text:
                                             dom
afsagt den 19. november 2015 af vestre landsrets 11. afdeling (dommerne vogter, henrik
estrup og lisbeth kjærgaard (kst.)) i 1. instanssag
v.l. b–1181–14
a
(advokat lars sandager, lyngby)
mod
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat jacob pinborg, københavn)
påstande
denne sag, der er anlagt ved retten i herning den 3. september 2013, er ved kendelse af 28.
maj 2014 henvist til behandling ved vestre landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøgte, ankestyrelsen, har været berettiget til den 4. oktober
2013 på ulovbestemt grundlag at tilbagekalde sin afgørelse af 6. juli 2010 (som rettet den 18.
oktober 2010) om anerkendelse af, at sagsøgeren, a, havde været udsat for en arbejdsskade
den 25. juni 2008.
a har nedlagt følgende påstande:
1. ankestyrelsens afgørelse af 4. oktober 2013 hjemvises til fornyet behandling i ankesty-
relsen.
2. ankestyrelsen skal anerkende, at afgørelsen af 6. juli 2010 ikke kan tilbagekaldes.
ankestyrelsen har påstået frifindelse.
a har fri proces.
                                                - 2 -
sagsfremstilling
a, der var ansat som ledende sælger hos x aps, hjalp den 25. juni 2008 med at sende pakker.
da hun skulle løfte en pakke med en vægt på 6,6 kg over på en palle, fik hun en dyb smerte i
ryggen. hun kunne ikke stå, få luft eller andet på grund af smerter. a oplyste endvidere i sin
besvarelse af arbejdsskadestyrelsens spørgsmål i tilknytning til anmeldelsen om arbejdsska-
den, at det var en helt almindelig pakke, som hun skulle sætte på en palle med stykgods til
forsendelse. der var ikke en akavet arbejdsstilling eller andet.
en mr-skanning den 31. oktober 2008 viste, at a havde degenerative forandringer (slidgigt)
mellem 5. lændehvirvel og korsbenet og en generel protusion af discus med påvirkning af
nerverødderne på begge sider, mest udtalt på højre side.
den 3. juli 2009 afslog arbejdsskadestyrelsen at anerkende hændelsen som en arbejdsskade,
da løftet og de forhold, det skete under, ikke kunne medføre en rygskade. a klagede over af-
gørelsen og oplyste, at hun havde foretaget et vrid i ryggen, da hun bukkede sig fremover for
at sætte pakken på pallens fjerneste hjørne.
arbejdsskadestyrelsen traf den 22. februar 2010 en ny afgørelse, hvorved hændelsen blev an-
erkendt som en arbejdsskade. samtidig blev a tilkendt 35.720 kr. i godtgørelse for varigt mén
svarende til en méngrad på 5 %. af afgørelsen fremgår det, at arbejdsskadestyrelsen på bag-
grund af de nye oplysninger om en akavet måde at håndtere pakken på vurderede, at der var
årsagssammenhæng mellem hændelsen og skaden. afgørelsen byggede blandt andet på en
speciallægeerklæring fra speciallæge i neuromedicin, overlæge jesper tørring og en special-
lægeerklæring fra speciallæge i ortopædkirurgi, overlæge søren fruensgaard, ligesom der
havde medvirket lægekonsulent ved behandlingen af spørgsmålet om anerkendelse. ankesty-
relsen stadfæstede den 6. juli 2010 arbejdsskadestyrelsens afgørelse, idet den beskrevne
håndtering af kassen blev anset for egnet til at forårsage smerter i lænderyggen. ankestyrelsen
henvist tillige til nogle principafgørelser, hvor ankestyrelsens praksis i relation til anerken-
delse af lændesmerter var nærmere beskrevet.
det blev ved ankestyrelsens afgørelse af 18. oktober 2010 præciseret, at ulykken den 25. juni
2008, hvor a fik smerter i lænderyggen, var en arbejdsskade, men at hendes smerter som
følge af slidgigt og den konstaterede diskusprolaps ikke var en arbejdsskade.
