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen.
i den konkrete annonce er standardoplysningerne hverken angivet på en fremtrædende eller
iøjnefaldende måde, og de skiller sig ikke ud i annoncen. i annoncens overskrift stod der såle-
des ”995 kr./md.” med stor hvid tekst på rød baggrund, mens standardoplysningerne blev
                                                - 7 -
vist med annoncens mindste skriftstørrelse nederst på siden efter en afslutningslinje og efter
oplysningerne om bilens brændstofforbrug samt co2-udslip.
ved bødefastsættelsen skal der bl.a. lægges vægt på den ved overtrædelsen opnåede eller til-
sigtede fortjeneste, jf. straffelovens § 51, stk. 3. det fremgår af forarbejderne til markedsfø-
ringsloven, at der ved førstegangsovertrædelser kan tages udgangspunkt i det dobbelte af
markedsføringsomkostningerne, hvis anklagemyndigheden ikke kan føre bevis for den opnåe-
de eller tilsigtede fortjeneste. det fremgår endvidere af forarbejderne, at bevidste, grove eller
gentagne overtrædelser af markedsføringsloven bør straffes med bøder, der har en sådan stør-
relse, at de har en reel præventiv effekt. retsfølgerne af overtrædelse af markedsføringsloven
er ikke blevet strengere med den gældende markedsføringslov end efter den lovgivning, som
gjaldt på gerningstidspunkterne.
der foreligger en overtrædelse af markedsføringslovens § 18, stk. 2 (og den tidligere § 14 a,
stk. 2), hvis ikke alle standardoplysninger er givet på den foreskrevne måde. det må udløse en
bøde efter de kriterier, som lovgiver har tilkendegivet i lovforarbejderne, medmindre der fore-
ligger formildende omstændigheder. det forhold, at standardoplysningerne i denne sag er op-
lyst kort og klart eller ”læsbart”, udgør ikke en formildende omstændighed, der kan føre til en
nedsættelse af bødestraffen for overtrædelse af pligten til at give standardoplysningerne på en
fremtrædende måde. ved bødeudmålingen skal der derfor tages udgangspunkt i det dobbelte
af markedsføringsomkostningerne på ca. 95.000 kr., da anklagemyndigheden ikke kan føre
bevis for den opnåede eller tilsigtede fortjeneste. straffen skal have en præventiv effekt, da
toyota danmarks overtrædelser af markedsføringsloven var bevidste og grove. overtrædel-
serne blev begået forsætligt, allerede fordi annoncernes opsætning følger af bevidste handlin-
ger. hertil kommer, at der, uagtet den korte markedsføringsperiode, var tale om en meget stor
eksponering af såvel avisannoncen som internetannoncen. der skal endvidere ved bødefast-
sættelsen tages hensyn til, at toyota danmark i 2015/2016 havde en nettoomsætning på ca. 2
mia. kr. og et årsresultat på 103 mio. kr.
supplerende sagsfremstilling
toyota danmark havde den 23. og 30. januar 2015 samt den 6. og 13. marts 2015 indrykket
den i forhold 1 omhandlede annonce for finansieret køb af toyota aygo x-play air i me-
troxpress. der var tale om en helsidesannonce i målene 21 x 28 cm.
 - 8 -                                                  - 9 -
retsgrundlag
”på fremtrædende måde”
kravet om angivelse af standardoplysninger i forbindelse med markedsføring af forbruger-
kreditaftaler blev indført i markedsføringslovens § 14 a ved lov nr. 535 af 26. maj 2010 om
ændring af lov om kreditaftaler og lov om markedsføring. i bestemmelsens stk. 1 og 2 hedder
det:
      ”§ 14 a. enhver markedsføring af kreditaftaler, der angiver en rentesats eller talstørrel-
      ser vedrørende omkostningerne i forbindelse med forbrugerkredit, skal indeholde de
      standardoplysninger, der følger af stk. 2.
      stk. 2. standardoplysningerne i henhold til stk. 1 skal klart, tydeligt og på en fremtræ-
      dende måde ved hjælp af et repræsentativt eksempel angive:
  1) debitorrenten, fast eller variabel eller begge, tillige med oplysninger om omkostninger,
      der indgår i forbrugerens samlede omkostninger i forbindelse med kreditten.
  2) det samlede kreditbeløb.
  3) de årlige omkostninger i procent, som beregnet efter lov om kreditaftaler.
  4) kreditaftalens løbetid.
  5) ved kredit i form af henstand med betalingen for en specifik vare eller tjenesteydelse,
      kontantprisen og en eventuel forudbetaling.
  6) det samlede beløb, som skal betales af forbrugeren, og raternes størrelse.”
af de almindelige bemærkninger til lovforslaget (folketingstidende 2009-10, tillæg a, lov-
forslag nr. l 91, s. 23 f.) fremgår bl.a.:
      ”2.3. standardoplysning ved reklame
      …
      forbrugerkreditdirektivets artikel 4 fastsætter en række krav til indholdet af reklamer
      for kreditaftaler.
      efter artikel 4, stk. 1, 1. pkt., skal reklame for kreditaftaler, der angiver en rentesats eller
      talstørrelser vedrørende omkostningerne, også angive en række standardoplysninger, jf.
      artikel 4, stk. 2. bestemmelsen skal beskytte forbrugeren mod vildledende markedsfø-
      ring.
      …
      reglerne i artikel 4 supplerer europa-parlamentets og rådets direktiv 2005/29/ef af 11.
      maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre
      marked og om ændring af rådets direktiv 84/450/eøf og europa-parlamentets og rå-
      dets direktiv 97/7/ef, 98/27/ef og 2002/65/ef og europa-parlamentets og rådets for-
                                                - 10 -
       ordning (ef) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis), der også omfatter
       reklame for kreditaftaler, jf. artikel 4, stk. 4. direktivet om urimelig handelspraksis er
       gennemført i markedsføringsloven.”
af de specielle bemærkninger til § 14 a i lovforslaget (folketingstidende 2009-10, tillæg a,
lovforslag nr. l 91, s. 61) fremgår bl.a.:
       ”stk. 2 indebærer, at oplysninger skal angives klart, tydeligt og på en fremtrædende måde
       ved hjælp af et repræsentativt eksempel. stk. 2 angiver endvidere hvilke oplysninger, der
       skal nævnes i reklamer for kreditaftaler, og svarer til forbrugerkreditdirektivets artikel 4,
       stk. 2.”
ved lov nr. 426 af 3. maj 2017 om markedsføring blev § 14 a ændret til den nugældende § 18,
der i stk. 1 og 2 indeholder følgende bestemmelser:
       ”§ 18. enhver markedsføring af kreditaftaler over for forbrugere, som ikke er omfattet
       af § 19, og som oplyser en rentesats eller talstørrelser vedrørende omkostningerne i for-
       bindelse med forbrugerkredit, skal indeholde følgende standardoplysninger:
       1. debitorrenten, herunder om den er fast eller variabel eller begge, og oplysninger om
            omkostninger, der indgår i forbrugerens samlede omkostninger i forbindelse med
            kreditten.
       2. det samlede kreditbeløb.
       3. de årlige omkostninger i procent (åop) som beregnet efter lov om kreditaftaler.
       4. kreditaftalens løbetid.
       5. kontantprisen og størrelsen af en eventuel forudbetaling ved kredit i form af hen-
            stand med betalingen for en specifik vare eller tjenesteydelse.
