text:
                       højesterets kendelse
                            afsagt fredag den 26. juni 2015
sag 263/2014
a
(advokat helle lokdam, beskikket)
mod
procesbevillingsnævnet
i tidligere instans er afsagt kendelse af københavns byret den 15. august 2013 og af østre
landsrets 10. afdeling den 22. januar 2014.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jon stokholm, jens peter christensen og oliver ta-
levski.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til fornyet behandling i østre
landsret.
indkærede, procesbevillingsnævnet, har nedlagt påstand om stadfæstelse.
sagsfremstilling
ved en stævning af 30. november 2012 anlagde a sag mod procesbevillingsnævnet ved
københavns byret grundet nævnets afslag på fri proces i hans sager mod sundhedsstyrelsen
og sønderjyllands sygehus. stævningen var affattet på engelsk.
i et brev af 6. december 2012 bekræftede byretten modtagelsen af stævningen og oplyste, at
retssproget er dansk, jf. retsplejelovens § 149, hvorfor stævningen skulle affattes på dansk og
tillige angive en dansk postadresse, jf. retsplejelovens § 348.
ved kendelse af 15. august 2013 afviste københavns byret sagen mod procesbevillingsnæv-
net. i kendelsen hedder det bl.a.:
                                               - 2 -
       ”ved afgørelse af 23. august 2012 meddelte procesbevillingsnævnet sagsøgeren, a,
       afslag på fri proces vedrørende rekvirentens sager mod henholdsvis sundhedsstyrelsen
       og sønderjyllands sygehus. den 5. november 2012 meddelte nævnet afslag på at
       genoptage sagen.
       ved stævning modtaget den 3. december 2012 anlagde sagsøgeren sag mod procesbe-
       villingsnævnet ved københavns byret. ansøgningen var indgivet på engelsk. samtidig
       ansøgte sagsøgeren københavns byret om fri proces til sagen.
       den 6. december 2012 anmodede retten om, at stævningen og bilag blev indsendt på
       dansk, jf. retsplejelovens § 149, og med en dansk returadresse, jf. retsplejelovens § 348.
       der blev meddelt sagsøgeren en frist til den 6. marts 2013, idet det samtidig blev tilken-
       degivet, at såfremt fristen ikke blev overholdt, ville retten kunne afvise sagen. fristen er
       senere blevet forlænget flere gange.
       den 3. august 2013 har sagsøgeren indsendt et processkrift, der i det væsentlige er for-
       muleret på engelsk, ligesom der fortsat ikke er angivet en dansk postadresse.
       rettens begrundelse og afgørelse:
       da sagsøgeren fortsat ikke har afhjulpet manglerne ved stævningen, afvises sagen, jf.
       retsplejelovens § 149, stk. 2, og § 349, jf. § 348, stk. 2, nr. 1.”
i et brev af 15. august 2013 fremsendte byretten kendelsen til a.
den 4. november 2013 modtog københavns byret pr. mail et kæreskrift fra a dateret 2.
november 2013.
i et processkrift af 20. december 2013 fremsendte a sine supplerende bemærkninger.
ved kendelse af 22. januar 2014 afviste østre landsret kæremålet under henvisning til, at
kæren var iværksat for sent, jf. retsplejelovens § 394, stk. 2, 3. pkt. af kendelsen fremgår
bl.a.:
       ”a er bosiddende i england. det fremgår af sagen, at byrettens kendelse blev sendt til a
       den 15. august 2013. da parterne ikke var bekendt med det tidspunkt, byrettens
       kendelse blev afsagt, regnes kærefristen på 2 uger fra det tidspunkt, parterne har
       modtaget afgørelsen. byretten modtog kæreskriftet den 4. november 2013.
       trods opfordret hertil indeholder as processkrift af 20. december 2013 ingen
       bemærkninger til spørgsmålet om en eventuel overskridelse af kærefristen. herefter, og
       da der ikke i øvrigt foreligger oplysninger, der giver grund til at antage, at forsendelsen
                                                 - 3 -
       har været forsinket i ekstraordinært omfang, finder landsretten det godtgjort, at kære er
       iværksat for sent, jf. retsplejelovens § 394, stk. 2, hvorfor kæremålet afvises.”