                                                - 3 -
arbejdsskadestyrelsen genoptog herefter sagen og traf den 16. marts 2011 afgørelse om, at a’
varige mén fortsat blev vurderet til 5 %, og at hun ikke havde ret til erstatning for tab af er-
hvervsevne, idet styrelsen fandt, at kun en meget lille del af hendes gener skyldtes arbejds-
skaden, således som ankestyrelsen havde fastlagt omfanget af denne. ankestyrelsen stadfæ-
stede den 21. december 2011 afgørelsen om erstatning for tab af arbejdsevne.
på baggrund af a’ stævning af 2. september 2013 med påstand om ophævelse af ankestyrel-
sens afgørelse af 21. december 2011 og hjemvisning besluttede ankestyrelsen at genoptage
sagen. ankestyrelsen traf herefter den 4. oktober 2013 afgørelse om, at ulykken den 25. juni
2008 ikke var en arbejdsskade, og at spørgsmålet om varigt mén og tab af erhvervsevne derfor
bortfaldt. endvidere blev det bestemt, at arbejdsskadestyrelsen skulle tage stilling til eventuel
tilbagebetaling af den méngodtgørelse, a havde fået udbetalt. af afgørelsen fremgår:
               ”…
               begrundelsen for at genoptage vores tidligere afgørelser på ulovbestemt
               grundlag
               ...
               vi er i forbindelse med modtagelsen af stævningen blevet opmærksomme på,
               at vi i forbindelse med vores afgørelse af 18. oktober 2010 … har begået en
               væsentlig sagsbehandlingsfejl.
               sagsbehandlingsfejlen består i, at din anmeldte arbejdsskade indtruffet den 25.
               juni 2008 er anerkendt som en arbejdsskade i strid med vores praksis.
               da stillingtagen til spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne forud-
               sætter, at der er anerkendt en arbejdsskade, er der tillige begået en væsentlig
               sagsbehandlingsfejl i forbindelse med vores afgørelse af 21. december 2011 …,
               hvor vi tog stilling til, hvorvidt den anerkendt arbejdsskade berettigede til er-
               statning for tab af erhvervsevne.
               vi har på den baggrund genoptaget vores tidligere afgørelser.
               begrundelsen for afgørelsen om afslag på anerkendelse af den anmeldte
               ulykke
               vi vurderer, at hændelsen den 25. juni 2008, hvor du løftede en kasse på 6,6
               kilo ikke er egnet til at medføre den anmeldte skade i form af rygsmerter og
               diskusprolaps i lænderyggen.
               ved en ulykke forstås efter arbejdsskadeloven en personskade, som er forårsa-
               get af en hændelse eller en påvirkning, som sker pludseligt eller inden for 5
               dage. det er en betingelse for at anerkende skaden, at hændelsen eller påvirk-
               ningen er egnet til at forårsage skaden. det er ikke tilstrækkeligt, at der er
               tidsmæssig sammenhæng mellem hændelsen og skaden.
                                                - 4 -
                vi har lagt vægt på, at du i svar på arbejdsskadestyrelsens spørgsmål … har
                oplyst, at du skulle løfte en pakke på 6,6 kilo. du oplyste endvidere, at løftet
                ikke foregik i en akavet stilling, og at løftet forløb helt normalt.
                vi har lagt vægt på, at byrden, som du håndterede var meget beskeden.
                vi vurderer, at hændelsen repræsenterer en belastning så sædvanlig og hyppigt
                forekommende og så moderat i grad af belastning, at der ikke er tale om en
                hændelse, der er egnet til at overvinde kroppens naturlige modstandskraft.
                vi bemærker, at du har fået påvist svære degenerative forandringer i lænderyg-
                gen samt en diskusprolaps i lænderyggen, som ikke har sammenhæng med
                hændelsen den 25. juni 2008, og som kan forklare dine gener i ryggen.
                da hændelsen ikke kan anerkendes som en arbejdsskade, bortfalder spørgsmå-
                let om varigt mén og tab af erhvervsevne.
