text:
                             højesterets dom
                            afsagt torsdag den 5. maj 2011
sag 200/2010
(1. afdeling)
a
og
b
(advokat tyge trier for begge)
mod
københavns politi,
statsadvokaten for københavn og bornholm
og
rigsadvokaten
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen for alle)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 6. afdeling den 19. maj 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, poul dahl
jensen, michael rekling og lars hjortnæs.
påstande
appellanterne, a og b, har påstået dommen ophævet og sagen hjemvist til fornyet
realitetsbehandling, subsidiært ophævelse af dommen vedrørende a og sagen hjemvist til
fornyet realitetsbehandling vedrørende hende.
indstævnte, københavns politi, statsadvokaten for københavn og bornholm og rigsadvoka-
ten, har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning med henblik på landsrettens afgørelse af
spørgsmålet om forældelse.
                                                - 2 -
supplerende sagsfremstilling
sagen blev anlagt af a og b ved københavns byret ved stævning af 20. oktober 2008.
i stævningen hedder det bl.a.:
      ”ii    anbringender
      sagsøgerne skal til støtte for påstand 1 og 2 anføre følgende primære anbringender:
             at     de sagsøgte på retsstridig måde har krænket sagsøgernes rettigheder som
                    nærmeste efterladte til c.
             at     københavns politi er ansvarlig for, at c i forbindelse med forsøg på
                    anholdelse på røde mellemvej afgik ved døden 1. april 2003 i
                    tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     københavns politi er medansvarlig for, at c i forbindelse med forsøg på
                    anholdelse på røde mellemvej afgik ved døden 1. april 2003 i
                    tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     ufravigelige regler og politimæssige pligter og retningslinier blev tilside-
                    sat af købehavns politi i forbindelse med forsøg på anholdelse af c samt
             at      politiet tilsidesatte sin pligt til at foretage alle relevante og uopsættelige
                    efterforskningsskridt umiddelbart i forbindelse med, at c var afgået ved
                    døden 1. april 2003 i tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     de strenge krav, der stilles til politiet forinden dets brug af skydevåben
                    ikke er opfyldt i anholdelsesforsøget på røde mellemvej idet politibe-
                    tjent d i forbindelse med forsøg på anholdelsen af c udførte sit hverv
                    som politibetjent på en måde som gør, at hans handling kan anses som
                    ansvarspådragende med erstatningspligt til følge, da politiassistent d ikke
                    handlede i overensstemmelse med og efter de regler, som fremgår af
                    rigspolitichefens kundgørelse ii, nr. 38 af 18. februar 1998 om politiets
                    brug af tjenestevåben.
             at     københavns politi er erstatningspligtig for den ansvarspådragende ad-
                    færd, som betjenten d udviste ved - under forsøg på anholdelse af c på
                    røde mellemvej - at have affyret et skud direkte mod c uden at have haft
                    en tilstrækkelig saglig grund herfor;
             at     d undlod at udnytte alle tilgængelige muligheder for, uden affyring af
                    skud, at gennemføre en i politimæssig sammenhæng sædvanlig
                    anholdelse af c.
                                                 - 3 -
               at     omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2 fandt anvendelse i
                      forbindelse med den af statsadvokaturen for københavn, frederiksberg
                      og tårnby trufne afgørelse af 23. september 2003 hvorefter der ikke
                      skulle rejses tiltale mod politibetjent d for det af ham affyrede dræbende
                      skud mod c.
               at     sagsøgerne og deres retsstilling, er blevet krænket med statsadvokaturens
                      beslutninger om ikke at foretage sig videre overfor d, herunder på
                      retsstridig måde tiden frem til 23. november 2003 at have undladt at
                      henlede rigsadvokatens opmærksomhed på omgørelsesfristen i
                      retsplejelovens § 724, stk. 2 (”forkyndt for den pågældende inden 2
                      måneder fra afgørelsens dato”), samt at rigsadvokaten ikke overholdt
                      nævnte frist, der dermed havde den konsekvens, at rigsadvokaten ikke
                      fik omgjort statsadvokatens beslutning i sagen, hvorved sagsøgernes
                      rettigheder blev krænkede.
               at     den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 2, jf. artikel 13,
                      er tilsidesat i forhold til både sagsøger 1 og sagsøger 2.
               at     statsadvokaten og rigsadvokaten har et medansvar for sagens forløb
                      med den efterfølgende undersøgelse og den manglende reaktion i forhold
                      til krænkelsen af sagsøgernes rettigheder, herunder indgriben til sikring
                      af de efterladtes rettigheder med involvering i undersøgelsen m.v.
      ...
      de processuelle krav, som stilles ikke mindst i retspraksis i medfør af artikel 2, er ikke
      opfyldte, bl.a. fordi sagsøgerne ikke har været tilstrækkeligt inddraget i sagsbehandlin-
      gen, fordi statsadvokaten ikke har været uafhængig af københavns politi og justitsmini-
      steriet, hvor sidstnævnte er ansvarlig for både de undersøgte betjente og for undersøgel-
      se hos statsadvokaten. hertil kommer, at den manglende sikring af forsvarlig toinstans-
      behandling i forhold til § 724 i sig selv indebærer en overtrædelse af de processuelle
      krav i artikel 2, hvorved bemærkes, at både statsadvokaten og rigsadvokatens sagsbe-
      handling er kritisabel og ansvarspådragende ved den manglende indgriben i forhold til
      københavns politis retsstridige våbenaktion mod sagsøgernes nærmeste.
      sagsøgerne finder, at betaling af godtgørelse er en integreret bestanddel i artikel 2 rets-
      praksis, hvor emd ofte tilkender efterladte euro 20.000 eller mere ved overtrædelse.
      dansk erstatningsrets almindelige regler skal fortolkes i overensstemmelse med praksis
      fra emd i medfør af artikel 41. dette understøttes endvidere også af ramsahai and
      others v. the netherlands, dom af 15. maj 2007, hvor en afdøds fader og bedsteforældre
      førte sagen mod hollandske myndigheder og tilkendtes godtgørelse på euro 20.000 for
      krænkelse af emrk artikel 2 grundet mangelfuld efterforskning og undersøgelse af et
      dødsfald.”
i svarskrift af 15. december 2008 hedder det bl.a.:
                                                 - 4 -
      ”sagsøgerne har ikke nærmere angivet, hvilke danske erstatningsretlige regler, som på-
      beråbes i sammenhæng med emrk’s artikel 41, men alene anført ”dansk rets alminde-
      lige regler”. i fortsættelse heraf er heller ikke angivet, hvorvidt dette anbringende retter
      sig mod alle de sagsøgte. sagsøgerne opfordres til at præcisere og uddybe dette, idet det
      i tilknytning hertil foreløbig til støtte for frifindelsespåstanden gøres gældende, at der
      ikke er hjemmel til ved en dansk domstol at påberåbe sig emrk artikel 41. bestemmel-
      sen giver kun emd - og ikke en dansk domstol - hjemmel til at tilkende klager en godt-
      gørelse for stedfunden overtrædelse af emrk.
      da sagsøgerne ifølge de nedlagte påstande kræver betaling af en godtgørelse for ikke-
      økonomisk skade gøres det foreløbig gældende, at sagsøgerne ikke vil være berettiget til
      erstatning i medfør af erstatningsansvarslovens § 26, idet de ikke er at betragte som for-
      urettede i erstatningslovens forstand, ligesom de heller ikke er omfattet af personkred-
      sen i erstatningsansvarslovens § 26 a.
      sammenfattende gøres det således på det foreliggende grundlag gældende, at sagsøger-
      ne ikke er erstatningsberettigede.
      uagtet, at yderligere anbringender fra de sagsøgte afhænger af sagsøgernes stillingtagen
      til og opfyldelse af de stillede opfordringer, gøres det dog foreløbig og overordnet gæl-
      dende, at ingen har de sagsøgte ved deres handlinger eller undladelser har handlet an-
      svarspådragende, herunder krænket emrk artikel 2 eller artikel 2, jf. artikel 13, lige-
      som sagsøgte 1 ikke har overtrådt rigspolitichefens kundgørelse ii af 18. februar
      1998.”
ved kendelse af 25. juni 2009 blev sagen af københavns byret i medfør af retsplejelovens §
226, stk. 1, henvist til behandling ved landsretten. kendelsen er begrundet således:
      ”sagen drejer sig om, hvorvidt en mor og en søster til en mand, der blev dræbt af skud i
      ryggen, har krav på erstatning. skuddet blev affyret, idet manden i en brugsstjålet bil og
      efter en forudgående personpåkørsel og voldsom biljagt prøvede at køre fra det sted,
      hvor politiet havde bragt ham til standsning ved at påkøre ham.
      sagsøgerne har særligt anført, at politimanden ikke handlede i overensstemmelse med
      de gældende regler for politiets anvendelse af skydevåben, og at sagsøgernes rettigheder
      efter menneskerettighedskonventionens art. 2 (retten til livet) og art. 13 (retten til effek-
      tive retsmidler) er tilsidesat.
      sagen er foruden mod københavns politi anlagt mod statsadvokaten for bornholm og
      københavn og rigsadvokaten. statsadvokaten afgjorde, at der ikke skulle rejses tiltale
      mod polititjenestemanden. rigsadvokaten tog ikke stilling til spørgsmålet om tiltale,
      idet hverken statsadvokaten eller rigsadvokaten straks var opmærksomme pa 2-måne-
      ders fristen for tiltalerejsning jf. retsplejelovens § 724, stk. 2, og da denne frist var over-
      skredet, da rigsadvokaten blev opmærksom på den. rigsadvokaten udtalte kritik over
      for statsadvokaten i den anledning, og ombudsmanden har udtalt, at det havde
      været ønskeligt, at rigsadvokaten havde overvejet, hvorvidt omgørelsesfristen fandt an-
      vendelse, da man modtog klagen over statsadvokatens afgørelse.