       6. det samlede beløb, som skal betales af forbrugeren, og ydelsernes størrelse.
       stk. 2. standardoplysningerne, jf. stk. 1, skal oplyses klart, kort og på en fremtrædende
       måde ved hjælp af et repræsentativt eksempel.”
af de specielle bemærkninger til § 18 i lovforslaget (folketingstidende 2016-17, tillæg a,
lovforslag nr. l 40, s. 69 f.) fremgår bl.a.:
       ”bestemmelsen gennemfører artikel 4 og artikel 21, litra a, i forbrugerkreditdirektivet.
       bestemmelsens formål er at skabe større gennemsigtighed på kreditmarkedet, så forbru-
       gerne nemmere kan overveje betingelserne og omkostningerne vedrørende kreditten og
       deres forpligtelser. formålet med bestemmelsen er således at sætte forbrugerne i stand
       til at træffe beslutning på et kvalificeret og oplyst grundlag. dette sker bl.a. ved, at
                                              - 11 -
      sammenligneligheden mellem forskellige kredittilbud øges, idet væsentlige oplysninger
      om kreditaftalen skal gives på en standardiseret måde.
      …
      bestemmelserne i de foreslåede §§ 4-7 i lovens kapitel 2 om handelspraksis over for
      forbrugerne finder også anvendelse ved markedsføring af kreditaftaler. det betyder, at
      både oplysningspligten i § 18 og kravene i §§ 4-7 skal overholdes ved markedsføring af
      kreditaftaler, der oplyser en rentesats eller talstørrelser vedrørende omkostningerne.
      …
      det foreslås i stk. 2, at oplysningerne skal oplyses klart, kort og på en fremtrædende
      måde ved hjælp af et repræsentativt eksempel.
      det afhænger af en konkret helhedsvurdering, om standardoplysningerne står på en
      fremtrædende måde. dog må standardoplysningerne f.eks. ikke være skjult i markedsfø-
      ringen eller være præsenteret på en uklar, uforståelig eller dobbelttydig måde.”
både den tidligere § 14 a og den nugældende § 18 i markedsføringsloven har til formål at
gennemføre artikel 4, stk. 2, i europa-parlamentets og rådets direktiv 2008/48/ef af 23. april
2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af rådets direktiv 87/102/eøf (forbruger-
kreditdirektivet). af dette direktivs præambel og artikel 4 fremgår bl.a.:
      ”(8) det er vigtigt, at markedet bør yde en sådan grad af forbrugerbeskyttelse, at forbru-
      gerne har tillid til det. derved bør det være muligt for den frie bevægelighed for kredit-
      tilbud at udfolde sig under optimale forhold for både dem, der tilbyder kredit, og dem,
      der ønsker kredit, under behørig hensyntagen til de forhold, der gør sig gældende i de
      enkelte medlemsstater.
      (18) forbrugerne bør beskyttes mod urimelig eller vildledende praksis, navnlig med
      hensyn til kreditgiverens afgivelse af oplysninger, i tråd med europa-parlamentets og
      rådets direktiv 2005/29/ef af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelsprak-
      sis over for forbrugerne på det indre marked (direktivet om urimelig handelspraksis).
      nærværende direktiv bør dog indeholde specifikke bestemmelser om reklame for kre-
      ditaftaler og om visse standardoplysninger, som forbrugerne bør gives for navnlig at
      kunne sammenligne forskellige tilbud. sådanne oplysninger bør gives koncist, klart og
      på en fremtrædende måde i form af et repræsentativt eksempel.
      …
      artikel 4
      indhold af standardoplysninger ved reklame
      1. enhver reklame for kreditaftaler, der angiver en rentesats eller talstørrelser vedrøren-
      de omkostningerne i forbindelse med forbrugerkreditten, skal indeholde standardoplys-
      ninger i overensstemmelse med denne artikel.
      …
                                               - 12 -
       2. standardoplysningerne skal klart, koncist og på en fremtrædende måde ved hjælp af
       et repræsentativt eksempel angive følgende:
       …
       3. …
       4. denne artikel berører ikke direktiv 2005/29/ef.”
i kommissionens guidelines on the application of directive 2008/48/ec (consumer credit
directive) in relation to costs and the annual percentage rate of charge (fra den 8. maj 2012)
er bl.a. anført:
       ”1. introduction
       the aim of the directive on credit agreements for consumers (ccd) is to facilitate the
       emergence of a well functioning internal market in consumer credit. this market should
       also offer a sufficient degree of consumer protection to ensure consumer confidence.
       …
       with regard to the information provided to the consumer, it should be noted that the di-
       rective on unfair commercial practices (the “ucpd”), provides for general safeguards
       which complement the ccd information requirements.
       …
       where there is a conflict between the provisions of the ucpd and other eu rules, such
       as the ccd, it follows from the lex specialis principle in article 3(4) of the ucpd that
       the more specific rules, and in this case the rules included in the ccd, prevail. in the
       ccd, reference to the relationship between the ucpd and the ccd with regard to the
       information requirements at the advertising stage is made in article 4(4) and recital 18,
       which confirms the lex specialis principle.
       in the areas and/or for aspects not covered by the ccd, the ucpd applies and com-
       pletes the framework by filling in the gaps.
       …
       2.6. credit information prior to the conclusion of the credit agreement
       chapter ii of the ccd sets out the requirements regarding the information to be provid-
       ed to the consumer prior to the conclusion of the credit agreement. the chapter covers
       both the requirements with regard to information at the advertising stage (article 4) and
       at the pre-contractual stage (articles 5-7). the aim is to provide the consumer with the
       information needed to compare different offers and to make an informed decision as to
       whether or not to enter into the credit agreement.
       …
       as regards the presentation of information provided to the consumer, the ccd sets out
                                              - 13 -
      certain requirements:
  •   in advertising, the standard information in article 4(2), illustrated by means of a
      representative example, should be presented in a clear, concise and prominent way. if
      the standard information is clear, it should not be difficult to find, nor should it be hid-
      den among other information. it should describe the offer concisely, in other words, not
      by lengthy or rambling descriptions. furthermore, it should be prominent, i.e. in text
      which is not too small or too difficult to read relative to other text in the advertisement.
      in particular, the standard information, including information on the representative ex-
      ample, should stand out in the advertising. it should also show clearly that the example
      is representative, allowing no risk of confusion with other information in the advertise-
      ment.
      …
      article 4 is without prejudice to the ucpd. this means that in addition to the infor-
      mation requirements mentioned in article 4 of the ccd, all advertising materials should
      contain any material information that the consumer needs in order to be able to make an
      informed choice, as required by articles 6 and 7 of the ucpd concerning misleading
      actions and omissions, provided that this would not contradict the ccd.”
af europa-parlamentets og rådets direktiv 2005/29/ef af 11. maj 2005 om virksomheders
urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af rådets
direktiv 84/450/eøf og europa-parlamentets og rådets direktiv 97/7/ef, 98/27/ef og
2002/65/ef og europa-parlamentets og rådets forordning (ef) nr. 2006/2004 (ucp-
direktivet) fremgår af præamblen og artikel 3 og 7 bl.a.:
      ”(10) … direktivet finder således kun anvendelse, hvis der ikke er specifikke fælles-
      skabsbestemmelser om særlige aspekter af urimelig handelspraksis som f.eks. oplys-
      ningskrav og bestemmelser om, hvordan oplysningerne skal præsenteres over for for-
      brugeren. …
      …
      (18) alle forbrugere bør beskyttes imod urimelig handelspraksis; domstolen har imid-
      lertid efter iværksættelsen af direktiv 84/450/eøf i forbindelse med retsafgørelser i sa-
      ger om reklame fundet det nødvendigt at undersøge virkningen på en tænkt, typisk for-
      bruger. i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og for at den beskyttelse,
      der ligger i det, rent faktisk kan fungere, anvender dette direktiv som benchmark en un-
      der hensyntagen til sociale, kulturelle og sproglige forhold almindeligt oplyst, rimeligt
      opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, således som denne fortolkes af
      domstolen, men sørger for at forebygge udnyttelse af forbrugere, hvis karaktertræk gør
      dem særligt sårbare over for urimelig handelspraksis. …
      artikel 3
      anvendelsesområde
      …
                                                - 14 -
       4. i tilfælde af uoverensstemmelse mellem dette direktivs bestemmelser og andre fæl-
       lesskabsbestemmelser om særlige aspekter af urimelig handelspraksis, vil sidstnævnte
       gælde for de pågældende særlige aspekter.