                …”
retslægerådet har den 30. marts 2015 besvaret en række spørgsmål, herunder om hændelsen
den 25. juni 2008 har været egnet til at kunne udløse generne fra lænderyggen, og parterne er
herefter enige om, at overvejende sandsynlighed taler for, at den hændelse, a var udsat for
den 25. juni 2008, ikke har medført hendes varige helbredsmæssige gener fra ryggen.
procedure
a har anført, at ankestyrelsen har været ubeføjet til at ændre afgørelsen om anerkendelse af
arbejdsskaden og fastsættelsen af varigt mén på samme faktuelle og retlige grundlag, hvorfor
afgørelsen står ved magt. der foreligger ikke en annullation af en ugyldig afgørelse, men
alene en tilbagekaldelse begrundet i, at afgørelsen anses for at være i strid med ankestyrel-
sens egen interne praksis. ankestyrelsen havde alle fornødne oplysninger i sagen, og a har
hverken tilbageholdt oplysninger eller givet urigtige oplysninger. tilbagekaldelsen af afgørel-
sen af 6. juli 2010 beror alene på en omvurdering af et medicinsk skøn over hændelsens eg-
nethed, uden at dette er påkrævet i forhold til et legalitetsprincip. afgørelsen strider således
ikke mod loven og er ikke ugyldig. da der er tale om en begunstigende forvaltningsakt, som
hun kan støtte ret på, kan ankestyrelsen ikke af egen drift mere end 3 år efter omgøre afgørel-
sen til skade for hende. i et partslignende forhold kan ankestyrelsen ikke af egen drift ændre
sin egen afgørelse, da afgørelsen også binder forvaltningsmyndigheden – og ikke kun adres-
saterne, idet afgørelsen skal bringe en endelig afklaring på parternes forhold. en tilbagekal-
delse vil udgøre et forholdsvist dybt og intensivt indgreb over for hende, der i god tro har ind-
                                                 - 5 -
rettet sig efter afgørelsen, og der foreligger ikke en stærk tilbagekaldelsesgrund i form af hen-
syn til liv og sundhed. der er således ikke grundlag for at tilbagekalde afgørelsen efter almin-
delige forvaltningsretlige principper. a har endvidere under proceduren protesteret imod an-
kestyrelsens anbringende om, at afgørelsen af 6. juli 2010 er ugyldig, idet hun har anført, at
der er tale om et nyt anbringende.
ankestyrelsen har anført, at anerkendelse af en ulykke som en arbejdsskade forudsætter, at
hændelsen eller påvirkningen er egnet til at forårsage skaden, jf. arbejdsskadesikringslovens §
5, jf. § 6, stk. 1. det er ubestridt, at den hændelse, a var udsat for den 25. juni 2008, ikke kan
anerkendes som en arbejdsskade. afgørelsen af 6. juli 2010, som er uddybet ved afgørelsen af
18. oktober 2010, er derfor materielt forkert og i strid med ankestyrelsens praksis, jf. bl.a.
principafgørelserne u-18-04 og 265-09. der foreligger dermed en væsentlig retlig mangel,
som medfører ugyldighed, og afgørelsen er med rette tilbagekaldt efter almindelige forvalt-
ningsretlige regler. ankestyrelsen skal nå et materielt rigtigt resultat og er ikke bundet af par-
ternes påstande i klagesager, jf. retssikkerhedslovens § 68, stk. 1 og 2, sammenholdt med ar-
bejdsskadesikringslovens § 44. ankestyrelsen kan derfor tage stilling til ethvert spørgsmål,
som en klagesag giver anledning til, uanset om det fører til et resultat, der er til skade for ska-
delidte, jf. hertil navnlig højesterets dom af 29. september 2006 (ufr 2006.3370) og højeste-
rets dom af 10. juni 2015. det vil være i strid med den forvaltningsretlige lighedsgrundsæt-
ning at opretholde en materielt forkert afgørelse. en begunstigende forvaltningsakt skal tilba-
gekaldes, hvis den øverste rekursmyndighed har afgjort, at forvaltningsakten er i strid med
gældende praksis og dermed ukorrekt. dertil kommer, at sager om arbejdsskader angår rets-
stillingen mellem to parter. der foreligger ikke sådanne tungtvejende grunde, at afgørelsen
kan opretholdes på trods af, at den manglede hjemmel og var i strid med gældende praksis. da
a ikke ved afgørelsen er pålagt at tilbagebetale godtgørelsen for varigt mén, kan hendes ind-
rettelsessynspunkter ikke føre til et andet resultat. hvis afgørelsen om anerkendelsen af ar-
bejdsskaden ikke anses for ugyldig, er der efter det anførte grundlag for at tilbagekalde afgø-
relsen.