anbringender
a har anført bl.a., at det må lægges til grund, at han modtog byrettens kendelse med
almindelig post den 30. oktober 2013. han plejer at modtage sin post uden forsinkelser, og
kuverten bar ikke præg af at have været udsat for en usædvanlig behandling. det har end-
videre ikke været muligt at bevissikre eller give nogen forklaring på, hvorfor byrettens brev
var så ekstraordinært forsinket, og det forhold, at brevet ikke er sendt anbefalet, bør ikke
komme ham til skade. da kæreskriftet er modtaget i byretten den 4. november 2013, er kære-
målet iværksat rettidigt. processkriftet er efterfølgende formuleret på dansk, og for så vidt
angår kravet om en dansk returadresse, ses der ikke at være hjemmel til dette, jf. retsplejelo-
vens § 348, stk. 2, nr. 1, hvorefter der skal være angivet en postadresse i det europæiske
økonomiske samarbejdsområde, hvilket er opfyldt. kæremålet bør derfor under alle omstæn-
digheder admitteres, da byretten har afvist søgsmålet på et forkert grundlag.
procesbevillingsnævnet har anført bl.a., at kærefristen efter retspraksis først regnes fra det
tidspunkt, hvor afgørelsen er modtaget hos den kærende, når kærende ikke forudgående er
blevet underrettet om tidspunktet for afgørelsen. i lyset af post danmarks leveringstider, må
det lægges til grund, at kendelsen er modtaget af a senest den 28. august 2013. a har ikke
fremlagt nærmere oplysninger fra postvæsenet i england om uregelmæssigheder i postomde-
lingen på det pågældende tidspunkt eller andre oplysninger, der kan forklare, hvorfor kendel-
sen skulle have været mere end 2 måneder undervejs. a har derfor ikke ved sin egen
oplysning om kendelsens modtagelsesdato tilstrækkeligt underbygget, at brevet først skulle
være kommet frem til ham den 30. oktober 2013. kæremålet er derfor iværksat for sent, og
der foreligger ikke i øvrigt sådanne særlige grunde, at der i henhold til retsplejelovens § 394,
stk. 2, 4. pkt., bør ses bort fra fristoverskridelsen.
retsgrundlaget
efter retsplejelovens § 349, stk. 1, 1. pkt., afvises sagen, såfremt stævningen ikke opfylder
kravene i § 348, stk. 2, nr. 1-4, stk. 3, 2. pkt., og stk. 5, 2. pkt., og stævningen herefter er ueg-
net til at danne grundlag for sagens behandling.
byretten har i sin afvisningskendelse bl.a. henvist til retsplejelovens § 348, stk. 2, nr. 1, som
har følgende ordlyd:
                                                - 4 -
      ”stævningen skal indeholde parternes navn og adresse, herunder angivelse af en post-
      adresse i det europæiske økonomiske samarbejdsområde, hvortil meddelelser til sag-
      søgeren vedrørende sagen kan sendes, og hvor forkyndelse kan ske, …”
ved lov nr. 325 af 11. april 2012 blev bestemmelsen ændret, således, at ”postadresse i dan-
mark” erstattedes af ”postadresse i det europæiske økonomiske samarbejdsområde”, jf. æn-
dringslovens § 1, nr. 11.
af de specielle bemærkninger til bestemmelsen i ændringsloven, jf. lovforslag nr. l 58 af 14.
december 2011, pkt. 5 (folketingstidende 2011-12, side 6 ff.), er anført bl.a.:
      ”det er endvidere justitsministeriets opfattelse, at den foreslåede ændring af retsplejelo-
      ven vil sikre bestemmelsernes overensstemmelse med eu-rettens forbud mod at udøve
      forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. forslaget har således også til hensigt at
      sikre dansk lovgivnings overensstemmelse med danmarks eu-retlige forpligtelser.”
lovændringen trådte i kraft den 1. maj 2012, jf. ændringslovens § 6, stk. 1.
højesterets begrundelse og resultat
det må lægges til grund, at byrettens kendelse, der efter det oplyste er sendt som b-post, med
en almindelig postgang er modtaget af a i slutningen af august 2013, og at kærefristen derfor
i hvert fald var udløbet medio september 2013, jf. retsplejelovens § 394, stk. 2, 1. pkt.