                                                - 5 -
       retten finder som sagsøgte, at sagen i det væsentlige vedrører et erstatningsretligt
       spørgsmål. men da der ved vurderingen af dette vil indgå en vurdering af en polititjene-
       stemands skud mod en flygtende angriber, hvilket spørgsmål i henhold til sagens bilag
       (…) kun sjældent er afgjort i retspraksis og kun i strafferetlig henseende, finder retten,
       at sagen er af så principiel karakter, at den bør henvises til østre landsret.”
i replik af 30. september 2009 hedder det bl.a.:
       ”sagsøgerne gør gældende, at dansk erstatningsret skal fortolkes i overensstemmelse
       med emds retspraksis. emrk artikel 41 angår efter sin ordlyd erstatning/godtgørelse
       (”just satisfaction”) udmålt af emd, men det er almindelig anerkendt, at denne rets-
       praksis er bindende for medlemsstaterne og at landsretten skal lægge artikel 41-rets-
       praksis til grund med respekt for eventuelle forskelle som måtte følge af levestandard,
       levevilkår i den enkelte medlemsstat. sagsøgerne bemærker, at levestandard og levevil-
       kår m.v. i forhold til storbritannien er sammenlignelig, hvorfor godtgørelsesniveau på
       eur 10.000 og 20.000 m.v. kan overføres på sagsøgernes sag om tabet af afdøde c.
       sagsøgerne fastholder henvisningen i stævningen side 11 til retspraksis, herunder
       u.1985.475ø (frederikssund-dommen) og u.1996.353ø (benjamin-dommen). det
       anerkendes, at sagsøgernes krav primært støttes på eal § 26 og § 26 a, og at
       ansvarsstandarden følger af de almindelige regler om offentlige myndigheders er-
       statningsansvar for handlinger og undladelse, hvorved bemærkes, at det bl.a. gøres gæl-
       dende, at sagsøgte 2 og 3 har ageret på retsstridig måde, jf. artikel 2-retspraksis, ved at
       udvise forsømmelig adfærd i forhold til rejsning af en straffesag mod relevant personale
       hos sagsøgte 1, hvor sagsøgerne kunne have rejst krav om erstatning og godtgørelse, jf.
       retsplejelovens kapitel 89, og hvor sagsøgerne kunne have fået en retfærdig rettergang
       angående de alvorlige politimæssige fejl, der resulterede i tab af deres nærmeste. sag-
       søgte 1 har forvoldt en krænkelse ved operationen 1. april 2003 og den efterfølgende
       mangel på indgriben til ”reparation” af den forvoldte krænkelse, og sagsøgte 2 og 3 har
       forvoldt krænkelse ved at undlade at sikre sagsøgerne oprejsning for det forvoldte, her-
       under med ganske almindelig og nem sagsbehandling i forhold til at afbryde en 2 måne-
       ders frist. det gøres gældende, at de sagsøgte grundet deres særlige opgaver og ansvar
       er underlagt en skærpet ansvarsnorm, herunder, at bevisbyrden vedrørende konkrete
       momenter påhviler politi og anklagemyndighed i en sag af denne karakter.
       sagsøgerne bemærker, at jus henhører under retten og præsenteres under hovedfor-
       handlingen, hvorfor sagsøgerne ikke har afskåret sig fra en nærmere præcisering af
       dansk erstatningsret, herunder eventuelle krav i forhold til eals øvrige bestemmelser.”
i duplik af 3. november 2009 hedder det bl.a.:
       ”vedrørende sagsøger 1 gøres det gældende, at godtgørelse efter erstatningsansvarslo-
       vens § 26 a alene kan tilkendes forældre til voksne børn, såfremt barnet på dødstids-
       punktet bor sammen med forældrene. da dette ikke var tilfældet for c’s vedkommende,
       savner sagsøger 1 retlig interesse i søgsmålet.
                                                - 6 -
       vedrørende sagsøger 2 bestrides det som udokumenteret, at denne sagsøger boede
       sammen med sagsøger 1 og c på dødstidspunktet. det gøres endvidere gældende, at
       med mindre der bestod et ekstraordinært tæt forhold mellem sagsøger 2 og afdøde,
       hvilket ligeledes bestrides som udokumenteret, kan søskendeforhold uanset
       bopælsforhold ikke begrunde godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorfor
       sagsøger 2 ligeledes savner retlig interesse i søgsmålet.
       det bestrides, at sagsøgerne kan støtte deres erstatningskrav på erstatningsansvarslovens
       § 26, der omhandler tortgodtgørelse til ”den forurettede”. bestemmelsen kan således
       ikke påberåbes af slægtninge.
       som anført i svarskriftet bestrides det, at emrk artikel 41 kan påberåbes for danske
       domstole som erstatningsgrundlag.”
i sagsøgernes processkrift 1 om forældelse og udskillelse af 11. november 2009 hedder det
bl.a.:
       ”... prøvelsen vil bl.a. angå det forhold, at rigsadvokaten ikke hindrede, at omgørelses-
       fristen, hvis den fandt anvendelse, udløb den 23. november 2003, ligesom prøvelsen vil
       omfatte, at rigsadvokaten ikke sikrede en uafhængig undersøgelse af sagens forhold
       under overholdelse af kravene i retspraksis i henhold til emrk artikel 2 i perioden fra
       21. oktober 2005 og fremefter. disse spørgsmål kan ikke være forældede, hvorfor sagen
       skal hovedforhandles under alle omstændigheder, hvorved tillige bemærkes, at de tre
       sagsøgte, som er offentlige myndighedsenheder, møder ved samme advokat.
       tilsvarende bemærkes, at afvisningspåstanden fra de sagsøgte angående retlig interesse
       tillige forudsætter at de faktiske forhold afklares, herunder afhøring af sagsøgerne om
       karakteren af relationen til afdøde samt øvrige oplysninger herom. sagsøgerne gør gæl-
       dende, at der forelå et sådan boligfællesskab, at eal § 26 a finder anvendelse, hvorved
       bemærkes, at domspraksis viser, at også personer som ikke er samboende kan være be-
       rettigede til tortgodtgørelse. endvidere gentages, at emds retspraksis tilkender godtgø-
       relse (”non-pecuniary damages”) i artikel 2-sager til nærmeste familiemedlemmer, her-
       under mødre og søstre, uden at opstille en betingelse om fælles bopæl. disse spørgsmål
       bør afgøres af landsretten ud fra en samlet bedømmelse af faktum og væsentligheden af
       fejl og forsømmelse fra de tre sagsøgte myndigheders sider i forbindelse med hovedfor-
       handling. sagsøgerne opfylder de almindelige betingelser om retlig interesse, herunder
       en tungtvejende interesse i at få fastlagt om der foreligger et civilretligt ansvar i anled-
       ning af tabet af afdøde ved skud fra politiet.”
ved kendelse af 27. november 2009 bestemte landsretten, at sagen skulle delforhandles ved-
rørende de indstævnte myndigheders påstand om afvisning og spørgsmålet om forældelse. af-
gørelsen er begrundet således:
                                                - 7 -
       ”landsretten finder, at der efter det, der er oplyst af parterne, herunder om bevisførel-
       sens omfang for så vidt angår realiteten, er anledning til at udskille de sagsøgtes påstand
       om afvisning og spørgsmålet om forældelse til særskilt behandling, jf. retsplejelovens §
       253, da det ikke kan udelukkes, at en sådan delhovedforhandling vil kunne vise sig pro-
       cesbesparende.”
i de indstævntes påstandsdokument af 3. marts 2010 vedrørende delforhandling den 19. marts
2010 nedlagde de påstand om afvisning, subsidiært frifindelse. i påstandsdokumentet hedder
det bl.a.:
       ”vedrørende sagsøger 1 gøres det gældende, at godtgørelse efter erstatningsansvarslo-
       vens § 26 a alene kan tilkendes forældre til voksne børn, såfremt barnet på dødstids-
       punktet bor sammen med forældrene og der består en særlig tilknytning mellem par-
       terne. da dette ikke var tilfældet for c’s vedkommende, savner sagsøger 1 retlig in-
       teresse i søgsmålet.
       vedrørende sagsøger 2 bestrides det som udokumenteret, at denne sagsøger boede
       sammen med sagsøger 1 og c på dødstidspunktet. det gøres endvidere gældende, at
       med mindre der bestod et ekstraordinært tæt forhold mellem sagsøger 2 og afdøde,
       hvilket ligeledes bestrides som udokumenteret, kan søskendeforhold uanset
       bopælsforhold ikke begrunde godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorfor
       sagsøger 2 ligeledes savner retlig interesse i søgsmålet.
       det bestrides, at sagsøgerne kan støtte deres erstatningskrav på erstatningsansvarslovens
       § 26, der omhandler tortgodtgørelse til ”den forurettede”. bestemmelsen kan således
       ikke påberåbes af slægtninge.
       det bestrides, at emrk artikel 41 kan påberåbes for danske domstole som erstatnings-
       grundlag. bestemmelsen giver kun emd - og ikke en dansk domstol - hjemmel til at
       tilkende klager en godtgørelse for stedfunden overtrædelse af emrk.
       det gøres subsidiært gældende, at såfremt landsretten ikke måtte finde, at sagsøgernes
       manglende retlige interesse kan føre til afvisning af sagen, skal de sagsøgte frifindes af
       de anførte grunde, idet der ikke består et krav på godtgørelse.”
i sagsøgernes påstandsdokument af 5. marts 2010 vedrørende formalitet hedder det bl.a.:
       ”sagsøgtes påstand om manglende ”retlig interesse”
       afvisningspåstanden fra de sagsøgte angående retlig interesse forudsætter at de faktiske
       forhold afklares, og sagsøgerne gør gældende, at der forelå et sådan boligfællesskab og
       forbindelse mellem sagsøgerne og afdøde, at eal § 26 a eller dennes analogi finder an-
       vendelse.