landsrettens begrundelse og resultat
ankestyrelsens afgørelse af 6. juli 2010, hvorved det er anerkendt, at a den 25. juni 2008 var
udsat for en arbejdsskade, er truffet inden for rammerne af arbejdsskadesikringslovens § 5 og
§ 6. ved afgørelsen er det under hensyn til de foreliggende lægefaglige oplysninger og sagens
øvrige faktiske oplysninger vurderet, at der forelå en arbejdsskade. der er ikke tilkommet nye
                                                - 6 -
faktiske oplysninger, som kan begrunde, at afgørelsen var uhjemlet, lige som den omstændig-
hed, at ankestyrelsen nu finder, at afgørelsen er i strid med en anden praksis end den oprin-
deligt anførte og dermed materielt forkert, ikke indebærer et sådant brud på en lighedsgrund-
sætning, at der er grundlag for at tilsidesætte den begunstigende afgørelse som ugyldig, selv
om der er tale om en partstvist.
det er ubestridt, at a ikke har afgivet urigtige eller vildledende oplysninger, og at ankestyrel-
sen har haft alle relevante oplysninger til brug for behandling af den anmeldte arbejdsskade.
ankestyrelsens tilbagekaldelse af afgørelsen er således alene baseret på en ændret vurdering
af de faktiske oplysninger, som forelå, da den oprindelige afgørelse blev truffet. der er derfor,
og da der ikke foreligger omstændigheder, der kan føre til et andet resultat, heller ikke
grundlag for at tilbagekalde afgørelsen efter almindelige regler om tilbagekaldelse af gyldige,
begunstigende forvaltningsakter.
landsretten tager derfor a påstande til følge.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal ankestyrelsen betale delvise
sagsomkostninger til statskassen med i alt 34.000 kr., jf. retsplejelovens § 332, jf. § 313, stk.
1. beløbet omfatter 4.000 kr. til retsafgift, og 30.000 kr. til udgifter til advokatbistand inkl.
moms. landsretten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på det oplyste om sagens øko-
nomiske værdi og dens karakter, omfang og forløb. der er herunder lagt vægt på, at sagens
forberedelse har omfattet forelæggelse for retslægerådet, og at denne del af sagen må anses
for tabt af a.
                                  t h i k e n d e s f o r r e t:
ankestyrelsens afgørelse af 4. oktober 2013 hjemvises til fornyet behandling i ankestyrelsen.
ankestyrelsen skal anerkende, at afgørelsen af 6. juli 2010 ikke kan tilbagekaldes.
ankestyrelsen skal betale delvise sagsomkostninger til statskassen med 34.000 kr.
de idømte sagsomkostninger skal betales inden 14 dage og forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt fredag den 17. februar 2012
sag 194/2011
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat gunnar homann, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i hillerød den 22. december 2010 og af østre
landsrets 8. afdeling den 23. februar 2011. procesbevillingsnævnet har den 22. juni 2011
meddelt tilladelse til, at landsrettens kendelse indbringes for højesteret.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: thomas rørdam, henrik waaben og michael
rekling.
påstande
kærende, t, har påstået, at bestemmelsen om udvisning i østre landsrets dom af 8. juni 2006
ophæves.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
t og hans tidligere ægtefælle a har den 22. og 23. august 2011 til brug for højesteret afgivet
supplerende forklaringer til politiet.
det hedder bl.a. i politirapport af 22. august 2011:
       ”a og t har en datter, der blev påkørt i maj måned i år og alvorligt kvæstet, og datteren
       ligger nu indlagt på hammel neurocenter, hvor a også opholder sig p.t.”