højesteret tiltræder derfor, at kæren er iværksat for sent.
højesteret finder, at der i sagen ikke foreligger sådanne ekstraordinære omstændigheder, at
kæremålet på trods af fristoverskridelsen bør tillades, jf. retsplejelovens § 394, stk. 2, 4. pkt.,
og højesteret stadfæster derfor landsrettens kendelse. det bemærkes herved, at den omstæn-
dighed, at byretten i sin kendelse i strid med den ved lov nr. 325 af 11. april 2012 ændrede
ordlyd i retsplejelovens § 348, stk. 2, nr. 1, der trådte i kraft den 1. maj 2012, har lagt til
grund, at a havde pligt til at oplyse en dansk postadresse, ikke kan føre til et andet resultat.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
                                           lukkede døre
 (det forbydes offentligt at gengive navn, stilling eller bopæl eller på anden måde offent-
                                     liggøre partens identitet)
                      højesterets kendelse
                       afsagt tirsdag den 22. december 2015
sag 213/2015
anklagemyndigheden
mod
t1
(advokat kåre pihlmann)
og
t2
(advokat jane ranum)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 1. juli 2015 og af østre
landsrets 8. afdeling den 18. august 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: niels grubbe, poul dahl jensen og jens peter
christensen.
påstande
sagen vedrørende t1
t1 har nedlagt påstand om stadfæstelse af byrettens kendelse, således at der foreligger en bin-
dende påtalebegrænsning om, at anklagemyndigheden ville frafalde forhold 2, hvis han kunne
tilstå forhold 1 for så vidt angik 2 kg kokain.
                                               - 2 -
anklagemyndigheden har heroverfor nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens kendelse
om, at der ikke foreligger en bindende påtalebegrænsning i forhold til t1.
sagen vedrørende t2
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om ændring af landsrettens kendelse, således at der
ikke foreligger nogen bindende påtalebegrænsning i forhold til t2.
t2 har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens kendelse, således at der foreligger en
bindende påtalebegrænsning om, at anklagemyndigheden ville frafalde forhold 1, hvis han
kunne tilstå forhold 2 for så vidt angik 1,2 kg kokain.
anbringender
t1 har anført bl.a., at anklagemyndigheden har givet ham en berettiget og beskyttelsesværdig
forventning om, at han alene tiltales i sagens forhold 1 vedrørende en mængde på 2 kg kokain.
anklagemyndigheden er fremkommet med en klar, utvetydig og uforbeholden tilkendegivelse
om, at anklagemyndigheden ville frafalde den resterende del af tiltalen, hvis han kunne tilstå
en mængde på 2 kg kokain i forhold 1. han er orienteret om anklagemyndighedens klare til-
kendegivelse og har accepteret denne, hvilket anklagemyndigheden blev orienteret om af hans
forsvarer. aftalen er indgået allerede før den 10. marts 2015.
aftalen er på ingen måde betinget, ligesom aftalen tilmed var godkendt af advokaturchefen.
anklagemyndigheden gjorde på intet tidspunkt under forløbet i januar og februar 2015 gæl-
dende, at der alene var tale om uforpligtende drøftelser, idet der i så fald ikke ville være nogen
anledning til at involvere advokaturchefen selv.
såfremt anklagemyndigheden ønskede at komme ud af aftalen om sagens fremme som tilstå-
elsessag vedrørende 2 kg kokain i sagens forhold 1, må anklagemyndigheden være henvist til
reglerne om statsadvokatens omgørelsesadgang.
anklagemyndighedens klare tilkendegivelse er ikke omgjort af statsadvokaten indenfor 2-
måneders fristen, der senest må regnes fra datoen for fremsendelse af retsmødebegæringen af
den 9. april 2015, og formålet med fremsendelse af retsmødebegæringen den 9. april 2015 var
                                              - 3 -
netop udelukkende, at t1 indenretligt kunne tilstå en mængde på 2 kg kokain i overensstem-
melse med aftalen med anklagemyndigheden.