                                              - 8 -
      sagsøgerne fremhæver, at domspraksis viser, at også personer som ikke er samboende
      kan være berettigede til tortgodtgørelse. endvidere fremhæves, at emds retspraksis til-
      kender godtgørelse (”non-pecuniary damages”) i artikel 2-sager til nærmeste familie-
      medlemmer, herunder mødre og søstre, uden at opstille en betingelse om fælles bopæl.
      sagsøgte opfordres til at oplyse om dette bestrides inden hovedforhandlingen.
      sagen bør afgøres af landsretten ud fra en samlet bedømmelse af faktum og væsentlig-
      heden af fejl og forsømmelse fra de tre sagsøgte myndigheders sider, idet bemærkes, at
      sagsøgerne opfylder de almindelige betingelser om retlig interesse, herunder en tungt-
      vejende interesse i at få fastlagt om der foreligger et civilretlig ansvar i anledning af ta-
      bet af afdøde ved skud fra politiet, herunder en væsentlig og konkret interesse i afkla-
      ring af retmæssigheden af politiets forvoldelse af søn og brors død samt afklaring af om
      statsadvokat og rigsadvokaten har overholdt kravene som følger af det processuelle
      element af emrk artikel 2, jf. herved 2009-betænkningen om klager over politiet samt
      gomard/kistrup civilprocessen side 411-415.
      afskæring af sagsøgernes søgsmål vil indebære en krænkelse af deres rettigheder i hen-
      hold til emrk artikel 6 (”access to court”) samt artikel 13.”
anbringender
a og b har navnlig anført, at de har en konkret og tungtvejende interesse i at få fastlagt, om
myndighederne er civilretligt ansvarlige i anledning af c’s død, herunder om politiets
skudafgivelse mod c var retmæssig, og om statsadvokatens og rigsadvokatens efterfølgende
undersøgelse af skudafgivelsen opfyldte kravene i den europæiske menneskerettighedskon-
vention artikel 2. de påberåber sig i den forbindelse dansk rets almindelige erstatningsregler,
som skal forstås i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonvention. om
forældelse har de supplerende anført, at forældelsesfristen ikke løber fra c’s død den 1. april
2003, men fra rigsadvokatens afgørelse af klagesagen den 2. september 2004, subsidiært to
måneder efter statsadvokatens afgørelse af 23. september 2003. endvidere vil en prøvelse af
sagen bl.a. vedrøre statsadvokatens og rigsadvokatens ansvar for, at der ikke blev rejst tiltale
mod den polititjenestemand, som afgav det dræbende skud, og at der ikke blev gennemført en
uafhængig undersøgelse af omstændighederne ved dødsfaldet, og ansvaret herfor kan ikke
være forældet. højesteret har det fornødne grundlag for at kunne tage stilling til forældelses-
spørgsmålet.
københavns politi, statsadvokaten for københavn og bornholm og rigsadvokaten har navn-
lig anført, at sagen alene angår godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a. appellan-
terne stod ikke afdøde c særlig nær i bestemmelsens forstand og kan derfor ikke tilkendes en
godtgørelse. forældelsesfristen i forhold til godtgørelseskravene skal regnes fra den dag, c
                                                 - 9 -
blev dræbt, dvs. den 1. april 2003. det gælder også for så vidt angår kravene mod
statsadvokaten og rigsadvokaten, idet der er tale om afledede krav. de indstævnte er enige i,
at højesteret har det fornødne grundlag for at kunne tage stilling til forældelsesspørgsmålet.
højesterets begrundelse og resultat
sagen er anlagt mod såvel københavns politi som statsadvokaten for københavn og born-
holm og rigsadvokaten. sagen udspringer af, at c – sagsøger a’s søn og sagsøger b’s bror –
den 1. april 2003 i forbindelse med, at københavns politi søgte at pågribe ham, blev skudt af
en politiassistent, hvilket førte til, at han samme dag afgik ved døden.
efter det, der er oplyst om sagen for højesteret, må det lægges til grund, at den anlagte sag
angår, om sagsøgerne har krav på godtgørelse, fordi de sagsøgte myndigheder på retsstridig
måde har krænket deres rettigheder i henhold til den europæiske menneskerettighedskonven-
tions artikel 2 og 13 som nærmeste efterladte til c. over for københavns politi støttes kravet
på selve forvoldelsen af c’s død og erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorefter den, der
forsætligt eller groft uagtsomt forvolder en andens død, kan pålægges at betale en godtgørelse
til efterlevende, der stod den afdøde særlig nær. over for statsadvokaten for københavn og
bornholm og rigsadvokaten støttes kravet på det efterfølgende undersøgelsesforløb, idet det
er sagsøgernes opfattelse, at dette har været mangelfuldt og fejlbehæftet på en sådan måde, at
der herved er påført dem som efterladte en selvstændig krænkelse, og at dette berettiger dem
til godtgørelse efter dansk rets almindelige regler, der må forstås under hensyn til den
europæiske menneskerettighedskonventions artikel 41.
landsretten udskilte den 27. november 2009 til særskilt behandling spørgsmålet om, hvorvidt
der som påstået af de sagsøgte myndigheder skulle ske afvisning med henvisning til, at sag-
søgerne savnede retlig interesse i søgsmålet. det fremgår af landsrettens dom, at spørgsmålet
om retlig interesse er anset som et spørgsmål om, hvorvidt sagsøgerne hver især opfylder kra-
vet i erstatningsansvarslovens § 26 a om at have stået afdøde særlig nær.
hertil bemærker højesteret, at der ikke er grundlag for at anse spørgsmålet, om de efterladte
opfylder denne betingelse for godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, som et
                                              - 10 -
spørgsmål om retlig interesse i søgsmålet. de sagsøgte myndigheder har da heller ikke for
højesteret gentaget påstanden om afvisning.
landsretten udskilte endvidere spørgsmålet om forældelse til særskilt behandling. landsretten
tog ikke stilling til spørgsmålet om forældelse. parterne er imidlertid enige om, at højesteret
kan træffe afgørelse herom på det grundlag, som foreligger for højesteret.
højesteret finder, at forældelsesfristen for de efterladtes eventuelle godtgørelseskrav mod
københavns politi for at have forvoldt c’s død skal regnes fra den 1. april 2003, hvor døden
blev forvoldt og indtraf, og hvor de efterladte fik kendskab dertil. det følger af
overgangsreglen i forældelseslovens § 30, stk. 1, at forældelsesfristen er 5 år. der er ikke
oplyst eller påberåbt omstændigheder, som giver grundlag for at forlænge fristen. da foræl-
delsen først er afbrudt ved sagens anlæg den 20. oktober 2008, er et eventuelt krav mod kø-
benhavns politi forældet.
højesteret stadfæster med denne begrundelse frifindelsen af københavns politi.
de efterladtes krav mod statsadvokaten og rigsadvokaten støttes som foran anført på dansk
rets almindelige erstatningsretlige regler, således som disse må forstås i lyset af den europæi-
ske menneskerettighedskonvention, og er ikke begrænset til at angå erstatningsansvarslovens
§ 26 a. der kan derfor ikke alene med henvisning til forståelsen af § 26 a ske frifindelse af
disse myndigheder.
de efterladtes eventuelle krav mod rigsadvokaten støttes på denne myndigheds sagsbehand-
ling efter indgivelse af klage hertil ved brev af 21. oktober 2003. forældelsesfristen er 5 år,
jf. forældelseslovens § 30, stk. 1, og et eventuelt krav i anledning af mulige fejl begået af
rigsadvokaten er derfor ikke forældet.
de efterladtes eventuelle krav mod statsadvokaten støttes på denne myndigheds sagsbehand-
ling, herunder det forhold, at statsadvokaten efter indgivelse af klage til rigsadvokaten ikke
til denne medsendte et brev, som de efterladtes advokat den 2. oktober 2003 havde sendt til
statsadvokaten. i det omfang kravet støttes på fejl begået af statsadvokaten inden for 5 års-
fristen, er et eventuelt krav ikke forældet.