                                                - 2 -
i politirapport af samme dato vedrørende afhøring af t hedder det:
       ”t forklarede, at hans datters tilstand var bedre nu, og at hun var blevet flyttet til ham-
       mel neurocenter, regionshospitalet i silkeborg, falkevej 1-3, 8600 silkeborg.
       han forklarede videre, at datteren stadig ikke kan gå, at hun sidder i kørestol og at der
       forestår et massivt genoptræningsarbejde. hun lå i koma de først 6 uger efter ulykken
       og efter hun vågnede af koma og blev overført til hammel har der været en stor bedring
       at spore. da hun kom til hospitalet kunne hun kun ligge uden at bevæge sig men alle-
       rede nu kan hun bevæge både arme og ben, dog kan hun ikke gå. om hun kommer til at
       kunne gå igen kan lægerne ikke udtale sig endnu. datteren har store problemer med at
       huske og vil formentlig have hjerneskade resten af livet. der er opfølgningssamtaler
       hver anden uge på hospitalet, hvor lægerne udtaler sig om datterens tilstand. disse
       samtaler deltager t i.
       i starten da t blev prøveløsladt var tuneserloven endnu ikke indført og da besøgte t
       familien hver weekend, idet han kun havde meldepligt én gang om ugen dengang. da
       tuneserloven blev vedtaget, skulle t melde sig 2 gange om ugen og overgik derfor til at
       besøge familien hver anden weekend. ud over at besøge familien havde de telefonisk
       kontakt hver dag. t blev oftest ringet op af sin ekskone, da han ikke havde råd til at
       ringe til hende så ofte.
       t forklarede, at hans datter blev født d. 14. juli 2007 og at hun ”blev til” mens han sad i
       fængsel. datteren blev født et par uger efter at t blev prøveløsladt. siden da indledte
       han og ekskonen et forhold igen hvilket han betegnede som et familieforhold til trods
       for at han skulle opholde sig i sandholmlejren.
       såfremt t får ophævet sin udvisningsdom, er det meningen at han skal flytte ind hos
       familien i odense. det har de talt om og allerede aftalt og han oplyste videre, at hans
       hustru ligeledes tidligere har oplyst dette til retten i hillerød.
       siden ulykken har t har haft kontakt til sin datter ved at han har boet på hotel tilknyttet
       til sygehuset i odense og efterfølgende på genoptræningscentret i hammel. t fik tilla-
       delse til ikke at overholde sin meldepligt af rigspolitiet fra d. 1/5-2011, da ulykken
       skete og har siden da opholdt sig uafbrudt i 3 måneder sammen med datteren og hu-
       struen på hospitalerne. dog afbrudt af en rejse til sandholmlejren hver anden uge til
       lommepengeudbetaling, hvorefter han samme dag rejste tilbage til familien.
       t har indgivet ansøgning om besøgstilladelse til datteren hver anden weekend til rigs-
       politiet, hvor han ansøger for en 3 månedsperiode ad gangen.”
i politirapport af 23. august 2011 vedrørende afhøring af a hedder det:
       ”a forklarede, at hun blev gift i afrika for en del år siden med t. hun huskede ikke
       hvornår. de blev skilt i 2001.
                                                 - 3 -
      t var i fængsel i 1½-2 år, og han blev prøveløsladt i juni 2007. mens han afsonede, be-
      søgte afh. ham i fængslet 1-2 gange pr. måned.
      hun oplyste i den forbindelse, at deres fælles datter blev født d. 140707.
      afh. bor i odense og boede også dér, da t blev prøveløsladt. efter prøveløsladelsen
      flyttede han ind på center sandholm. han kom dog på besøg hos afh. hver anden week-
      end efter prøveløsladelsen, idet han besøgte sin datter, der nu er 4 år. han boede hos
      afh. under besøgene, ligesom de også efter prøveløsladelsen har haft jævnlig tlf.kontakt
      med hinanden.