uanset om anklagemyndigheden nu svinger mellem at beskrive forløbet som henholdsvis
drøftelser og enighed, må det lægges til grund, at der forud for den 27. marts 2015 var en af-
tale/enighed om, at sagen skulle fremmes på grundlag af den erkendte mængde kokain.
t2 har anført bl.a., at anklagemyndigheden udtrykkeligt og med bindende virkning har tilken-
degivet at ville begrænse tiltalen mod ham til en mængde på 1,2 kg kokain i forhold 2, forud-
sat han tilstod denne mængde.
der stilles ikke formkrav til en bindende påtalebegrænsning, der både kan være stiltiende
gennem anklagemyndighedens adfærd eller fremkomme ved en udtrykkelig erklæring.
det var anklagemyndigheden selv, der tog initiativ til drøftelsen med hans forsvarer.
det er bevist, præcist hvilken dato aftalen mellem anklagemyndigheden og ham blev indgået,
nemlig ved forsvarerens bekræftelsesmail af 11. marts 2015 til anklageren. af mailen fremgår
også, at han samme dag var blevet orienteret om anklagemyndighedens tilkendegivelse. der
kan derfor ikke herske tvivl om, at en eventuel omgørelsesfrist skal regnes fra denne dato.
anklageren havde mandat til at fremsætte tilkendegivelsen. omgørelsesfristen i henhold til
retsplejelovens § 724, stk. 2, udløb herefter den 11. maj 2015. anklagemyndigheden om-
gjorde ikke afgørelsen inden fristens udløb, ligesom der på intet tidspunkt blev taget forbe-
hold for muligheden for omgørelse.
tilbagekaldelsen af tilbuddet om tilskæring af sagen beror tilsyneladende alene på en efter-
følgende holdningsændring hos anklagemyndighedens ledelse. den anklagemyndighed, der
med mailen af 16. april 2015 fragik tilbuddet, er på samme ledelsesniveau – og dermed med
samme mandat – som den anklagemyndighed, der tidligere havde kontaktet forsvareren med
et forslag til tilskæring.
                                                 - 4 -
han har – både ved anklagemyndighedens udtrykkelige tilkendegivelse og ved adfærd – fået
en berettiget og beskyttelsesværdig forventning om, at sagen fremmes i henhold til tilkende-
givelsen, hvilket i øvrigt ikke ud fra sagens beviser er et urimeligt eller ekstraordinært gun-
stigt resultat.
rigsadvokaten har generelt anført bl.a., at anklagemyndigheden ikke har foretaget en bin-
dende påtalebegrænsning i forhold til t1 og t2.
på den ene side må det anerkendes, at anklagemyndigheden – også uden at der foreligger en
udtrykkelig erklæring om en påtalebegrænsning – ved sin adfærd kan blive bundet af denne
adfærd. på den anden side må der imidlertid stilles ganske store krav til, hvornår der kan siges
at foreligge en bindende påtalebegrænsning. det er ikke enhver forventning, der indebærer, at
der foreligger en bindende påtalebegrænsning, men alene den berettigede og beskyttelsesvær-
dige forventning.
der skal noget helt særligt til for, at der er blevet skabt en berettiget og beskyttelsesværdig
forventning, når sagen befinder sig på et stadie, hvor der kun foreligger en sigtelse, og hvor
der ikke i øvrigt er foretaget nogen processuelle skridt fra anklagemyndighedens side. før det
tidspunkt, hvor der er rejst en tiltale, må der skulle noget helt særligt til, førend der foreligger
en bindende påtalebegrænsning, og dette kan kun ske i helt ekstraordinære tilfælde.
det må lægges til grund, at da de sigtede blev fremstillet i grundlovsforhør den 4. december
2014, blev de sigtet for både forhold 1 og forhold 2, og at disse sigtelser ikke på noget tids-
punkt efterfølgende udtrykkeligt er blevet opgivet eller begrænset.
det må endvidere lægges til grund, at anklagemyndigheden ikke i forhold til de sigtede har
foretaget nogen processuelle skridt i form af tiltalerejsning, fremsendelse af retsmødebegæ-
ring, afholdelse af indenretlige forhør mv.