                                              - 11 -
højesteret ophæver herefter landsrettens dom for så vidt angår rigsadvokaten og statsadvo-
katen for københavn og bornholm og hjemviser sagen mod disse myndigheder til landsretten
til fortsat behandling. det bemærkes, at der ikke hermed er taget stilling til, om dansk rets
almindelige erstatningsregler hjemler et krav som påstået.
a og b og københavns politi skal ikke betale sagsomkostninger for højesteret til den anden
part. højesteret har herved lagt vægt på, at de efterladte har haft en rimelig grund til at an-
fægte, at de ikke skulle have en retlig interesse i søgsmålet.
fastsættelsen af sagens omkostninger i øvrigt udsættes til afgørelse i forbindelse med lands-
rettens fortsatte behandling.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår frifindelsen af københavns politi.
i øvrigt ophæves dommen, og sagen mod statsadvokaten for københavn og bornholm og
rigsadvokaten hjemvises til fortsat behandling ved landsretten.
i forholdet mellem a og b og københavns politi skal ingen af parterne betale
sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
i øvrigt udsættes fastsættelsen af sagens omkostninger til afgørelse i forbindelse med lands-
rettens fortsatte behandling.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                                          lukkede døre
                             højesterets dom
                        afsagt torsdag den 8. december 2016
sag 35/2016
(1. afdeling)
h
(advokat johan hartmann stæger, beskikket)
mod
m
(advokat brit elling, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af skifteretten i lyngby den 24. september 2014 og af østre
landsrets 13. afdeling den 14. oktober 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, marianne højgaard pedersen,
thomas rørdam, poul dahl jensen og lars apostoli.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
supplerende sagsfremstilling
advokat luigi farina har været udmeldt efter reglerne om syn og skøn med henblik på at af-
give en erklæring om de italienske regler om gaver og arveforskud mv. i hans erklæring af 5.
maj 2014 hedder det:
      ”1. den italienske arvelov er reguleret af codice civile (civil lovbog), libro secondo
          (2. bog) §§ 456-768.
     2. den italienske lov om gaver er reguleret af codice civile, libro secondo i §§ 769-809.
                                              - 2 -
   3. hverken den ”italienske arvelov” eller den ”italienske gavelov” udtaler sig om, hvor-
        vidt arv eller gave skal være fælleseje eller særeje.
   4. bestemmelser om særeje og fælleseje findes i afsnittet i codice civile, libro primo (1.
        bog) ”del regime patrimomiale della famiglia”, §§ 159-219, der omhandler formue-
        ordningen mellem ægtefæller
   5. af denne fremgår, at dersom parterne ikke har oprettet en ægtepagt, så skal alt det,
        hver ægtefælle indbringer i ægteskabet, være den pågældendes særeje, medens det,
        ægtefællerne erhverver efter ægteskabets indgåelse, skal være fælleseje.
   6. med hensyn til gaver fastsætter § 179, litra b følgende:
        ...
        (de ejendele, som er erhvervet efter ægteskabet som følge af gaver eller arv, hører ikke
        under fælleseje og betragtes som særeje i tilfælde af, at det ikke i gavebrevet eller te-
        stamentet udtrykkeligt fremgår, at de skal være fælleseje.)”
advokat luigi farina har afgivet en supplerende erklæring om italiensk ret den 22. august
2016. i denne erklæring er anført følgende:
     ”spørgsmål 1
     gælder der efter italiensk lovgivning en formodning for, at vederlagsfri overdragelser
     af aktiver fra forældre til børn i forældrenes levende live udgør forskud på arv?
     svar
     ja. de regler, loven fastsætter herom, findes i følgende artikler i den italienske civillov
     (codice civile):
     - art. 737 i hvilken det bestemmes, at tvangsarvingerne skal tilbageføre alt, hvad de har
     modtaget af afdøde som gave, det være sig direkte eller indirekte, til medarvingerne
     (...), herunder også begunstigelser, der ikke direkte har karakter af gave. med andre ord
     enhver disposition, hvis resultat som fællestræk er at gøre giveren fattigere og berige
     modtageren, selvom der ikke i teknisk og juridisk forstand er tale om gave.
     - art. 742 undtager eksplicit enkelte former for begunstigelser fra reglen om tilbagefø-
     ring af gaver til bo og bestemmer derfor implicit, at enhver anden begunstigelse er om-
     fattet af reglen.
     - art. 770, hvori det fastsættes, at også begunstigelser, der er foretaget i anerkendelse af
     modtageren eller som en særlig form for aflønning, omfattes af ovennævnte regel om
     tilbageføring af gaver til bo. undtaget herfra er alene belønning, der sædvanligvis fore-
     tages i forbindelse med levering af tjenesteydelser, eller som under alle omstændigheder
     er i henhold til skik og brug.
     -art. 809 udvider reglerne om tilbageføring af gaver til bo til at omfatte alle former for
     begunstigelse, også selvom de er resultat af dispositioner, der ikke henhører under defi-
     nitionen på gave.
                                         - 3 -
spørgsmål 2
gælder der efter italiensk retspraksis en formodning for, at vederlagsfri overdragelser
af aktiver fra forældre til børn i forældrenes levende live udgør forskud på arv?
svar
ja.
ved tilbageføring af gaver til bo forstås den disposition, hvormed de arvinger i nedsti-
gende linje samt ægtefællen, som accepterer arven, til boet efter afdøde tilbagefører
selve det af afdøde i form af gave modtagne eller værdien heraf ved modregning i ar-
ven. tilbageføring af gaver til bo er påbudt ved lov, medmindre giveren har dispenseret
modtageren herfra, med det forbehold at værdien ikke anfægter tvangsarven (art. 737,
stk. 1 i den italienske civillov).
ifølge afgørelse nr. 989 af 27. januar 1995 truffet af den italienske højesteret (suprema
corte di cassazione, cass. civ. ii afdeling) er begrebet tilbageføring af gaver til bo ba-
seret på den antagelse, der i øvrigt svarer til den fremherskende opfattelse, at afdøde i
levende live ved foræringer til sine børn og sin ægtefælle helt enkelt har ønsket at over-
drage noget af formuen som et gratis forskud på den fremtidige arv.
tilbageføring af gaver til bo gør det således muligt at afhjælpe den forskelsbehandling,
som gaverne ville have medført, samt udligne forholdet mellem arvingerne. højesteret
bekræftede hermed den anskuelse, der gives udtryk for i en stor del af den juridiske lit-
teratur (forchielli, "la collazione" (tilbageføring af gaver til bo), padova, 1958; c. m.
bianca "diritto civile" (civilret) ii, milano 2001, capozzi, "successioni e donazioni"
(arv og gaver), ii, milano, 2002; m. bruno e l. salomone, "la divisione ereditaria"
(arvedeling), piacenza, 2003), som finder grundlaget for begrebet tilbageføring af gaver
bo i den gængse opfattelse, at gaver til de retmæssige arvinger sker som et arveforskud,
det vil sige som forskud på det, de pågældende senere vil modtage i arv efter giverens
død. efter giverens død skal gaven således betragtes som en forudbetalt rate, hvis ikke
ligefrem som en saldo, af arvelodden.
spørgsmål 3
er de overdragelser af ejendomsret til to ejendomme, som skete til h med de som bilag
1 og 2 fremlagte overdragelsesaftaler, omfattet af formodningen, således at der efter
italiensk lovgivning og/eller retspraksis gælder en formodning for, at de to overdragel-
ser udgør forskud på arv fra hs forældre til hende?
svar
nej, det kan man ikke på forhånd antage.
der er med den indgåede aftale tale om salg. forældrene har erhvervet brugsretten,
mens deres datter alene har erhvervet ejendomsretten til selve ejendommene. det drejer
sig om to forskellige rettigheder, der tilsammen giver den fulde ejendomsret.
det kan ikke på forhånd antages, at forældrene har købt og derpå har givet (ejen-
domsretten) til deres datter. for at afgøre dette, må man nødvendigvis indhente en
retslig konstatering, der slår fast, at der til dels er tale om en proforma-aftale.
                                        - 4 -
skulle det blive påvist, at datteren ikke har betalt noget (for erhvervelsen af ejen-
domsretten), kunne man anmode retten om at fastslå, at datterens indsættelse i
kontrakten er sket rent fiktivt, og at retsvirkningerne af kontrakten med andre ord
ikke var i datterens favør, men alene i forældrenes. ejendomsretten ville dermed
kunne tilbageføres som henhørende under forældrenes formue.
en sådant søgsmål betragtes som undtaget fra reglerne om forældelsesfrister.
der gælder således ingen formodning for, at overdragelserne udgør forskud på arv, men
der er mulighed for ved domstolene at anmode om en retslig konstatering af, at ejen-
dommene i realiteten alene er erhvervet af forældrene og ikke også af deres datter.
spørgsmål 4
har h og hendes forældre samlet set kunnet opnå en skattemæssig eller afgiftsmæssig
besparelse ved de overdragelser, som er foretaget ved de som bilag 1 og 2 fremlagte
overdragelsesaftaler i forhold til en situation, hvor h havde arvet ejendommene fra sine
forældre ved forældrenes død?
svar
ja, det er muligt.
hvis kun forældrene havde erhvervet ejendommene, ville der efter deres død skulle be-
tales arveafgift samt tinglysningsafgifter og ejendomsværdiskat. mens de to sidstnævnte
poster har været uændrede i årtier og således ligger på henholdsvis 2 % og 1 % af ejen-
dommenes skattemæssige værdi, har opgørelsen af arveafgiften gennemgået ændringer
gennem tiden.
med det ved købet af ejendommene anvendte system, er skatter og afgifter kun blevet
betalt denne ene gang, idet brugsretten automatisk bortfalder ved indehavernes død, og
der vil ikke skulle betales nogen afgift.
spørgsmål 5
er det sædvanligt efter italienske forhold, at forældre overdrager ejendomsretten til fast
ejendom til deres børn i levende live og samtidig forbeholder sig en livslang brugsret til
samme faste ejendom?
svar
ja, det er ret almindeligt, da det giver forældrene rådighed over den faste ejendom og
samtidig fritager børnene for efter forældrenes død at skulle betale en afgift. arvingerne
vil således kun skulle afholde en enkelt ubetydelig udgift i forbindelse en matrikelregi-
strering. endvidere vil skatter og afgifter, ved kun at give ejendomsretten til selve ejen-
dommene, alene være beregnet på baggrund heraf og således ikke også på værdien af
brugsretten. besparelsen kan, særligt hvis forældrene er unge, være anselig.
det drejer sig dog om overdragelse af fast ejendom, hvortil forældrene allerede har
ejendomsretten.”