      forespurgt om, hvorvidt de har genoptaget deres forhold, udtalte afh., at det har de, og
      hvis t får lov til at blive i landet, er det meningen, at han skal flytte ind hos afh. de har
      så planer om at blive gift igen.
      efter ulykken, hvor deres datter kom svært til skade, var hun indlagt på odense sygehus
      fra d. 010511 til d. 060611. i den periode var t hele tiden sammen med afh. i odense,
      så de sammen kunne besøge og være til stede hos deres datter på sygehuset.
      efter at datteren blev overført til hammel neurocenter d. 070611, opholdt t sig på
      centeret i en måned. derefter blev det besluttet, at kun én forælder – nemlig afh. –
      skulle opholde sig på centeret sammen med datteren.
      t er derefter kommet på besøg på centeret hver anden weekend. han kommer på besøg i
      den kommende weekend.
      forespurgt om datterens helbredstilstand, udtalte afh., at datteren har det meget bedre nu
      end før. hun er begyndt at kunne se en smule, men hun kan stadig ikke gå. hun har en
      hjerneskade, og afh. véd ikke, hvordan datterens helbred vil udvikle sig i fremtiden.
      afh. véd heller ikke, hvornår datteren kan udskrives fra hammel neurocenter.”
det fremgår af udtalelse af 1. august 2001 fra rigsadvokaten, at rigspolitiet på baggrund af
flygtningenævnets afgørelse af 1. juni 2007 har stillet udsendelsesbestræbelserne i bero, og at
udseendelse må antages ikke at kunne ske foreløbig.
anbringender
t har anført, at der er indtruffet så væsentligt forandrede forhold for ham, at udvisningen bør
ophæves, jf. udlændingelovens § 50, jf. § 26. t har henvist til, at han og hans tidligere ægte-
fælle har fået en datter og er samlevende i det omfang, det kan lade sig gøre, og at datteren er
kommet til skade og har en usikker prognose. han har endvidere henvist til, at han siden juni
2007 ikke har kunnet udvises og har levet på tålt ophold. der forelå et beskyttelsesværdigt
familieliv efter den europæiske menneskerettighedskonvention art. 8 på det tidspunkt, hvor
                                               - 4 -
beslutningen om udvisning blev endelig, idet han og hans ægtefælle inden da havde besluttet
at etablere familie. en opretholdelse af udvisningen og af det tålte ophold og den omstændig-
hed, at der fortsat ikke er udsigt til ændringer i udsendelsesmulighederne, udgør en krænkelse
af art. 8.
det kan ikke udelukkes, at en opretholdelse af udvisningen tillige vil indebære en krænkelse
af eu-retten, jf. teuf art. 20 og eu domstolens dom af 8. marts 2011 (ruiz zambrano mod
office national de l’emploi, sag c-34/09).
anklagemyndigheden har for så vidt angår ændringer i ts forhold henholdt sig til begrundel-
sen i retten i hillerøds kendelse af 22. december 2010. med hensyn til forholdet til eu-retten
har anklagemyndigheden anført, at sagen ikke rejser spørgsmål i forhold til teuf art. 20, og
at zambrano-dommen ikke kan antages at have betydning for afgørelsen af sagen.
højesterets begrundelse og resultat
flygtningenævnets afgørelse af 1. juni 2007 indebærer, at t på grund af sin kriminalitet ikke
kan få opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, jf. § 10, stk. 3, men at han ikke for tiden
kan udsendes tvangsmæssigt til etiopien eller til et land, hvor han ikke er beskyttet mod vide-
resendelse til etiopien, jf. udlændingelovens § 31, stk. 2, da han ved en tilbagevenden til eti-
opien risikerer forfølgelse omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 1. han befinder sig således i
danmark på såkaldt ”tålt ophold”. det tålte ophold har nu varet i ca. 4½ år, siden t blev prø-
veløsladt den 3. juni 2007. udsendelsesbestræbelserne er sat i bero, og udsendelse kan ikke
ske foreløbig.