den omstændighed, at der mellem anklagemyndigheden og de sigtedes forsvarere har været
drøftelser om sagens mulige tilskæring, udgør ikke en sådan helt ekstraordinær situation, at
der i forhold til de sigtede er blevet skabt en berettiget og beskyttelsesværdig forventning om,
at dele af sigtelsen ville blive opgivet. det må i den forbindelse tillægges betydning, at de
                                                 - 5 -
tiltalte enten ikke har ønsket at udtale sig om sagen eller kun har udtalt sig i et endog meget
begrænset omfang.
rigsadvokaten har endvidere vedrørende t1 anført bl.a., at hans forsvarer ikke nærmere har
anført, på hvilket tidspunkt en aftale om at frafalde sagens forhold 2 er indgået, herunder på
hvilket tidspunkt hans klient har fået en sådan berettiget og beskyttelsesværdig forventning
om, at sagen ville blive afgjort i overensstemmelse hermed.
det kan alene lægges til grund, at der mellem forsvaret og anklagemyndigheden var opnået
enighed om, at sagen skulle forsøges afgjort som en tilståelsessag, og at t1 på denne bag-
grund kan have fået en vis forventning om, at sagen ville blive beskåret som det anførte. men
anklagemyndigheden har ikke derved disponeret på en sådan måde, at t1 ud fra en objektiv
vurdering med føje er blevet bibragt en sådan berettiget og beskyttelsesværdig forventning, at
der er skabt en bindende påtalebegrænsning for anklagemyndigheden.
det bemærkes i den forbindelse, at det særligt i sager om overtrædelse af straffelovens § 191
er helt sædvanligt, at anklagemyndigheden af procesøkonomiske årsager drøfter tiltale-
spørgsmålet med forsvaret. denne slags drøftelser må nødvendigvis være uforpligtende for
begge parter og kan ikke på nogen måde give den sigtede en sådan berettiget forventning, at
anklagemyndigheden hermed afskæres fra at disponere frit over tiltalespørgsmålet. at den
sigtede er gjort bekendt med indholdet af drøftelserne samt har tilkendegivet sin holdning
hertil, kan ikke føre til et andet resultat. det gælder så meget desto mere, når den sigtede ikke
i øvrigt har villet udtale sig til politiet.
rigsadvokaten har endvidere vedrørende t2 anført bl.a., at hans forsvarers dokumentation for
de drøftelser, hun har haft med anklagemyndigheden, således som dette kommer til udtryk i
landsrettens kendelse, ikke kan være afgørende for, om der i forhold til t2 er blevet skabt en
sådan berettiget og beskyttelsesværdig forventning om, at dele af sagens forhold ville blive
opgivet, og at anklagemyndigheden som følge heraf bliver bundet af en påtalebegrænsning.
der foreligger ikke sådanne helt særlige omstændigheder som påkrævet.
                                                 - 6 -
den omstændighed, at der har været en uformel mailkorrespondance mellem forsvareren og
anklagemyndigheden om tilskæring af sagen, kan ikke skabe en berettiget og beskyttelses-
værdig forventning hos t2 om, at dele af sagens forhold vil blive opgivet.
heller ikke den omstændighed, at t2 har afgivet en meget kortfattet forklaring til politiet, kan
føre til et andet resultat. dette skal ses i sammenhæng med, at formålet med afhøringen alene
var at ophæve t2s besøgs- og brevkontrol.
der er ikke – som anført af østre landsret i den foreliggende sag – mulighed for at statuere
en ”betinget bindende påtalebegrænsning”. såfremt en påtalebegrænsning er sket, er den bin-
dende for anklagemyndigheden. såfremt synspunktet om en betinget bindende påtalebe-
grænsning anerkendes, indtræder påtalebegrænsningen tidligst, når sigtede har opfyldt betin-
gelsen, det vil sige i et retsmøde har erkendt det forhold, som var forudsætningen for ankla-
gemyndighedens påtaleopgivelse. som anført er anklagemyndigheden først bundet af en på-
talebegrænsning, når fristen for statsadvokatens omgørelsesadgang, jf. retsplejelovens § 724,
stk. 2, er udløbet. fristen for statsadvokatens omgørelsesadgang måtte i et tilfælde, hvor der
var en betinget bindende påtalebegrænsning, i givet fald skulle regnes fra datoen for et sådant
retsmøde. i den foreliggende sag blev der aldrig afholdt et sådant retsmøde.