                                                - 5 -
det er oplyst, at h har anlagt en retssag i italien med henblik på at få fastslået, at de to ejen-
domme er overdraget til hende som arveforskud efter italiensk ret, og at de efter italiensk ret
derfor tilhører hende som særeje. retssagen er endnu ikke afgjort.
anbringender
h har frafaldet sit anbringende om, at påtegningen på vielsesattesten udgør en gyldig ægte-
pagt om særeje eller en aftale om lovvalg.
hun har anført principalt, at overdragelsen af de to ejendomme i italien er sket som arvefor-
skud, subsidiært som gave.
overdragelsen af ejendommene må anses for arveforskud fra hendes forældre, jf. herved den
supplerende skønserklæring af 22. august 2016. hendes forældre var italienere med bopæl i
italien, og det følger derfor af den danske internationalt privatretlige lovvalgsregel, at arve-
statuttet er italiensk. selv om formueforholdet mellem ægtefællerne som udgangspunkt skal
afgøres efter dansk ret, betyder det, at de italienske arveregler skal anvendes på arv og arve-
forskud fra forældrene – også for så vidt angår vilkårene for arvens overgang til hende som
arving, herunder om arven skal tilhøre hende som særeje. efter italiensk ret er alt, hvad en
ægtefælle indbringer i ægteskabet eller under ægteskabet erhverver ved arv eller gave, særeje
for den pågældende.
hvis spørgsmålet, om arveforskuddet skal være særeje, ikke anses for omfattet af arvestatut-
tet, bliver resultatet alligevel det samme. i givet fald skal dansk ret lægges til grund, og det
betyder, at det for spørgsmålet om særeje er afgørende, om giveren af arveforskuddet har til-
kendegivet et vilkår herom. i det foreliggende tilfælde må en tilkendegivelse om, at ejen-
dommene skal tilhøre hende som særeje, indfortolkes i overdragelsen fra forældrene, idet
overdragelsen må vurderes på baggrund af det miljø af regler, som parterne har handlet efter –
her de italienske regler om, at alt, hvad man ejer ved ægteskabets indgåelse, senere arver eller
får i gave er særeje for modtageren. der bliver ikke udarbejdet klausuler om dette, idet det
følger af loven.
det kan ikke føre til et andet resultat, hvis overdragelsen anses for en gave og ikke et arvefor-
skud. i givet fald er gaven givet på vilkår om særeje for modtageren, jf. den dagældende be-
                                               - 6 -
stemmelse i retsvirkningslovens § 21, stk. 1, nr. 2 (nu § 28 a). i overdragelserne til hende kan
der som anført indfortolkes en udtrykkelig bestemmelse fra hendes forældre om, at ejendom-
mene skulle tilhøre hende som særeje. der kan ikke være tvivl om, at det var hendes forældres
ønske, at de to ejendomme skulle være særeje for hende.
det kan ikke ændre på overdragelsens karakter af arveforskud eller gave, at forældrene havde
forbeholdt sig en livsvarig brugsret til de to ejendomme, idet gavemomentet under alle om-
stændigheder var så betydeligt, at ejendommene i deres helhed kunne klausuleres som særeje
af giverne.
m har anført, at spørgsmålet om ægtefællernes formueordning skal afgøres efter dansk ret.
dette betyder, at hele formuen er omfattet af formuefællesskabet – også hs to ejendomme i
italien.
overdragelsen af ejendommene til hende har hverken karakter af arveforskud eller gave, men
er derimod sket ved en gensidigt bebyrdende aftale med tredjemand. forældrenes betaling af
købesummen for ejendommene er udtryk for deres køb af en livsvarig brugsret til ejendom-
mene. det er ikke godtgjort, at den blotte ejendomsret havde en økonomisk værdi af betyd-
ning. allerede af den grund er det udelukket, at ejendommene kan være særeje for hende.
selv hvis overdragelsen anses for sket som arveforskud eller gave, vil de to ejendomme være
omfattet af formuefællesskabet. arvestatuttet omfatter alene de arveretlige forhold – og ikke
de familieretlige forhold om særeje eller fælleseje for modtageren. efter dansk ret er det end-
videre en betingelse for, at et arveforskud eller en gave bliver særeje for modtageren, at give-
ren har tilkendegivet dette som vilkår ved overdragelsen. denne betingelse er ikke opfyldt i
det foreliggende tilfælde.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om de to ejendomme i italien, som h fik ejendomsret til i 1977 og 1982, tilhører
hende som særeje.
h og m havde bopæl i danmark ved ægteskabets indgåelse, og der er enighed om, at formue-
forholdet mellem dem som udgangspunkt skal afgøres efter dansk ret. for højesteret er der
                                                 - 7 -
endvidere enighed om, at der ikke foreligger en gyldig ægtepagt om særeje. spørgsmålet er
herefter, om de to ejendomme på andet grundlag tilhører h som særeje.
h har anført, at det følger af italiensk ret, at alt, hvad ægtefæller indbringer i ægteskabet eller
efterfølgende erhverver ved arv eller gave, er særeje, jf. advokat luigi farinas erklæringer til
brug for sagen. hendes forældre havde derfor i forbindelse med, at de overdrog de to ejen-
domme til hende, ikke anledning til at træffe bestemmelse om, at ejendommene skulle tilhøre
hende som særeje ved et eventuelt senere ægteskab. der havde kun været anledning til at
træffe særskilt bestemmelse, hvis forældrene havde ønsket, at ejendommene skulle være fæl-
leseje. i overdragelsen kan der derfor indfortolkes en tilkendegivelse fra hendes forældre om,
at ejendommene skal tilhøre hende som særeje.
højesteret finder, at det oplyste om den legale ordning om ægtefællers formueforhold efter
italiensk ret ikke kan sidestilles med en udtrykkelig tilkendegivelse om særejevilkår efter den
dagældende bestemmelse i retsvirkningslovens § 21, stk. 1, nr. 2, (nu § 28 a). der foreligger
derfor ikke en gyldig tredjemandsbestemmelse om særeje. dette gælder, hvad enten erhver-
velsen anses som arveforskud eller gave. der er herefter ikke anledning til at tage stilling til,
om h ved erhvervelsen af ejendomsretten til ejendommene modtog en sådan betydelig ve-
derlagsfri formuefordel på forældrenes bekostning, som efter dansk ret er en betingelse for, at
en bestemmelse om særeje kan tillægges virkning efter sit indhold.
for det tilfælde, at h må anses for at have modtaget ejendommene som arveforskud, skal der
herefter tages stilling til, om den danske regel om lovvalget i arveforhold, hvorefter de arve-
retlige forhold skal bedømmes efter arveladerens domicillov (arvestatuttet), kan føre til, at
ejendommene tilhører hende som særeje. der er ikke i de italienske arveregler bestemmelser
om, at arv er særeje, jf. advokat luigi farinas erklæringer. de familieretlige regler om for-
mueordningen mellem ægtefæller kan ikke anses for omfattet af arvestatuttet. det, som h har
anført om arvestatuttet, kan derfor ikke føre til, at ejendommene er særeje for hende.
højesteret stadfæster herefter dommen.
for højesteret har begge parter fri proces uden retshjælpsdækning. højesteret finder, at ingen
af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part eller til statskassen.
                                            - 8 -
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part eller til stats-
kassen.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 19. marts 2013
sag 315/2012
(1. afdeling)
a
(advokat lars sandager)
mod
iss facility services a/s ved codan forsikring a/s
(advokat nicolai mailund clan og advokat christina neugebauer)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten på frederiksberg den 7. juni 2011 og af østre
landsrets 10. afdeling den 20. august 2012.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, niels grubbe, thomas
rørdam, michael rekling og oliver talevski.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at indkærede, iss facility services a/s, skal anerkende,
at den del af hendes krav på godtgørelse for svie og smerte og erstatning for tabt arbejdsfor-
tjeneste, der angår perioden efter den 4. november 2005, ikke er forældet.
iss facility services a/s har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af sagen, at a den 19. maj 2010 blev indstillet til førtidspension.
a har i et processkrift af 30. juni 2011 opgjort sit krav om erstatning for tabt arbejdsfor-
tjeneste i perioden fra den 6. november 2005 til den 19. maj 2010 til 810.893,34 kr. hendes
krav om godtgørelse for svie og smerte er opgjort til 67.000 kr.