       …
       artikel 7
       vildledende udeladelser
       1. en handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng,
       idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunika-
       tionsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov
       for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og
       derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til
       at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.
       2. det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende, skjuler
       eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væ-
       sentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller
       undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis
       den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse til-
       fælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til
       at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.
       3. når det medie, der anvendes til at formidle denne handelspraksis, indebærer be-
       grænsninger i rum eller tid, skal der tages hensyn til disse begrænsninger og til foran-
       staltninger, som den erhvervsdrivende har truffet for at gøre oplysningerne tilgængelige
       for forbrugerne på anden måde, når det afgøres, om oplysninger er blevet udeladt.”
straf
overtrædelse af den nugældende markedsføringslovs § 18 er strafsanktioneret i lovens § 37,
stk. 3, som har følgende ordlyd:
       ”§ 37. …
       stk. 3. overtrædelse af bestemmelserne i § 5, stk. 1, § 6, stk. 1, 3 og 4, §§ 7 og 9-11, §
       14, stk. 1, § 15, § 16, stk. 3, § 18 og § 19, § 20, stk. 1, og § 21 og forsætlig overtrædelse
       af § 22 straffes med bøde, medmindre højere straf er forskyldt efter anden lovgivning.”
af de specielle bemærkninger til § 37 i lovforslaget (folketingstidende 2016-17, tillæg a,
lovforslag nr. l 40, s. 91 f.) fremgår bl.a.:
       ”den foreslåede bestemmelse er derudover en videreførelse af den gældende markeds-
       føringslovs § 30. bestemmelsen fastslår, hvilke bestemmelser i markedsføringsloven,
       der er strafbelagte og med hvilken strafferamme.
                                               - 15 -
      …
      i forbindelse med strafudmålingen skal der lægges vægt på overtrædelsens grovhed,
      omfang og den tilsigtede økonomiske gevinst.
      overtrædelser, der er enten grove, bevidste eller gentagne, bør straffes med bøder, der
      har en sådan størrelse, at de har en reel præventiv effekt.
      ved fastsættelsen af bøder i henhold til denne lov kan der tages hensyn til en række for-
      skellige faktorer, herunder den tilsigtede eller opnåede fortjeneste. i forhold til den for-
      tjeneste, der må antages at være indvundet eller tilsigtet ved overtrædelsen, har det dog i
      praksis vist sig, at det som regel er umuligt at føre noget bevis herfor. det skyldes, at
      bedømmelsen af den faktiske økonomiske effekt af et markedsføringstiltag i alminde-
      lighed er særdeles usikker.
      et andet parameter, der tidligere har været taget hensyn til i forbindelse med fastsættelse
      af bødens størrelse, er markedsomkostningerne. baggrunden for at anvende markedsfø-
      ringsomkostningerne i bødefastsættelsen var en formodning om en direkte sammen-
      hæng mellem den markedsføringsmæssige effekt og markedsføringsomkostningerne.
      tidligere kunne bøder derfor udmåles til det dobbelte af markedsføringsomkostningerne
      i førstegangstilfælde.
      på grund af de senere års praksis og den stigende markedsføring via internettet, hvor
      markedsføringsomkostningerne sammenlignet med f.eks. trykte medier eller tv-
      reklamer kan være meget begrænsede, er kriteriet om markedsføringsomkostningerne
      ikke længere altid tidssvarende. da en videreførelse af kriteriet om markedsføringsom-
      kostningerne vil indebære en risiko for skævvridning af bødeudmålingen afhængig af
      det valgte medie, bør markedsføringsomkostningerne derfor ikke længere indgå som et
      selvstændigt kriterie for bødeudmålingen. kriteriet bør derimod kun indgå som delele-
      ment, hvor dette måtte være relevant i forhold til den konkrete sag, hvor der er en for-
      modning for, at de anvendte markedsføringsomkostninger er en indikation for den til-
      sigtede økonomiske gevinst. det vil f.eks. være tilfældet i sager, hvor omkostningerne
      til markedsføringen er betydelige. i førstegangstilfælde kan der således i disse tilfælde
      tages udgangspunkt i det dobbelte af markedsomkostningerne.”
overtrædelse af den dagældende markedsføringslovs § 14 a var strafsanktioneret i markedsfø-
ringslovens § 30, stk. 3, som havde følgende ordlyd:
      ”§ 30.
      …
      stk. 3. overtrædelse af bestemmelserne i § 3, stk. 1 og 2, §§ 4-6, § 8, stk. 2 og 3, § 9, §
      12 a, stk. 1 og 2, § 13, stk. 1-4, § 14, § 14 a, § 15, stk. 3, § 16, stk. 1-4, og forsætlig
      overtrædelse af § 18 straffes med bøde, medmindre højere straf er forskyldt efter anden
      lovgivning. …”
                                                - 16 -
af det lovforslag, hvorved henvisningen til § 14 a blev indsat i den dagældende § 30, stk. 3,
fremgår bl.a. (folketingstidende 2009-10, tillæg a, lovforslag nr. l 91, s. 62):
       ”den foreslåede ændring af § 30, stk. [3], medfører, at den gældende strafbestemmelse i
       markedsføringsloven udvides til også at omfatte overtrædelser af § 14 a. dette medfø-
       rer, at overtrædelser af § 14 a på samme måde som overtrædelser af § 14 kan straffes
       med bøde.”
i bemærkningerne til det lovforslag, som førte til indsættelsen af § 30, stk. 3, i markedsfø-
ringsloven ved lov nr. 1389 af 21. december 2005, hedder det bl.a. (folketingstidende 2005-
06, tillæg a, lovforslag nr. l 13, s. 713 f.):
       ”bestemmelsen svarer stort set til den gældende markedsføringslovs § 22 og prismærk-
       ningslovens § 12, idet der dog er foretaget diverse konsekvensrettelser som følge af op-
       hævelsen af den gældende lovs specialforbud, overførslen af prismærkningslovens be-
       stemmelser samt ændringer i lovens paragrafnumre.
       …
       hvad angår strafniveauet for overtrædelser af markedsføringsloven har folketinget i
       forbindelse med behandlingen af tidligere lovforslag til markedsføringsloven, herunder
       l 211 fremsat den 2. marts 1994, tilsluttet sig, at bevidste, grove eller gentagne over-
       trædelser af markedsføringsloven bør straffes med bøder, der har en sådan størrelse, at
       de har en reel præventiv effekt.