t fik den 14. juli 2007 en datter med sin tidligere ægtefælle. datteren og ægtefællen er danske
statsborgere. det må lægges til grund, at t har genoptaget samlivet med sin tidligere ægte-
fælle, og at han opholder sig hos hende i den udstrækning, det er foreneligt med det ”tålte op-
hold”. datteren blev i maj 2011 udsat for en alvorlig trafikulykke, og hendes prognose er ikke
afklaret.
efter en samlet vurdering af de anførte omstændigheder og den i sin tid begåede kriminalitet,
finder højesteret, at der siden afgørelsen om udvisning ved landsrettens dom af 8. juni 2006
                                             - 5 -
er indtrådt så væsentlige ændringer i ts forhold, at udvisningen bør ophæves i medfør af ud-
lændingelovens § 50.
                                      thi bestemmes:
bestemmelsen om udvisning i østre landsrets dom af 8. juni 2006 ophæves.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.


text:
                             højesterets dom
                          afsagt mandag den 27. april 2015
sag 99/2014
(2. afdeling)
city parkeringsservice a/s (tidligere city parkeringsservice ved peter eliassen)
(advokat per edrén)
mod
forenede danske motorejere som mandatar for lars ebert nordbjærg
(advokat lennart fogh)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 8. afdeling den 2. maj 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, jon stokholm, vibeke rønne,
oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
city parkeringsservice har anført, at der i bilens rude ikke må findes andre parkeringsskiver
end den, der benyttes ved parkeringen, jf. § 4, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 327 af 29. april 2003
om parkeringsskiver. i overensstemmelse med det generelle anvendelsesområde for færd-
selsloven, jf. lovens § 1, gælder denne bestemmelse i bekendtgørelsen også på det private
parkeringsområde ved hørsholm midtpunkt, hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset, og
hvor det er angivet, at p-skive er påbudt. city parkeringsservice må på vegne af grundejeren
kunne pålægge lars ebert nordbjærg en kontrolafgift ved overtrædelse af bestemmelsen, idet
han overtrådte et vilkår for at parkere på det private parkeringsområde.
                                                - 2 -
i anden række har city parkeringsservice anført, at lars ebert nordbjærg ved sin parkering
på det private parkeringsområde har accepteret de restriktioner for parkeringen, der fremgår af
skiltningen, herunder kravet om anvendelse af p-skive. parternes aftalegrundlag må i sagens
natur være kortfattet, idet det skal kunne rummes på et parkeringsskilt. når det er anført, at p-
skive er påbudt, må det forstås som en henvisning til færdselslovgivningens begreb og regler
herom. det vil sige, at bilisten skal anvende en p-skive – og kun én – der er udformet i over-
ensstemmelse med færdselslovgivningens krav. flere p-skiver skaber uklarhed og medfører,
at der ikke kan foretages en effektiv kontrol. det er uden betydning, om p-skiverne er indstil-
let korrekt, og om bilen ikke holdt parkeret i længere tid end tilladt. der er ikke grundlag for
at tilsidesætte aftalevilkåret efter aftalelovens § 36 eller § 38 b, idet aftalen er klar, forståelig
og tydelig og på ingen måde urimelig.
forenede danske motorejere har anført, at man ikke bestrider, at færdselsloven gælder for
færdsel på det private parkeringsareal. derimod bestrides det, at city parkeringsservice kan
påberåbe sig færdselsloven eller bekendtgørelsen om parkeringsskiver i denne sag, da disse
offentligretlige regler ikke er vedtaget – eller kan vedtages – mellem parterne, hvoraf den ene
er forbruger, og da et privat parkeringsfirma ikke er tillagt kompetence til at håndhæve reg-
lerne. parternes indbyrdes retsforhold beror således på privatretlige regler.
angivelsen på skiltningen af, at p-skive er påbudt, medfører ikke, at hele bekendtgørelsen om
parkeringsskiver er vedtaget mellem parterne. vilkåret har ikke været forhandlet mellem par-
terne og skal derfor ved fortolkningstvivl fortolkes på den måde, der er mest gunstig for
forbrugeren, jf. aftalelovens § 38 b. hvis hele bekendtgørelsen må anses for vedtaget, skal et
sådant vilkår tilsidesættes som urimeligt, jf. aftalelovens § 36.