højesterets begrundelse og resultat
parterne har i ifølge byrettens kendelse af 1. juli 2015 under et forberedende retsmøde den 19.
juni 2015 erklæret sig enige i den beskrivelse af forløbet, der er gengivet i byrettens kendelse.
anklagemyndigheden har ikke efterfølgende fragået denne enighed.
under disse omstændigheder tiltræder højesteret byrettens bedømmelse, hvorefter der både i
forhold til t1 og i forhold til t2 foreligger en bindende påtalebegrænsning med det indhold,
der er angivet i byrettens kendelse.
højesteret stadfæster herefter i det hele byrettens kendelse.
                                       thi bestemmes:
byrettens kendelse stadfæstes.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                              højesterets dom
                            afsagt onsdag den 25. april 2012
sag 139/2011
(1. afdeling)
generalauditøren
mod
t
(advokat jens christensen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 10. september 2010 og af østre
landsrets 8. afdeling den 28. februar 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, marianne højgaard pedersen, jens
peter christensen, michael rekling og jan schans christensen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse.
den militære anklagemyndighed har påstået skærpelse.
anbringender
t har til støtte for frifindelsespåstanden anført, at den militære straffelovs § 27 alene finder
anvendelse på specifikt militær pligtstridig adfærd. hans kommunikation med journalister i
egenskab af leder af forsvarskommandoens kommunikationssekretariat er ikke sket til opfyl-
delse af specifikt militære pligter. heller ikke hans rapportering under samtaler den 24. og 30.
september 2009 med chefen for forsvarsstaben, generalløjtnant bjørn bisserup, og den 29.
september 2009 med forsvarschefen, admiral tim sloth jørgensen, om hans kommunikation
med journalister i egenskab af leder af forsvarskommandoens kommunikationssekretariat er
sket til opfyldelse af specifikt militære pligter.
                                               - 2 -
han har ikke tilvejebragt eller medvirket til tilvejebringelsen af en arabisk oversættelse af
bogen ”jæger – i krig med eliten”. han har heller ikke den 24. september 2009 ved grov uagt-
somhed eller forsæt sendt en elektronisk fil med en arabisk oversættelse af bogen til journalist
simon andersen, bt.
hans samtaler den 24. og 30. september 2009 med generalløjtnant bjørn bisserup og den 29.
september 2009 med admiral tim sloth jørgensen kan ikke karakteriseres som tjenstlige, og
hans udsagn under de nævnte samtaler kan ikke tilregnes ham som pligtforsømmelse af særlig
grov karakter efter den militære straffelovs § 27, stk. 2, jf. stk. 1.
til støtte for påstanden om formildelse har han anført, at den forskyldte straf bør bortfalde på
grund af de særlige formildende omstændigheder, som gør sig gældende for hans vedkom-
mende, jf. straffelovens § 82, nr. 3 og 4. han har subsidiært anført, at den forskyldte straf bør
nedsættes under den foreskrevne strafferamme efter straffelovens § 83. mest subsidiært har
han anført, at den forskyldte straf bør udmåles under hensyn til, at han ikke tidligere er straf-
fet.
med hensyn til sagsomkostninger har han anført, at sagen på intet tidspunkt har kunnet resul-
tere i andet end en bøde, og at det er urimeligt at pålægge ham omkostninger, som det har
været tilfældet. i henhold til landsrettens dom er han pålagt at betale 260.125 kr. (inkl. moms).
sagens åbenlyse politiske betydning for regeringen, folketinget og befolkningen burde være
oplyst i form af en kommissionsundersøgelse eller lignende, som ville have været økonomisk
neutral for ham. hertil kommer, at sagen mod ham er blevet langt dyrere ved at blive ført
sammen med den meget større sag mod a. sagens omkostninger bør derfor helt eller delvis
betales af statskassen.
den militære anklagemyndighed har anført, at påstanden om skærpelse støttes på sagens ka-
rakter og grovhed og almindelige strafudmålingsprincipper.
den militære straffelovs § 27 er ikke begrænset til specifikt militær pligtstridig adfærd, men
finder anvendelse på alle typer af pligtforsømmelser.