       …
       forbrugerombudsmanden har til markedsføringsudvalgets betænkning udarbejdet en re-
       degørelse for udviklingen i bødeniveauet for overtrædelser af markedsføringsloven. det
       fremgår heraf, at der inden for de sidste år er blevet idømt ganske betydelige bøder for
       overtrædelser af markedsføringslovens vildledningsforbud. der er i forbindelse med
       udmålingen af disse bøder blevet lagt vægt på overtrædelsernes grovhed, omfang og den
       tilsigtede økonomiske gevinst. disse forhold bør fortsat spille en stor rolle ved fastsæt-
       telsen af en bødes størrelse.
       …
       som det fremgår af ovenstående er der normalt, at der ved udmåling af bøder skal tages
       hensyn til den indvundne eller tilsigtede fortjeneste, men at det i praksis ikke altid har
       vist sig muligt at føre bevis herfor, hvorfor der i stedet lægges vægt på markedsførings-
       omkostningerne ved udmålingen af bøden.
       …
       da der ikke har været ført mange sager vedrørende markedsføringslovens andre strafbe-
       lagte bestemmelser, er det ikke muligt at vurdere, om udviklingen i bødeniveauet for
       overtrædelser af vildledningsforbudet, også er slået igennem på andre områder, men det
       forudsættes, at dette vil være tilfældet.
                                               - 17 -
     det forventes således, at den skærpelse af bødeniveauet, som den seneste praksis fra sø-
     og handelsretten og højesteret er udtryk for, også vil slå igennem, når sager fremover
     behandles i byretterne eller afgøres ved bødeforlæg.”
forud for indførelsen af markedsføringslovens § 30 fandtes straffehjemlen i markedsførings-
lovens § 22, jf. lov nr. 428 af 1. juni 1994. af bemærkningerne til lovforslaget fremgår bl.a.
(folketingstidende 1993-94, tillæg a, lovforslag nr. l 211, sp. 7277 f.):
     ”forbrugerombudsmanden har især lagt vægt på at få fastlagt en ensartet og skærpet
     praksis for overtrædelse af lovens almindelige vildledningsforbud og bestemmelserne
     om tilgift og konkurrencer. det har vist sig, at det som regel er umuligt at føre noget be-
     vis for den indvundne eller tilsigtede fortjeneste ved en overtrædelse. dette skyldes, at
     bedømmelsen af den faktiske økonomiske effekt af et markedsføringstiltag i alminde-
     lighed er særdeles usikker. forbrugerombudsmanden har derfor i stedet taget udgangs-
     punkt i størrelsen af markedsføringsomkostningerne og ved tilgift og præmiekonkurren-
     cer størrelsen af tilgiftens eller præmiens værdi for forbrugeren, idet der er en formod-
     ning for, at den markedsføringsmæssige effekt har en direkte sammenhæng med disse
     værdier. det er normalt forholdsvis enkelt at føre et bevis for størrelsen heraf.
     i sager om overtrædelse af lovens § 2 har forbrugerombudsmanden, når der ikke kunne
     skønnes over størrelsen af den tilsigtede fortjeneste, gjort gældende, at bøden bør svare
     til de anvendte markedsføringsomkostninger, når overtrædelsen udgør et af hovedele-
     menterne i det samlede reklamefremstød. sø- og handelsretten har i en række sager
     fulgt dette synspunkt.
     i sager om overtrædelse af § 6 er det forbrugerombudsmandens synspunkt, at strafud-
     målingen skal svare til størrelsen af udgifterne til reklamering med ulovlig tilgift med
     tillæg af værdien af den ydede tilgift. tendensen i praksis er, at der ikke tages hensyn til
     værdien af den ydede tilgift, ligesom der i en sag, ufr 1993.631 sh, med en betydelig
     reklameudgift (750.000 kr.) kun blev idømt en bøde på 125.000 kr. til trods for, at der
     tillige var tale om gentagelse.
     i sager, hvor lotteriforbudet har været overtrådt til trods for en advarsel fra forbruger-
     ombudsmanden, har forbrugerombudsmanden nedlagt påstande om bøder, der svarer til
     tre gange præmiens værdi, regnet som værdien for forbrugeren. sø- og handelsretten
     har fulgt synspunktet om et fast forhold mellem præmie og bøde, men har lagt niveauet
     på 5/3 af præmiens værdi. dette bødeniveau har efter forbrugerombudsmandens opfat-
     telse ikke en tilstrækkelig præventiv effekt.
     …
     det er derfor fortsat hensigten at søge strafniveauet skærpet, navnlig hvor overtrædel-
     sen, bedømt efter markedsføringsindsatsens økonomiske størrelse, er af betydelig om-
     fang. en sådan skærpelse bør dels være, at der også ved omfattende overtrædelser an-
     vendes samme forhold mellem markedsføringens økonomiske omfang og bødens stør-
     relse, som ved mindre overtrædelser, dels at strafudmålingen generelt skærpes, således
     at der ved førstegangsovertrædelser af § 2 gives bøder på det dobbelte af markedsfø-
                                                - 18 -
       ringsudgiften, og at der ved overtrædelser af specialforbudene sker en tilsvarende skær-
       pelse.
       såfremt det kan sandsynliggøres, at en større fortjeneste har været tilstræbt, bør der ta-
       ges hensyn hertil.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om toyota danmark a/s ved den skete annoncering i forhold 1 har opfyldt
markedsføringslovens krav om, at de lovpligtige standardkreditoplysninger skal angives ”på
en fremtrædende måde”. der er derudover spørgsmål om straffastsættelse.
ved landsrettens dom er toyota danmark i forhold 1 fundet skyldig i overtrædelse af den
dagældende markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1, nu § 18, stk. 2, jf. stk. 1, ved i en an-
nonce for finansieret køb af toyota aygo x-play air, som blev bragt i metroxpress den 23.
og 30. januar 2015 og den 6. og 13. marts 2015, at have markedsført kreditaftaler med angi-
velse af talstørrelser vedrørende omkostningerne ved forbrugerkredit uden at angive de lov-
pligtige standardoplysninger på en fremtrædende måde, idet der i annoncens overskrift med
stor hvid tekst på rød baggrund stod ”995 kr./md.”, mens de lovpligtige standardoplysnin-
ger blev vist med annoncens mindste skriftstørrelse nederst på siden efter en afslutningslinje
og efter oplysningerne om bilens brændstofforbrug og co2-udslip.
toyota danmark har i forhold 2 erkendt sig skyldig i overtrædelse af samme bestemmelser
ved fra den 23. januar til den 4. juni 2015 i en annonce i google adwords på internettet at
have markedsført kreditaftaler med angivelse af en rentesats vedrørende omkostningerne ved
forbrugerkredit uden at oplyse de lovpligtige standardoplysninger på en fremtrædende måde.
udtrykket ”på en fremtrædende måde”
af den dagældende markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1, fremgik, at enhver markedsfø-
ring af kreditaftaler, der angiver en rentesats eller talstørrelser vedrørende omkostningerne i
forbindelse med forbrugerkredit, skal indeholde en række standardoplysninger, der bl.a. skal
angives ”på en fremtrædende måde”. dette krav følger i dag af markedsføringslovens § 18,
stk. 2, jf. stk. 1, der ligesom den tidligere § 14 a, stk. 1 og 2, gennemfører artikel 4, stk. 2, i
direktivet om forbrugerkreditaftaler (2008/48/ef).