skiltningen medfører heller ikke, at bestemmelsen i bekendtgørelsen om, at der ikke må være
to p-skiver i bilen, er vedtaget med den virkning, at der ved overtrædelse af reglerne kan på-
lægges en kontrolafgift. det kan alene lægges til grund, at der skal anvendes p-skive på parke-
ringsarealet.
det har konkret ikke haft betydning, at de to p-skiver ikke stod helt nøjagtig ens, fordi det var
utvivlsomt, at bilen ikke havde holdt parkeret længere end tilladt, uanset hvilken af p-skiver-
                                                 - 3 -
nes ankomsttidspunkt der lægges til grund. i en situation, hvor der ikke var anledning til mis-
forståelse, og hvor vilkåret om anvendelse af p-skive har karakter af en ordensforskrift, er der
ikke en rimelig sammenhæng mellem på den ene side omfanget og betydningen af den kon-
krete overtrædelse af vilkåret og på den anden side konsekvensen i form af et pålagt kontrol-
gebyr. det vil derfor være urimeligt at gøre vilkåret gældende.
højesterets begrundelse og resultat
den 31. maj 2012 parkerede lars ebert nordbjærg sin bil på et privat parkeringsområde ved
hørsholm midtpunkt, hvor city parkeringsservice varetager parkeringskontrollen. det var
ved skiltning angivet bl.a., at det er tilladt at parkere i 3 timer, at p-skive er påbudt, og at om-
rådet drives efter privatretlige regler. i bilens forrude var anbragt både en elektronisk p-skive,
hvor ankomsttidspunktet var angivet til kl. 15.15, og en manuel p-skive, hvor ankomsttids-
punktet var angivet til kl. 15.00. parkeringsvagten fra city parkeringsservice pålagde en par-
keringsafgift under henvisning til, at der var to p-skiver i bilen, som viste forskellige tids-
punkter. på opkrævningen af parkeringsafgiften er det angivet, at parkeringsvagten observe-
rede bilen den 31. maj 2012 i tidsrummet kl. 15.24-15.39.
sagen angår, om denne parkeringsafgift (kontrolafgift) er pålagt med rette.
uanset at færdselsloven som udgangspunkt finder anvendelse for færdsel på det private parke-
ringsområde, gælder reglerne i færdselslovens § 93 og bekendtgørelsen om parkeringsskiver
kun for offentligretlig regulering af parkering, som håndhæves af politiet eller kommunalt
ansatte parkeringskontrollører i henhold til færdselslovens §§ 121-122 a. reglerne gælder
således ikke direkte for parkering på det private parkeringsområde, og der er heller ikke
grundlag for at anvende reglerne analogt, jf. herved højesterets dom af 4. marts 2010 (ufr
2010.1534).
ved parkering på et privat parkeringsområde, som en ejer har indrettet på sin ejendom, beror
parkeringsrestriktionerne på aftaleretlige regler, jf. højesterets dom af 12. marts 2014 (ufr
2014.1719). fortolkningen af parkeringsskiltene må således ske efter reglerne om aftalers
fortolkning, herunder aftalelovens § 38 b om fortolkningen af forbrugeraftaler.
                                               - 4 -
en angivelse på skiltningen på et privat parkeringsområde: ”p-skive påbudt”, kan ikke forstås
som en generel henvisning til de offentligretlige regler om anvendelse af p-skive.
højesteret finder endvidere, at vilkåret om anvendelse af p-skive (”p-skive påbudt”) ikke kan
anses for tilsidesat, fordi der er anbragt mere end én p-skive i bilen, eller fordi der er en for-
skel i tidsangivelsen på de to p-skiver, når forskellen er uden betydning for bedømmelsen af,
om 3-timers tidsbegrænsningen er overholdt.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal city parkeringsservice a/s betale 20.000 kr. til for-
enede danske motorejere som mandatar for lars ebert nordbjærg.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.