                                                  - 3 -
højesterets dom af 9. maj 1960 (ufr 1960, s. 574) kan ikke, som lagt til grund af byretten,
antages at støtte det synspunkt, at anvendeligheden af § 27 er afhængig af emnet for de usand-
færdige oplysninger, jf. herved højesterets domme af 18. oktober 1954 (ufr 1954, s. 982),
28. november 1956 (ufr 1957, s. 84) og 19. januar 1959 (ufr 1959, s. 149). § 27 er ikke be-
grænset til bestemte typer adfærd, hvilket også fremgår af forarbejderne til bestemmelsen,
herunder betænkning nr. 1435/2004 om den militære straffelov, retsplejelov og disciplinarlov.
t afgav bevidst usande oplysninger over for sine foresatte under tjenstlige samtaler. oplys-
ningen om, hvem der havde sendt den arabiske oversættelse af bogen ”jæger – i krig med
eliten” til dagbladet bt, var på daværende tidspunkt væsentlig for forsvarskommandoen, og
der var også tale om et spørgsmål, der påkaldte sig betydelig politisk opmærksomhed.
det er udtryk for en særlig grov pligtforsømmelse, der er omfattet af den militære straffelovs
§ 27, stk. 2, når en højtplaceret officer direkte forespurgt og gentagne gange afgiver usande
oplysninger til forsvarets ledelse om så væsentlige forhold, som der her er tale om.
med hensyn til strafudmåling har den militære anklagemyndighed henvist til, at påstanden fra
anklagemyndighedens side for landsretten var, at t bør idømmes en bøde på 10.000 kr. der
foreligger ikke omstændigheder, der kan begrunde en formildelse af straffen.
det forhold, at omkostningerne ved førelsen af sagen for byret og landsret har været betyde-
lige, skyldes ts egne forhold og bør ikke føre til, at statskassen pålægges at betale sagsom-
kostninger. han har under hele sagsforløbet nægtet sig skyldig.
højesterets begrundelse og resultat
den militære straffelov indeholder en række straffebestemmelser vedrørende nærmere an-
givne tjenestepligter. i tilslutning hertil straffes efter den militære straffelovs § 27, stk. 1, den,
der i øvrigt groft tilsidesætter sine pligter i tjenesten, for pligtforsømmelse med bøde eller
fængsel indtil 3 måneder. straffen kan efter stk. 2 stige til fængsel i 1 år, når pligtforsømmel-
sen er af særlig grov karakter, eller når den har medført betydelig skade eller fare.
et hovedspørgsmål i sagen er, om § 27 er begrænset til militære pligter, der har betydning for
sikkerheden i tjenesten.
                                                - 4 -
bestemmelsen er ikke efter sin ordlyd begrænset til tjenestepligter, der er af betydning for
sikkerheden, og forarbejderne til den militære straffelov udtrykker klart, at bestemmelsen
modsvarer straffelovens § 156 og § 157 (folketingstidende 2004-05, 2. samling, tillæg a, s.
990 og s. 1019, l 54), og at den omfatter alle typer af tjenestepligter, jf. herved betænkning
nr. 1435/2004 om den militære straffelov, retsplejelov og disciplinarlov s. 96-98 om den til §
27 svarende bestemmelse i den tidligere militære straffelovs § 15. denne opfattelse er tillige
lagt til grund i retspraksis.
sandhedspligten er af fundamental betydning i tjenesteforhold, og tilsidesættelse af denne
pligt er som udgangspunkt en grov tilsidesættelse af de pligter, der gælder i tjenesten.
ved afgørelse af, om der foreligger pligtforsømmelse af særlig grov karakter efter § 27, stk. 2,
kan der bl.a. lægges vægt på, om der er tale om tilfælde, hvor ”en befalingsmand i høj grad
har svigtet over for de krav, der efter hans stilling må stilles til ham” (folketingstidende 1972-
73, tillæg a, sp. 13).
spørgsmålet er herefter, om der er grundlag for at straffe t.