                                                 - 19 -
artikel 4, stk. 2, tilsigter at skabe større gennemsigtighed på kreditmarkedet, så forbrugerne
nemmere kan overveje betingelserne og omkostningerne vedrørende kreditten og deres for-
pligtelser. formålet med bestemmelsen er at sætte forbrugerne i stand til at træffe beslutning
på et kvalificeret og oplyst grundlag.
i europa-kommissionens guidelines fra maj 2012 er anført, at der i udtrykket ”på en fremtræ-
dende måde” (”in a prominent way”) ligger, at teksten med standardoplysninger ikke må være
for lille eller for svær at læse set i forhold til anden tekst i annoncen. det fremgår endvidere,
at særligt standardoplysningerne og det repræsentative eksempel skal skille sig ud (”stand
out”) i annoncen.
højesteret finder efter en naturlig sproglig forståelse og henset til formålet med forbrugerkre-
ditdirektivets artikel 4, stk. 2, at udtrykket ”på en fremtrædende måde” må forstås som anført
af kommissionen. det vil afhænge af en konkret helhedsvurdering, om standardoplysningerne
står ”på en fremtrædende måde”.
forelæggelse for eu-domstolen
efter den danske sprogversion af direktivets artikel 4, stk. 2, stilles der krav om, at standard-
oplysningerne skal angives ”på en fremtrædende måde”. når denne ordlyd sammenholdes
med de øvrige sprogversioner af artikel 4, stk. 2, og med formålet med ordningen, der som
nævnt er at skabe gennemsigtighed for forbrugerne, finder højesteret, at der ikke er en rimelig
tvivl om, at der med udtrykket ”på en fremtrædende måde” er sket en korrekt gennemførelse
af forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2.
højesteret finder endvidere – navnlig henset til udformningen af og formålet med ordningen i
forbrugerkreditdirektivets artikel 4, stk. 2 – at der ikke foreligger en rimelig tvivl om forhol-
det mellem denne bestemmelse og artikel 7 i direktivet om urimelig handelspraksis
(2005/29/ef).
der er herefter ikke anledning til at forelægge spørgsmål for eu-domstolen, således som
toyota danmark har anmodet om.
                                               - 20 -
den konkrete sag
højesteret finder ligesom landsretten, at de pligtmæssige standardkreditoplysninger i annon-
cen i forhold 1 efter en samlet vurdering af det visuelle udtryk ikke kan anses for at være an-
givet på en fremtrædende måde. højesteret har herved lagt vægt på kreditoplysningernes pla-
cering og den anvendte skriftstørrelse set i forhold til annoncens øvrige tekst.
toyota danmarks anbringende om ikke at have handlet uagtsomt er ikke omfattet af højeste-
rets prøvelsesret, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 4, mod-
sætningsvis.
herefter og da det, der i øvrigt er anført af toyota danmark, ikke kan føre til et andet resultat,
tiltræder højesteret, at selskabet i forhold 1 er fundet skyldig i overtrædelse af den dagælden-
de markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1, nu § 18, stk. 2, jf. stk. 1. som nævnt er selska-
bet endvidere skyldig i forhold 2.
det fremgår af lovforarbejderne, at der ved bødefastsættelsen skal lægges vægt på lovover-
trædelsens grovhed og omfang samt den opnåede eller tilsigtede fortjeneste.
der er i den foreliggende sag ikke ført bevis for, hvilken fortjeneste der er opnået eller tilsigtet
ved de skete lovovertrædelser i forhold 1 og 2. højesteret finder derfor, at bøden bør fastsæt-
tes under hensyntagen til de afholdte markedsføringsudgifter, idet det bemærkes, at der er tale
om betydelige udgifter (ca. 95.000 kr.)
der er ikke grundlag for at formilde straffen eller lade den bortfalde som følge af undskylde-
lig uvidenhed om retsreglerne, jf. straffelovens § 82, nr. 4, og § 83, eller som følge af andre
forhold.
tre dommere – jon stokholm, vibeke rønne og hanne schmidt – udtaler herefter:
vi finder efter en samlet vurdering, at bøden bør fastsættes til det dobbelte af markedsfø-
ringsudgifterne. vi lægger herved navnlig vægt på den betydelige udbredelse af reklamerne
og på, at der er tale om overtrædelser begået af en større erhvervsvirksomhed. vi stemmer
derfor for, at bøden fastsættes til 190.000 kr.
                                              - 21 -
dommerne thomas rørdam og kristian korfits nielsen udtaler:
landsretten har fundet toyota danmark skyldig i uagtsom overtrædelse af den dagældende
markedsføringslovs § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1, nu § 18, stk. 2, jf. stk. 1. der er således ikke tale
om, at toyota danmark er dømt for bevidst at have overtrådt reglerne. herefter og efter lov-
overtrædelsernes karakter finder vi, at bøden passende kan fastsættes til 95.000 kr. svarende
til de afholdte markedsføringsudgifter.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
konklusion
højesteret stadfæster landsrettens dom med den ændring, at bøden forhøjes til 190.000 kr.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at toyota danmark a/s skal betale en bøde
på 190.000 kr.
toyota danmark a/s skal betale sagens omkostninger for højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt torsdag den 6. marts 2014
sag 195/2012
(1. afdeling)
hk danmark som mandatar for a
(advokat peter breum)
mod
dansk tandlægeforening som mandatar for b
(advokat mette klingsten)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 19. afdeling den 19. juni 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, vibeke rønne, lars hjortnæs,
oliver talevski og jan schans christensen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
højesterets begrundelse og resultat
tvistighedsnævnet kan tilkende erstatning eller godtgørelse i anledning af en arbejdsgivers
uberettigede ophævelse af en uddannelsesaftale, jf. § 65, stk. 1, i erhvervsuddannelsesloven.
i den foreliggende sag har nævnet tilkendt a, der var omfattet af funktionærloven, og hvis
uddannelsesaftale var blevet ophævet uberettiget, minimalerstatning efter lovens § 3. a har
krævet betaling af yderligere 30.000 kr. svarende til, hvad tvistighedsnævnet tilkender elever,
der ikke er omfattet af funktionærloven, og som derfor ikke har krav på den nævnte minimal-
erstatning. spørgsmålet er, om nævnet har været berettiget til at nægte hende dette.
                                                - 2 -
før højesterets dom af 1. oktober 2008 (ufr 2009 s. 97) fik elever, hvis uddannelsesaftale
var blevet ophævet uberettiget, efter tvistighedsnævnets praksis som udgangspunkt tilkendt
30.000 kr. (50.000 kr. for voksenelever). højesteret lægger til grund, at dette beløb blev til-
kendt som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller
forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, jf. f.eks. nævnets afgø-
relse af 27. april 2009 (sag 51.2008).
for så vidt angår elever, der var omfattet af funktionærloven, tilkendte tvistighedsnævnet
ikke minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
ved højesteretsdommen af 1. oktober 2008 blev det fastslået, at en elev, der var funktionær,
og hvis uddannelsesaftale var blevet ophævet uberettiget, ikke var afskåret fra at få minimal-
erstatning efter funktionærlovens § 3. i den pågældende sag havde tvistighedsnævnet i
overensstemmelse med den nævnte praksis tilkendt eleven 30.000 kr., og det fremgik af næv-
nets kendelse, at dette beløb ikke dækkede erstatning efter funktionærlovens § 3.
efter højesteretsdommen har tvistighedsnævnet tilkendt elever, der er omfattet af funktio-
nærloven, minimalerstatning efter lovens § 3, og har fundet, at de pågældende elever ikke
tillige har krav på det nævnte beløb på 30.000 kr., som derimod fortsat tilkendes elever, der
ikke er omfattet af funktionærloven. nævnet har begrundet denne praksis med, at den erstat-
ning, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, i realiteten er identisk med og beløbsmæssigt
større end den erstatning, som eleven efter nævnets hidtidige praksis ville være blevet tilkendt
som følge af den uberettigede ophævelse af ansættelsesforholdet, jf. nævnets afgørelse af 27.
april 2009.
den minimalerstatning, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, dækker alene mistet løn-
indtægt. beløbet på 30.000 kr. dækker efter den nævnte praksis mere end mistet lønindtægt
og udgør således en kompensation, der ikke er identisk med minimalerstatningen efter § 3. en
elev, der er tilkendt erstatning efter § 3, kan derfor ikke af den grund afskæres fra at få til-
kendt yderligere kompensation, men ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet skal der efter
højesterets opfattelse tages hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning efter funktio-
nærloven.