                                               - 2 -
ankestyrelsen har i en afgørelse af 22. august 2011 fastslået, at a har ret til erstatning for tab
af erhvervsevne på 75 % i anledning af hendes arbejdsskade den 8. august 2005.
højesterets begrundelse og resultat
problemstillingen
a har over for iss facility services a/s bl.a. rejst krav om erstatning for tabt arbejdsfortjene-
ste og godtgørelse for svie og smerte i anledning af en arbejdsskade, der fandt sted den 8. au-
gust 2005. kravene vedrører en periode på 5 år forud for sagens anlæg den 5. november 2010.
kæremålet for højesteret angår, om kravene er forældet.
a har anført, at hendes krav ikke er forældet, fordi forældelse indtræder successivt, dvs. i takt
med at den enkelte fordring om betaling af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgø-
relse for svie og smerte forfalder dag for dag. iss facility services a/s har heroverfor anført,
at hendes krav er forældet, fordi forældelsesfristen skal regnes fra skadens indtræden, som
ubestridt ligger mere end 5 år, før forældelsen blev afbrudt. der er ikke under sagen spørgs-
mål, om forældelsesfristen er suspenderet som nævnt i § 3 i forældelsesloven af 1908 eller i
arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 3, 2. pkt.
det fremgår af arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 2, at krav mod arbejdsgiveren på erstat-
ning eller godtgørelse i anledning af en arbejdsskade forældes efter reglerne i forældelseslo-
ven af 2007. for disse krav er forældelsesfristen dog 5 år, jf. arbejdsskadesikringslovens § 36,
stk. 3, 1. pkt.
arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 2 og 3, og forældelsesloven af 2007 trådte i kraft den 1.
januar 2008, jf. § 47 i lov om ændring af forskellige lovbestemmelser om forældelse af for-
dringer mv. (ændringsloven) og § 29, stk. 1, i forældelsesloven af 2007. på dette tidspunkt var
den 5-årige forældelsesfrist i forældelsesloven af 1908, som as krav var omfattet af, jf. denne
lovs § 1, stk. 1, nr. 5, endnu ikke udløbet. det er derfor en forudsætning for, at hendes krav er
forældet, at der er indtrådt forældelse såvel efter forældelsesloven af 1908 som efter de nu-
gældende forældelsesregler, jf. ændringslovens § 48, stk. 1, og § 30, stk. 1, i forældelsesloven
af 2007.
                                                - 3 -
forældelsesloven af 1908
efter § 2, stk. 1, 1. pkt., i forældelsesloven af 1908 regnes forældelsesfristen fra den tid, da
fordringen af fordringshaveren ”kan kræves betalt”. ved erstatningskrav uden for kontrakt
løber forældelsen efter fast praksis fra tidspunktet for skadens indtræden, medmindre der er
grundlag for suspension af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt efter § 3, jf. f.eks. høje-
sterets domme i ufr 2010 s. 1068 og ufr 2012 s. 574.
skadens indtræden er efter praksis også begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen vedrø-
rende krav om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og smerte, jf. her-
ved højesterets domme i ufr 1948 s. 172 og ufr 2002 s. 573. højesteret har ikke i tidligere
praksis, herunder i dommene i ufr 2005 s. 1594 og ufr 2006 s. 2535, givet udtryk for, at så-
danne krav forældes successivt.
højesteret finder herefter, at den 5-årige forældelsesfrist for as krav om erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og smerte skal regnes fra skadens indtræden, som
ubestridt ligger mere end 5 år før forældelsens afbrydelse. hendes krav er derfor forældet
efter forældelsesloven af 1908.
forældelsesloven af 2007 og arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 2 og 3
efter § 2, stk. 1, i forældelsesloven af 2007 regnes forældelsesfristen fra det tidligste tids-
punkt, til hvilket fordringshaveren kunne kræve at få fordringen opfyldt, medmindre andet
følger af andre bestemmelser. for så vidt angår fordringer på erstatning eller godtgørelse for
skade forvoldt uden for kontraktsforhold, regnes forældelsesfristen fra skadens indtræden, jf.
§ 2, stk. 4. bestemmelsen i § 2, stk. 4, finder også anvendelse på krav mod en arbejdsgiver om
erstatning eller godtgørelse i anledning af en arbejdsskade.
det fremgår af lovforslagets bemærkninger til § 2, stk. 4 (lovforslag l 165, folketingstidende
2006-2007, tillæg a, s. 5613 f.), at bestemmelsen viderefører gældende praksis med hensyn
til fastlæggelsen af begyndelsestidspunktet ved erstatningskrav uden for kontrakt, at det som
udgangspunkt er tidspunktet for lidelsens opståen, der er afgørende, hvis der ved personskade
er forskel på den skadelige påvirkning og tidspunktet for lidelsens opståen, og at fristen i
disse tilfælde løber fra det tidspunkt, hvor de følger, der kræves erstatning for, har vist sig på
                                               - 4 -
en sådan måde, at skadelidte havde rimelig anledning til og mulighed for at rejse et – eventu-
elt foreløbigt – erstatningskrav. det fremgår ikke af lovforslagets bemærkninger eller af for-
arbejderne i øvrigt, at krav om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste eller om godtgørelse for
svie og smerte forældes successivt.
højesteret finder herefter, at der ikke er grundlag for at fastslå, at krav om erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og smerte efter forældelsesloven af 2007 forældes
successivt som hævdet af a.
på denne baggrund skal også den 5-årige forældelsesfrist i arbejdsskadesikringslovens § 36,
stk. 3, 1. pkt., for as krav om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og
smerte efter højesterets opfattelse regnes fra skadens indtræden i henhold til § 2, stk. 1, jf.
stk. 4, i forældelsesloven af 2007. skadens indtræden ligger ubestridt mere end 5 år før for-
ældelsens afbrydelse. hendes krav er derfor tillige forældet efter reglerne i arbejdsskadesik-
ringsloven sammenholdt med forældelsesloven af 2007.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
kæremålsomkostningerne fastsættes af byretten i forbindelse med sagens afslutning.


text:
- gia
                                          udskrift
                                              af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
                                             dom
afsagt den 12. november 2010 af sø- og handelsretten (retsformand mette christensen, jens zimmer
christensen og john tyrrestrup).
      h-42-08                       1) designers remix collection a/s
                                    2) brand farm a/s
                                    (advokat anders valentin)
                                    mod
                                    1) sidney okudzeto
                                    2) finshowroom
                                    (advokat karsten duch lynggård)
indledning og påstande
denne sag vedrører i det væsentlige spørgsmålet om, sidney okudzeto og finshowroom
hæfter for betaling af tøjleverancer fra designers remix collection a/s (designers remix
collection) og brand farm a/s (brand farm) (samlet sagsøgerne).
                                                  -2-
designers remix collection har principialt nedlagt påstand om, at sidney okudzeto og
finshowroom tilpligtes in solidum at betale til designers remix collection 251.283,53 kr.
med tillæg af rente 2 % per måned af 137.534,80 kr. fra 29. september 2007, af 2.361,75 kr. fra
3. oktober 2007, af 2.030,78 kr. fra 4. oktober 2007, af 14.896,27 kr. fra 5. oktober 2007, af
654,49 kr. fra 7. oktober 2007, af 770,65 kr. fra 11. oktober 2007, af 83.929,21 kr. fra 26. oktober
2007, af 6.720,47 kr. fra 28. oktober 2007, af 356,36 kr. fra 11. november 2007, af 1.157,73 kr. fra
15. november 2007, af 311,78 kr. fra 16. november 2007 og af 559,24 kr. fra 21. december 2007,
subsidiært, at sidney okudzeto og finshowroom tilpligtes in solidum at betale til designers
remix collection 251.283,53 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg den 19. juni 2008.
brand farm har nedlagt påstand om, at sidney okudzeto og finshowroom tilpligtes in soli-
dum at betale til brand farm 47.206,55 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg den 19.
juni 2008.
sidney okudzeto og finshowroom har nedlagt påstand om frifindelse.
sagens omstændigheder
parterne
brand farm a/s er 100 % ejet af ic company a/s. brand farm solgte indtil 1. juli 2007 tøj og
tilbehør af mærket designers remix collection. salget blev den 1. juli 2007 flyttet over i sel-
skabet designers remix collection a/s, som ligeledes da var 100 % ejet af ic company. sel-
skabet ejes nu af ic company med 51 % og niels eskildsen og dennes hustru med 49 %
      sidney okudseto ejede fin ltd., der blev stiftet den 4. september 2000. dette selskab er
trådt i likvidation i 2007. sammen med en medinvestor stiftede sidney okudzeto den 2. ja-
nuar 2007 finshowroom ltd.
parternes samhandel
den 15. januar 2005 blev der indgået en distributionskontrakt om salg af tøj og accessories af
mærket designers remix collection. af aftalen fremgår bl.a.:
    ”…
    exclusive distributor agreement
                                                       -3-
     between          brand farm a/s
                      …
     and              sidney okudzeto
                      finshowroom
                      27 huxton street
                      shoreditch
                      london n1 6nh
                      united kingdom
     the present agreement replaces exclusive distributor agreement dated 23.07.2004 between ic
     companys a/s and distributor.
     …
     3. term of agreement
     this agreement shall come into force as from the date of signature of this agreement and shall re-
     main in force until terminated by either party to expire by the end of december or june, respective-
     ly, upon giving 6 months’ prior notice in writing by means of communication ensuring evidence
     and date of receipt (e.g. registrered mail with return receipt, special courier). orders already ac-
     cepted by bf before the expiration of the term of notice will be supplied to distributor.