                                              - 3 -
i den foreliggende sag finder højesteret, at a har krav på yderligere kompensation, som pas-
sende kan fastsættes til 15.000 kr.
højesteret ændrer herefter landsrettens dom, således at b skal betale 15.000 kr. til ah med
renter som påstået.
dansk tandlægeforening som mandatar for b skal i sagsomkostninger for landsret og høje-
steret betale 52.000 kr., hvoraf 50.000 kr. er til dækning af udgifter til advokat og 2.000 kr. er
til dækning af retsafgift.
                                     thi kendes for ret:
b skal til a betale 15.000 kr. med procesrente fra den 12. august 2010.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal dansk tandlægeforening som mandatar
for b betale 52.000 kr. til hk danmark som mandatar for a.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 20. marts 2018
sag 202/2017
(2. afdeling)
ankenævnet for patienterstatningen
(advokat sanne h. christensen)
mod
a
(advokat martin laursen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i horsens den 9. november 2016 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 15. juni 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul dahl jensen,
henrik waaben, kurt rasmussen og anne louise bormann.
påstande
kærende, ankenævnet for patienterstatningen, har påstået stadfæstelse af byrettens kendelse.
indkærede, a, har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
sagsfremstilling
a brækkede den 7. december 2003 sin venstre arm. på baggrund af behandlingen af bruddet
på horsens sygehus anerkendte patientforsikringen den 22. september 2004, at a var påført
en patientskade, og han blev tilkendt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, erhvervsevnetab og
varigt mén mv., senest ved afgørelse af 25. september 2007. den 4. november 2010 anmodede
a om genoptagelse, jf. erstatningsansvarslovens § 11, hvilket blev afslået af patientforsikrin-
gen ved afgørelse af 3. marts 2011, som blev stadfæstet af patientskadeankenævnet den 2.
december 2011. den 11. maj 2012 anmodede a på ny om genoptagelse. den 12. oktober
                                               - 2 -
2012 afslog patientforsikringen på ny at genoptage sagen, og den 21. august 2013 stadfæstede
patientskadeankenævnet (nu ankenævnet for patienterstatningen) patientforsikringens af-
gørelse. afgørelsen er truffet på grundlag af bl.a. en speciallægeerklæring af 25. januar 2012
og oplysninger fra en lægeundersøgelse den 15. august 2012.
a indbragte afgørelsen for retten i horsens. under retssagens forberedelse blev sagen i maj
2014 forelagt for arbejdsmarkedets erhvervssikring med henblik på en vejledende udtalelse
om as varige mén og erhvervsevnetab i anledning af den anerkendte patientskade. a blev i
2015 og 2016 opereret i underarm/håndled. den 23. august 2016 anmodede arbejdsmarkedets
erhvervssikring om en ny speciallægeerklæring fra en speciallæge i ortopædkirurgi med hen-
blik på en erklæring efter den seneste operation. ankenævnet protesterede mod indhentelsen,
og byretten afsagde den 9. november 2016 kendelse om, at sagen ikke skulle udsættes på, at a
indhentede en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring. byretten begrundede dette med, at
det er ankenævnets afgørelse af 21. august 2013, der er til prøvelse, og dermed hvorvidt der
på dette tidspunkt var grundlag for genoptagelse. byretten anførte endvidere, at det måtte
præciseres over for arbejdsmarkedets erhvervssikring, at udtalelsen må baseres på de oplys-
ninger, der forelå på tidspunktet for denne afgørelse, herunder speciallægeerklæringen af 25.
januar 2012.
byrettens afgørelse blev indbragt for vestre landsret, der ved kendelse af 15. juni 2017 tillod,
at a indhentede en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring. landsrettens præmisser citerer
fra forarbejderne til erstatningsansvarslovens § 11 og konkluderer, at bestemmelsen må for-
stås således, at der i sager om genoptagelse kan indhentes og lægges vægt på yderligere op-
lysninger til belysning af skadelidtes helbredsmæssige tilstand, selv om disse ikke forelå på
tidspunktet for den afgørelse, der er til prøvelse, hvis de vurderes af væsentlig betydning for
sagens afgørelse. da a har undergået to operationer siden ankenævnets afgørelse, fandt lands-
retten, at det ikke på forhånd kunne udelukkes, at en ny speciallægeerklæring ville bidrage til
sagens oplysning.
anbringender
ankenævnet for patienterstatningen har anført navnlig, at det er uden relevans for sagens tvist
at indhente en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring, og at denne bevisførelse derfor bør
afskæres, jf. retsplejelovens § 341. domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelse må af-
                                                - 3 -
grænses til det, som ankenævnet har eller burde have forholdt sig til ved afgørelsen, og prø-
velsen er således afgrænset til spørgsmålet om, hvorvidt der på afgørelsestidspunktet var
grundlag for at genoptage sagen i medfør af erstatningsansvarslovens § 11.
når det i forarbejderne til erstatningsansvarslovens § 11 er anført, at der med udtrykket ”sa-
gens faktiske omstændigheder ændrer sig væsentligt i forhold til dem, der blev lagt til grund
ved sagens afslutning”, tilsigtes en retstilstand, der svarer til de almindelige processuelle reg-
ler om dommes bindende virkning. dette må i en sag som denne forstås på den måde, at anke-
nævnet ved afgørelsen af, om der er anledning til at genoptage en sag, alene kan inddrage nye
oplysninger efter sagens seneste afslutning. der er ikke grundlag for at strække bemærknin-
gerne så vidt, at domstolene ved efterprøvelsen af ankenævnets afgørelse kan inddrage nye
oplysninger, som ikke kunne eller burde have foreligget, da ankenævnet traf afgørelse i gen-
optagelsessagen, og derved bryde med de almindeligt gældende principper for domstolenes
prøvelse af forvaltningens afgørelser.
ankenævnet skal ikke ensidigt og uden egentlig anmodning fra a påbegynde en sag om gen-
optagelse, blot fordi ankenævnet måtte blive bekendt med nye oplysninger vedrørende a. er-
statningsansvarslovens § 11 forudsætter da også udtrykkeligt, at genoptagelsen alene sker på
skadelidtes begæring.
ankenævnet er ikke enig i, at det eksisterende system er ”et tungt bureaukratisk system”. der-
imod synes systemet at være velfungerende og effektivt. i tilfælde, hvor der verserer en rets-
sag, er patientskademyndighederne og domstolene altid indstillet på at få behandlet sagerne så
effektivt og hurtigt som muligt, og det foregår oftest på den måde, at eventuelt sideløbende
administrative afgørelser om genoptagelse mv. samles i den verserende retssag, og forvaltnin-
gens afgørelser undergår dermed domstolens prøvelse under samme sag. derved iagttages
både lovgivningens forudsætning om en administrativ prøvelse, de almindelige principper om
domstolenes prøvelse af forvaltningens afgørelser og hensynet til en hurtig og effektiv ef-
terprøvelse af forvaltningens afgørelser.
det bestrides, at ankenævnet ved accept af formuleringen af forelæggelsesbrevet til arbejds-
markedets erhvervssikring derved også har accepteret indhentelse af en ny speciallægeerklæ-
ring. det burde dog i brevet have været præciseret, at vurderingen skulle foretages på bag-
                                              - 4 -
grund af de oplysninger, der forelå frem til den 21. august 2013. at dette ikke skete, er navn-
lig i lyset af sagens udvikling beklageligt.
a har anført navnlig, at der hverken i ordlyden af eller formålet med erstatningsansvarslovens
§ 11 er grundlag for at indlægge nogen tidsmæssig begrænsning i forhold til, hvornår i forlø-
bet de nye oplysninger fremkommer. tværtimod kræver bestemmelsen, at der er tale om nye
oplysninger, som ikke var eller kunne være fremlagt i forbindelse med den første behandling
af sagen. dermed gøres det gældende, at erstatningsansvarslovens § 11 giver hjemmel til at
inddrage alle nye oplysninger, der er fremkommet efter sagens afslutning, i forbindelse med
en genoptagelse af en erstatningssag – herunder as patientskadesag.
de relevante myndigheder har ved fremkomsten af væsentlige nye oplysninger altid mulighed
for at genoptage patientskadesagen af egen drift på forvaltningsretligt grundlag, hvor der så
kan træffes en ny afgørelse. ankenævnet kunne således have genoptaget sagen af egen drift
på baggrund af de nye oplysninger efter as operation i 2016. det forhold, at ankenævnet ikke
har genoptaget sagen, må tages som udtryk for, at de ikke har fundet grundlag for en genopta-
gelse ud fra disse nye oplysninger.
der er intet retssikkerhedsmæssigt betænkeligt ved, at domstolene i prøvelsen af sager vedrø-
rende genoptagelse også inddrager oplysninger, der er fremkommet under retssagen og der-
med efter myndighedens afgørelse. alt andet vil føre til et uholdbart tungt bureaukratisk sy-
stem, hvor a særskilt skulle have anmodet ankenævnet om genoptagelse af sagen både i 2015
og 2016, hvor han blev opereret, også selv om der allerede verserede en retssag om genopta-
gelsesspørgsmålet. hensynet til sagens materielt rigtige afgørelse taler også herfor.
ankenævnet har accepteret formuleringen af forelæggelsesbrevet til arbejdsmarkedets er-
hvervssikring og har derved også accepteret indhentelse af en ny speciallægeerklæring, som
arbejdsmarkedets erhvervssikring har fundet nødvendig for at kunne foretage den anmodede
vurdering af sagen.
                                                - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen ved retten i horsens angår prøvelse af ankenævnet for patienterstatningens afgørelse
af 21. august 2013 om afslag på at genoptage as erstatningssag, jf. erstatningsansvarslovens §
11.
spørgsmålet for højesteret er, om hovedforhandlingen i sagen skal afvente indhentelse af en
ny speciallægeerklæring, eller om en sådan erklæring – som antaget af byretten – må anses for
uden betydning for sagen, jf. retsplejelovens § 341.
efter erstatningsansvarslovens § 11 kan en afsluttet sag om godtgørelse eller erstatning gen-
optages på skadelidtes begæring, hvis sagens faktiske omstændigheder ændrer sig væsentligt i
forhold til dem, der blev lagt til grund ved sagens afslutning. der er hverken i bestemmelsen
eller dens forarbejder taget stilling til, om der ved domstolenes efterprøvelse af en forvalt-
ningsafgørelse om afslag på genoptagelse kan tages hensyn til ændringer, der er indtruffet
efter det tidspunkt, hvor forvaltningsmyndigheden afslog at genoptage sagen.
højesteret finder, at domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelse må ske på grundlag af as
forhold på tidspunktet for ankenævnets afgørelse. dette indebærer, at oplysninger, som ikke
forelå for ankenævnet, kan indgå i sagen, hvis de belyser hans forhold på tidspunktet for afgø-
relsen. oplysninger om senere ændringer i hans helbredstilstand, der eventuelt kan begrunde,
at der på et senere tidspunkt end 21. august 2013 har været grundlag for at genoptage sagen,
er derimod uden betydning for domstolenes prøvelse af afslaget på genoptagelse.
højesteret lægger til grund, at den speciallægeerklæring om as helbredsforhold ”efter seneste
operation”, som arbejdsmarkedets erhvervssikring har anmodet om, har til formål at belyse
hans helbredsforhold på nuværende tidspunkt og ikke på tidspunktet for ankenævnets afgørel-
se af 21. august 2013.
højesteret finder på den anførte baggrund, at en sådan speciallægeerklæring må antages at
være uden betydning for sagen, og at der derfor ikke er grundlag for at udsætte sagen herpå.
højesteret stadfæster herefter byrettens kendelse.
                                             - 6 -
højesteret bemærker, at det må præciseres over for arbejdsmarkedets erhvervssikring, at den
vejledende udtalelse om as méngrad og erhvervsevnetabsprocent skal afgives på grundlag af
hans forhold den 21. august 2013.
                                       thi bestemmes:
byrettens kendelse stadfæstes.
kæreafgiften tilbagebetales ankenævnet for patienterstatningen.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal a betale 10.000 kr. til ankenævnet for
patienterstatningen. beløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsi-
gelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                       højesterets kendelse
                           afsagt mandag den 30. maj 2016
sag 32/2016
havtrygd gjensidige forsikring
og
libas as
(advokat david rubin for begge)
mod
thyborøn skibs & motor a/s
(advokat michael s. wiisbye)
i tidligere instans er afsagt kendelse af vestre landsrets 14. afdeling den 21. oktober 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: niels grubbe, vibeke rønne og hanne schmidt.
påstande
kærende, havtrygd gjensidige forsikring og libas as, har nedlagt påstand om, at den af
indkærede, thyborøn skibs & motor a/s, nedlagte påstand om frifindelse over for havtrygd
gjensidige forsikring og libas as afvises.
thyborøn skibs & motor a/s har påstået stadfæstelse. såfremt højesteret tager de kærendes
påstand til følge, har indkærede anmodet om tilladelse til at anke byrettens dom af 4. marts
2015, selv om ankefristen er udløbet.
sagsfremstilling
den 24. august 2012 påsejlede skibet lykke hametner, ejet af rederiet for skibet ”lykke
hametner” ved john-anker hametner larsen, skibet libas, ejet af det norske selskab, libas
                                               - 2 -
as, og forsikret af havtrygd gjensidige forsikring. årsagen til sammenstødet var et funkti-
onssvigt i gearet i lykke hametner.
havtrygd gjensidige forsikring og libas udtog stævning mod rederiet for skibet ”lykke
hametner”, mekanord 2009 a/s (nu ejendomsselskabet sandholm 7 aps), som havde pro-
duceret gearet, og thyborøn skibs & motor a/s, der som mellemhandler havde solgt gearet
til libas og monteret det i skibet. havtrygd gjensidige forsikring og libas nedlagde påstand
om, at de tre sagsøgte solidarisk, subsidiært alternativt, skulle tilpligtes at betale erstatning for
skaderne på skibet libas.
ved retten i holstebros dom af 4. marts 2015 blev rederiet for skibet ”lykke hametner”
frifundet. mekanord 2009 og thyborøn skibs & motor blev dømt til solidarisk at betale er-
statning til havtrygd gjensidige forsikring og libas, og mekanord 2009 skulle som produ-
cent af gearet friholde thyborøn skibs & motor for ethvert ansvar. afgørelsen var begrundet
med, at mekanord havde leveret et mangelfuldt produkt, og at thyborøn skibs & motor var
leverandør af gearet og som erhvervsdrivende hæftede over for de skadelidte for producentens
ansvar for fabrikationsfejl.