     …
     10. prices, terms of payment
     …
     all orders including orders for sample collections will be accepted subject to prepayment covering
     50 % of the total order value. prepayment is made before shipment of goods via c & f. payment
     terms for all invoices will be 21 days net.
     …
     18. no assignment
     the distributor shall have no right to assign or transfer this agreement in whole or in part. as-
     signment of shares (in whole or in part) of distributor without the prior consent of brand farm
     shall be considered a material breach of the present contract.
     …
     signed 15/1 2005                            15/1 2005
     brand farm a/s
     (underskrift)                               (underskrift)
     niels eskildsen h. eskildsen         sidney okudzeto
     …”
brand farms krav bygger på to fakturaer af henholdsvis 16. februar og 30. juli 2007 udstedt
til:
    ”…
               fin showroom
                27 hoxton street
                london n1 6nh
                england
     …”
designers remix collections krav bygger på en lang række fakturaer fra perioden 31. juli til
21. november 2007 med følgende angivelse:
                                                   -4-
   ”…
       invoice address                       delivery address
       fin ltd                               fin ltd
       t/a finshowroom                       t/a finshowroom
       51 hoxton square                      51 hoxton square
    …”
på bagsiden af disse fakturaer er påtrykt:
   ”…
   terms of payment, delivery, ect. for:
   designers remix collectiona/s (drc)
         …
   3. payment terms
   payment terms are according to the order confirmation. if the customer fails to pay or due date an
   interest of 2 % per month will be charged and is fee for the reminder. the customer shall not de-
   duct any amount on the invoice due, without prior consent from drc. if a cheque is represented as
   payment the customer is charged the exchange fee.
   …
   5. quantity of goods
   drc has the right to deviate from the order quantity in terms of colours and sizes as long as the
   deviation is not considered substantial.
   6. claims
   upon recipes customers most investigate all goods immediately. if goods are different than agreed
   a claim shall be made in writing and sent to drcs local sales representative within 7 days of re-
   ceipt. claims without authorisation code will not be handled.
   …”
vedtagelsen af disse betingelser er ikke bestridt.
niels eskildsen ophævede i følgende brev af 30. maj 2007, der var vedhæftet en e-mail af 1.
juni 2007, kontrakten:
       ”…
       fin ltd
       …
       termination of exclusive distributor agreement
       dear sidney
       i must unfortunately inform you that we have to terminate our exclusive distributor agree-
       ment on designers remix collection with immediately effect due to material breach of contact
       caused by delays in payments.
       …”
sidney okudzeto accepterede ophævelsen, men ikke begrundelsen herfor, da han mente, at
der fortsat manglede kreditnotaer vedrørende mangler i leverancerne, og at ophævelsen
skulle ske med 6 måneders varsel.
                                               -5-
      sidney okudzeto e-mailede i juni måned til niels eskildsen om blandt andet manglen-
de kreditnotaer og fejl i nogle fakturaer. den 25. juli 2007 skrev sidney okudzeto, at alle be-
talinger nu var gennemført.
      i august måned fortsatte e-mailkorrespondancen om manglende betalinger og fejl i fak-
turaer og kreditnotaer. i september måned skrev sidney okudzeto om manglende varer i
hans klienters ordre samt manglende kasser i leverancer.
      ved e-mail af 17. januar 2008 til sidney okudzeto opgjorde niels eskildsen designers
remix collections krav til 23.558,42 gbp og brand farms krav til 4.415,83 gbp. den 19. janu-
ar 2008 besvarede sidney okudzeto e-mailen og skrev blandt andet:
      ”…
      please note we accept the outstanding amount from designersremix. of £23,558.42, please note
      your sample payment to brand farm was cleared in aug/september of last year 2007.
      …”
sidney okudzeto foreslog efterfølgende en afbetalingsordning på 500 gbp pr. måned i 54
måneder.
      i februar og marts måned 2008 var der på ny korrespondance vedrørende fakturaer og
kreditnotaer.
forklaringer
niels eskildsen har forklaret, at han blev ansat i ic company i 2000 og er nu administreren-
de direktør i designers remix collection. i februar 2009 købte han og hans hustru 49 % af ak-
tiekapitalen i designers remix collection. han er ikke medejer af brand farm.
samarbejdet med sidney okudzeto begyndte i ic company. kontrakten mellem sidney
okudzeto og brand farm er ic companys standardkontrakt. kontrakterne er blevet ændret
hver gang, der skete ændringer i den juridiske identitet på leverandørsiden. der findes også
en kontrakt mellem designers remix collection og sidney okudzeto. ic company havde en
sælger i england, før samarbejdet med sidney okudzeto som distributør blev indledt.
      betalingerne fra sidney okudzeto var aldrig rettidige, og der var konstant korrespon-
dance herom. samarbejdet var dog godt, hvorfor det løb i flere år, men det måtte ophøre, da
betalingerne fra sidney okudzeto blev så lave, at deres udestående blev større og større.
samhandelen med sidney okudzeto var på ca. 80.000 gbp pr. år.
                                                -6-
       ingen af sagsøgerne har nogensinde handlet med fin ltd. distributørkontrakten er
indgået med sidney okudzeto personligt. når der indgås samarbejde med nye selskaber, la-
ves der altid kredittjek. hvis deres distributører ændrer juridisk selskabsstruktur, ændres di-
stributørkontrakterne herefter. ”no assignment”- bestemmelsen er standard i deres kontrak-
ter.
       det er ikke korrekt, at finshowroom ltd. indtrådte i kontrakten i stedet for fin ltd., da
kontrakten var med sidney okudzeto personligt. han har ikke accepteret, at distributørafta-
len blev ændret til at være indgået med et selskab med begrænset hæftelse. såfremt en di-
stributør ønsker dette, skal de først have selskabsoplysningerne til kreditvurdering.
       det er usædvanligt, at der faktureres til en juridisk enhed, når der er en kontrakt med
en anden. han ved ikke, hvorfor der i deres fakturaer står ”fin ltd”, eller hvad t/a bety-
der. han ved ikke, hvem fakturaerne for samarbejdet med sidney okudzeto før 2005 og 2007
er stilet til. ordrebekræftelserne er antageligt sendt til samme adresse som fakturaerne. han
kender eksistensen af ”fin ltd”.
       de kunne ikke få lavet et kredittjek på sidney okudzeto ved samarbejdets indledning,
hvorfor de krævede 50 % i forudbetaling, som det fremgår af distributørkontrakten. han kan
ikke præcist huske, hvad de undersøgte ved samarbejdets indledning. normalt foretrækker
de at åbne en konto på baggrund af en positiv kreditvurdering. hvis dette ikke kan lade sig
gøre, handler de på remburs, og kun hvis dette heller ikke er muligt, kræver de forudbeta-
ling.
       kunderne modtager ordrebekræftelse 3-4 måneder, før de modtager varerne, som
fremsendes af flere omgange vedlagt en følgeseddel. kunderne skal kontrollere, om varerne
stemmer overens med følgesedlen. der skal reklameres ved hver delleverance, hvis der er
fejl. samtidigt med varerne sendes en faktura.
       deres kunder skal reklamere indenfor syv dage over synlige uoverensstemmelser ved
det leverede tøj. ved ikke synlige mangler er reklamationsfristen tre måneder. der kan være
uoverensstemmelser, men som hovedregel leverer de punktligt og som aftalt. kunderne får
en ”autorisation code” når de ringer og reklamerer. denne skal være påført de returnerede
varer. således ved de, hvorfor en vare er returneret.
                                               -7-
       de indsigelser, sidney okudzeto har fremlagt i denne sag, er alle indsigelser vedrø-
rende leverancer, der ikke er omfattet af påstanden, bortset fra varer for omkring 500 pund.
han opfattede e-mailen af 19. juni 2008 fra sidney okudzeto som accept af kravet.
       han har ikke modtaget dokumentation for, at fakturaerne til brand farm er betalt.
sidney okudzeto har forklaret, at han er direktør i finshowroom ltd. og arcade fashion
ltd. han ejer 75 % af finshowroom ltd.
       han har aldrig forsøgt at skjule, at han drev virksomhed i selskabsform og har aldrig
før haft problemer herom med andre samarbejdspartnere.
       distributørkontrakten er indgået med fin ltd. det er almindeligt kendt i modebran-
chen, at hans firma er et ”ltd.”. at dette ikke fremgår af distributørkontrakten, er en for-
glemmelse. han har aldrig sagt, at han hæftede personligt. selskabsbetegnelsen fremgår af
firmaets brevpapir, men meget korrespondance foregår via e-mail, hvor disse oplysninger
ikke altid fremgår. han har aldrig drevet virksomhed i et personligt selskab og har aldrig af-
givet personlig garanti for sine selskaber. han har altid drevet selskaber med begrænset hæf-
telse.
       finshowroom ltd. blev stiftet i september 2007 og eksisterede således ikke som sel-
skab, da distributionsaftalen blev indgået. på dette tidspunkt var navnet ”finshowroom” de-
res ”kunstnernavn/kaldenavn”. det er en fejl, at der ikke i kontrakten, før hans underskrift
står ”på vegne af” eller lignende. det er almindeligt i england at skrive ”t/a”, som betyder
”trading as” foran ens ”kunstnernavn”.
       det var brand farm eller ic company, der lavede kreditvurdering ved samarbejdets
indledning. der blev ikke foretaget fornyet kreditvurdering, da brand farm blev til desig-
ners remix collection.
       samarbejdet med ic company begyndte i efteråret 2004. han gav oplysninger om sel-
skabet til brug for kredittjek og ikke oplysninger om sine personlige økonomiske forhold,
som han aldrig har meddelt sagsøgerne. sagsøgernes kundeafdeling ville alene dække et vist
beløb, hvorfor han foreslog 50 % forudbetaling i distributionskontrakten.
       han foretrak at samarbejde via forudbetaling, da det giver et bedre ”cash flow”. han
prøvede aldrig at få dette ændret.