ejendomsselskabet sandholm 7 aps ankede den 19. marts 2015 byrettens dom over for
havtrygd gjensidige forsikring og libas med påstand om frifindelse og over for thyborøn
skibs & motor med påstand om friholdelse for ethvert krav, som ejendomsselskabet sand-
holm 7 måtte blive dømt til at betale til havtrygd gjensidige forsikring og/eller libas.
thyborøn skibs & motor – der den 8. maj 2015 havde opfyldt byrettens dom ved betaling til
havtrygd gjensidige forsikring og libas med forbehold om tilbagebetaling, såfremt lands-
retten nåede til et andet resultat – ankede ikke byrettens dom, men gentog i sit svarskrift af 21.
maj 2015 sine påstande om friholdelse over for appellanten, ejendomsselskabet sandholm 7,
samt om frifindelse over for de medindstævnte, havtrygd gjensidige forsikring og libas.
thyborøn skibs & motor anmodede desuden om tilladelse til at anke byrettens dom, selv om
ankefristen var udløbet, såfremt landsretten afviste thyborøn skibs & motors frifindelsespå-
stand over for havtrygd gjensidige forsikring og libas.
                                              - 3 -
anbringender
havtrygd gjensidige forsikring og libas har anført bl.a., at der ikke er hjemmel til at tillade
thyborøn skibs & motor at nedlægge frifindelsespåstand over for havtrygd gjensidige for-
sikring og libas i ankesvarskriftet, når thyborøn skibs & motor ikke har anket byrettens dom
i forhold til havtrygd gjensidige forsikring og libas.
thyborøn skibs & motor har opfyldt byrettens dom over for havtrygd gjensidige forsikring
og libas og har truffet et valg om ikke at anke byrettens dom over for havtrygd gjensidige
forsikring og libas på trods af, at byrettens dom var anket af ejendomsselskabet sandholm 7
længe inden ankefristens udløb. thyborøn skibs & motor har herved valgt at løbe risikoen
for, at ejendomsselskabet sandholm 7 måtte blive frifundet under ankesagen.
såfremt det tillades thyborøn skibs & motor at nedlægge frifindelsespåstand over for
havtrygd gjensidige forsikring og libas, vil retsplejelovens regler om ankefrister, partsstatus
mv. blive tilsidesat. thyborøn skibs & motor vil i så fald blive tillagt partsstatus over for
havtrygd gjensidige forsikring og libas i en retssag, som ejendomsselskabet sandholm 7
har anlagt mod havtrygd gjensidige forsikring, libas og thyborøn skibs & motor, uden at
hverken havtrygd gjensidige forsikring og libas eller thyborøn skibs & motor har foretaget
processuelle skridt mod hinanden efter byrettens dom.
thyborøn skibs & motor har anført bl.a., at selskabet ikke havde retlig interesse i at anke
byrettens dom i forhold til havtrygd gjensidige forsikring og libas. thyborøn skibs &
motor blev ved byrettens dom frifundet for at have handlet ansvarspådragende, og deres beta-
lingsforpligtelse over for havtrygd gjensidige forsikring og libas beror efter byrettens dom
alene på det produktansvarsretlige hæftelsesansvar for ejendomsselskabet sandholm 7, som
blev dømt til at friholde thyborøn skibs & motor for denne betalingsforpligtelse.
thyborøn skibs & motor er enig med havtrygd gjensidige forsikring og libas i, at ejen-
domsselskabet sandholm 7 er ansvarlig i medfør af reglerne om produktansvar. når thyborøn
skibs & motor samtidig ikke vil bestride, at der gælder en objektiv mellemhandlerhæftelse
for thyborøn skibs & motor, såfremt ejendomsselskabet sandholm 7 ifalder produktansvar,
kunne thyborøn skibs & motor ikke anke byrettens dom i forhold til havtrygd gjensidige
                                               - 4 -
forsikring og libas, da man ikke kan indgive en ankestævning med en friholdelsespåstand
uden at have et anbringende til støtte herfor.
det er nu nødvendigt for thyborøn skibs & motor at kunne nedlægge frifindelsespåstand for
det tilfælde, at landsretten måtte nå frem til, at ejendomsselskabet sandholm 7 ikke har
handlet ansvarspådragende. i modsat fald ville thyborøn skibs & motor være pålagt en væ-
sentlig betalingsforpligtelse, selv om thyborøn skibs & motor ikke har handlet ansvarspå-
dragende og ikke skal friholde og ikke hæfter for ejendomsselskabet sandholm 7’s ansvar.
dette ville også indebære, at havtrygd gjensidige forsikring og libas ville opnå en uberetti-
get berigelse i form af en erstatning uden hverken ansvarsgrundlag eller hæftelsesansvar for
de øvrige parter.
thyborøn skibs & motor har opfyldt byrettens dom under protest og med udtrykkeligt forbe-
hold om tilbagesøgning, såfremt landsretten måtte nå frem til, at der ikke er noget ansvars-
grundlag for ejendomsselskabet sandholm 7.
til støtte for anmodningen om tilladelse til at anke byrettens dom af 4. marts 2015, selv om
ankefristen er udløbet, gøres det gældende, at der foreligger særlige omstændigheder, som
berettiger, at thyborøn skibs & motor undtagelsesvis gives tilladelse til anke efter ankefri-
stens udløb.
højesterets begrundelse og resultat
thyborøn skibs & motor a/s og ejendomsselskabet sandholm 7 aps (tidl. mekanord 2009
a/s) blev i byretten dømt til solidarisk at betale erstatning til havtrygd gjensidige forsikring
og libas as. i det indbyrdes forhold blev ejendomsselskabet sandholm 7 dømt til at friholde
thyborøn skibs & motor for ethvert krav, som thyborøn skibs & motor har betalt til
havtrygd gjensidige forsikring og libas. afgørelsen var begrundet med, at mekanord 2009
havde leveret et mangelfuldt produkt, og at thyborøn skibs & motor var leverandør af gearet
og som erhvervsdrivende hæftede over for de skadelidte for producentens ansvar for fabrikati-
onsfejl.
                                                 - 5 -
ejendomsselskabet sandholm 7 ankede rettidigt byrettens dom den 19. marts 2015 over for
havtrygd gjensidige forsikring og libas samt thyborøn skibs & motor og gentog sine på-
stande om henholdsvis frifindelse og friholdelse.
thyborøn skibs & motor ankede ikke dommen inden udløbet af ankefristen den 1. april 2015
og betalte den 8. maj 2015 det idømte beløb til havtrygd gjensidige forsikring og libas un-
der protest og med forbehold om tilbagesøgning. i ankesvarskrift af 21. maj 2015 gentog
thyborøn skibs & motor sine påstande om frifindelse og friholdelse henholdsvis over for
havtrygd gjensidige forsikring og libas og over for ejendomsselskabet sandholm 7.
højesteret tiltræder, at thyborøn skibs & motor under de anførte omstændigheder var beret-
tiget til i svarskriftet efter ankefristens udløb at nedlægge påstand om frifindelse i forhold til
havtrygd gjensidige forsikring og libas, uanset at thyborøn skibs & motor ikke forinden
selv havde anket dommen i forhold til disse selskaber jf. principperne i retsplejelovens §§
375-377.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                          thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til nogen anden part.