                                                -8-
       de har modtaget mange fakturaer udstedt til fin ltd., og fin ltd. har betalt via bank-
overførsler.
       i 2007 skulle en stor investor indtræde i fin ltd., og de besluttede at stifte et nyt firma,
som skulle bruges fremadrettet. det blev finshowroom ltd. det var finshowroom ltd., der
betalte sagsøgernes fakturaer i 2007. han har flere gange til niels eskildsen forklaret dette
forløb, og at firmaet fortsatte under det nye navn. dette skete blandt andet på et salgsmøde i
københavn. han har dog ikke forklaret alle detaljerne bag.
       der var altid problemer med leverancerne og fakturaerne fra sagsøgerne. det var svært
og tidskrævende at finde ud af, om der var leveret og faktureret korrekt. han klagede kon-
stant over disse problemer. for det meste blev der fundet en løsning, men dette tog tid og
var ofte stadig uafklaret ved næste leverance. indtil fakturering og de leverede varer stemte
overens godkendte han ikke betalingen. reklamationer blev først afgivet til designers remix
collections kundeservice, men senere blev de taget op med direktøren, hvis fejlene ikke blev
rettet.
       han har ikke erkendt at skylde 23.000 gbp, men alene at dette var det samlede fakture-
rede beløb. herfra skulle trækkes de kreditnotaer, som manglede. han mener, at designers
remix collections tilgodehavende er på ca. 8.300 pund.
parternes argumentation
designers remix collection og brand farm har gjort gældende, at de har kontraheret med
sidney okudzeto personligt eller et af sidney okudzeto personligt drevet selskab. det er
sidney okudzeto og fin showroom, der er nævnt som part i distributørkontrakten.
finshowroom ltd. eksisterede ikke, da distributørkontrakten blev indgået, og kan derfor ik-
ke være den oprindelige part. der er ikke fremlagt bevis for andet, end at det er sidney
okudzeto personligt, der er part i kontrakten. det er sidney okudzetos navn, der er anført,
og det er sidney okudzeto, der har skrevet under uden angivelse af noget selskabsnavn.
tegningsreglerne for fin ltd. er ikke fremlagt, og det er derfor ikke bevist, at sidney okud-
zeto alene kan tegne fin ltd.
       sidney okudzeto har den 19. januar 2008 erkendt designers remix collections krav.
designers remix collection har indrettet sig efter denne erkendelse, og sidney okudzeto
kan ikke efterfølgende ensidigt trække denne erkendelse tilbage. erkendelsen er bindende,
                                                  -9-
og der kan derfor ikke efterfølgende fremsættes indsigelser imod kravet. dernæst er indsi-
gelserne mod designers remix collection fremsat for sent og ikke relevante i forhold til sa-
gens substans.
        sidney okudzeto hævder, at brand farms krav er betalt, men har ingen dokumentati-
on fremlagt herfor.
        der er ikke sket et bindende debitorskifte. der er ingen beviser overhovedet for debi-
torskifte. sidney okudzetos oplysninger om, at han mundtligt har meddelt niels eskildsen,
at de skiftede til et nyt selskab, er ikke bevist, men medfører ej heller et debitorskifte. det er
debitor, der skal give underretning om debitorskifte, og det er debitors ansvar, at denne un-
derretning sker på en måde, så kreditor forstår, at der er tale om debitorskifte. dette er ikke
sket.
        det er ikke afgørende, hvem fakturaerne er udstedt til. det forhold, at designers remix
collection har accepteret at skrive finshowroom ltd. i fakturaerne, indebærer ikke en accept
af, at den oprindelige aftalepart i kontrakten er fritaget for sit hæftelsesansvar. sidney okud-
zeto har ikke fremlagt dokumentation for, at det var fin ltd., der betalte fakturaerne.
sidney okudzeto og finshowroom har gjort gældende, at det er fin ltd., der er part i distri-
butørkontrakten. finshowroom, som er indskrevet i kontrakten, er fin ltd. kunstner-
navn/kaldenavn, og dette navn i kontrakten hentyder til, at det er et selskab, der er part i af-
talen. sagsøgerne er bekendt med, at kontrakten er indgået med et selskab, og handler heref-
ter, fx ved at sende opsigelsen af kontrakten til fin ltd. ligeledes har designer remix collec-
tion under samarbejdet faktureret til den part, som de mente, var deres medkontrahent,
nemlig fin ltd. alle ordrebekræftelser er også sendt til fin ltd.
        selskaber bliver forpligtet af de aftaler, der bliver indgået i selskabets navn, og navnet
fin ltd. og finshowroom blev brugt hele tiden under samarbejdet.
        det er sagsøgerne, der har udarbejdet distributørkontrakten, som bygger på deres egen
standardkontrakt. hvis det var klart eller vigtigt for sagsøgerne, at det var sidney okudzeto
personligt, der var medkontrahent i kontrakten, burde bestemmelsen om overdragelse af ak-
tier i § 18 ikke være medtaget.
        retspraksis fastslår klart, at hvis man indgår en aftale med et selskab, så er det selska-
bet, der bliver bundet heraf, også selvom selskabsbetegnelsen ikke fremgår af kontrakten.
                                                 - 10 -
sidney okudzeto har ikke og har aldrig haft et personligt eget selskab. sidney okudzeto er
ikke engang 100 % ejer af fin ltd. eller finshowroom ltd.
       den eneste måde, sidney okudzeto kunne komme til at hæfte personligt, er, hvis han
har skjult selskabets eksistens. dette er ikke tilfældet, og sagsøgerne vidste, at sidney okud-
zeto havde et selskab. sagsøger fakturerede til selskabet. sidney okudzeto ville have været
forpligtet til at reklamere, hvis alle fakturaerne var udstedt til den forkerte. det er helt natur-
ligt og almindeligt, at sidney okudzeto handler i selskabsform, da der er tale om internatio-
nal handel af en vis størrelse og varighed.
       niels eskildsen kunne ikke huske det indledende kredittjek i modsætning til sidney
okudzeto, som kan huske, at der blev foretaget et indledende kredittjek af selskabet.
       der skulle i aftalen have stået, at sidney okudzeto hæftede personligt, for at dette kan
være tilfældet. det er sagsøgernes ansvar udtrykkeligt at sikre sig personlig hæftelse, hvis
dette var sagsøgers forudsætning. kontrakten med designers remix collection er ikke frem-
lagt.
       alle parterne har indrettet sig efter, at det var et selskab, der var part i kontrakten.
først nu – hvor fin ltd. ikke kan betale – forsøger sagsøgerne at påberåbe sig sidney okud-
zeto personlige hæftelse.
       sidney okudzetos erkendelse skete under forudsætning af, at de manglende kreditno-
taer blev fremsendt. sidney okudzeto har således ikke endeligt accepteret kravene.
rettens begrundelse og resultat
distributionskontrakten af 15. januar 2005 er indgået mellem brand farm og sidney okudze-
to, finshowroom. fakturaerne fra brand farm er udstedt og fremsendt til ”fin showroom”.
der er således ingen indikation for, at det ikke skulle være sidney okudzeto, der er part i
kontrakten, og derfor hæfter for de fakturaer udstedt og fremsendt til fin ltd. brand farms
påstand tages derfor til følge.
designers remix collection er ikke part i den fremlagte kontrakt. der er alene ved vidnefor-
klaring blevet redegjort for, at den tidligere indgåede kontrakt blev ændret, således at desig-
ners remix collection var kontraktpart. alle de fremlagte fakturaer fra designers remix col-
lection er udstedt til fin ltd., ligesom ophævelsen af samarbejdet er sendt til fin ltd.
                                               - 11 -
      på dette grundlag findes sidney okudzeto og finshowroom ikke at hæfte for desig-
ners remix collections krav, hvorfor sidney okudzeto og finshowroom frifindes.
efter sagens udfald og omfang skal sidney okudzeto og finshowroom betale 11.000 kr. til
brand farm i sagsomkostninger, heraf 10.000 kr. til dækning af advokatomkostninger og
1.000 kr til dækning af retsafgift. designers remix collection skal betale 30.000 kr. inkl.
moms til sidney okudzeto til dækning af advokatomkostninger samt 3.941 kr. til dækning af
udgiften til materialesamling.
                                      thi kendes for ret:
sidney okudzeto og finshowroom skal betale 47.206,55 kr. til brand farm a/s med proces-
rente fra 19. juni 2008
sidney okudzeto og finshowroom frifindes for designer remix collection a/s’ påstand.
sidney okudzeto og finshowroom betaler i sagsomkostninger 11.000 kr. til brand farm a/s.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8.
designers remix collection a/s betaler i sagsomkostninger 30.000 kr. til sidney okudzeto og
finshowroom. sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8.
jens zimmer christensen            mette christensen            john tyrrestrup
                                             (sign.)
                                          ___ ___ ___
                               udskriftens rigtighed bekræftes
                               p.j.v. sø- og handelsretten, den
 - 12 -