landsretten har fundet det bevist, at t kort efter modtagelsen af den arabiske oversættelse af
bogen ”jæger – i krig med eliten” videresendte oversættelsen til journalist simon andersen på
dagbladet bt, og at han under samtaler med chefen for forsvarsstaben, generalløjtnant bjørn
bisserup, den 24. og 30. september 2009 og under samtale med forsvarschefen, admiral tim
sloth jørgensen, den 29. september 2009 på direkte forespørgsel og i strid med sandheden
nægtede at have gjort dette. det må efter bevisførelsen tillige lægges til grund, at afklaringen
af, hvem der havde fremsendt oversættelsen til bt var et forhold, som forsvarets ledelse til-
lagde væsentlig betydning, og at dette stod klart for t.
t afgav som højtstående officer og chef i forsvarskommandoen i et tjenstligt anliggende be-
vidst de nævnte usande oplysninger over for forsvarschefen og chefen for forsvarsstaben.
højesteret tiltræder, at dette er en så grov forsømmelse af de pligter, der følger af stillingen, at
forholdet er omfattet af den militære straffelovs § 27, stk. 2, jf. stk. 1.
                                             - 5 -
højesteret finder ikke grundlag for at ændre den udmålte bødestraf på 8.000 kr.
efter det foreliggende finder højesteret ikke grundlag for at begrænse ts omkostningsansvar.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
t skal betale sagens omkostninger for højesteret.


text:
                                            dom
afsagt den 9. juni 2015 af vestre landsrets 14. afdeling (dommerne john lundum, ida skou-
vig og susanne madsen (kst.)) i ankesag
v.l. b–1253–14
jysk miljørens a/s
(advokat arne paabøl andersen, esbjerg)
mod
fredericia kommune
(advokat mads kobberø, vejle)
og
v.l. b–1254–14
jysk miljørens a/s
(advokat arne paabøl andersen, esbjerg)
mod
tryg forsikring a/s
(advokat dorte buchmann, ballerup)
retten i kolding har den 27. maj 2014 afsagt dom i 1. instans (rettens nr. bs 5-2525/2011 og
bs 5-1482/2012).
påstande
for landsretten har appellanten, jysk miljørens a/s, gentaget sine påstande over for ind-
stævnte, fredericia kommune.
fredericia kommune har påstået dommen stadfæstet.
jysk miljørens a/s har endvidere gentaget sine påstande for byretten over for indstævnte,
tryg forsikring a/s.
                                                - 2 -
tryg forsikring a/s har påstået dommen stadfæstet.
forklaringer
sten frandsen og mette schjødt har afgivet supplerende forklaring for landsretten.
sten frandsen har supplerende forklaret, at de på brandnatten til en start ikke var klar over,
hvor vandet løb hen. han fik derfor fat i en mand fra kommunens kloakafdeling, der oplyste,
at vandet løb mod i nord i retning af regnvandsbassinet. det opfattede vidnet som en gunstig
situation, idet det indebar en opsamling af vandet med kemikalierester i stedet for, at vandet
løb ud i et vandløb. det er blandet andet derfor, man etablerer regnvandsbassiner. hvis regn-
vandsbassinet ikke havde været der, havde man været nødt til at foretage en afspærring af det
vandløb, hvor vandet i givet fald løb hen. det ville være en risikabel operation, fordi det ville
indebære en risiko for oversvømmelse andre steder, og det ville også betyde, at de skulle op-
samle en betydelig mængde vand fra slukningen. de vidste desuden ikke, hvilke stoffer der
var i vandet. han ville ikke i bagklogskabens lys have gjort det anderledes, end de gjorde på
brandnatten. næste dag om morgenen overdrog han sagen til kommunens miljøfolk, idet hans
opgave alene var at rådgive indsatslederen under branden. han sagde i den forbindelse til
kommunens miljøfolk, at de skulle være opmærksomme på, at der kunne være olie eller andre
kemikalier i regnvandsbassinet. han havde ikke med oprensningen af regnvandsbassinet at
gøre. han har ikke underrettet dansk miljørens a/s om sine iagttagelser.
mette schjødt har supplerende forklaret, at hun kom ind i sagen, da sten frandsen afleverede
sagen til kommunens miljøafdeling morgenen efter branden. hun besigtigede derefter samme
dag regnvandsbassinet. de kunne lugte olie, allerede inden de nåede frem. de kunne se, at ca.
1/3 del af bassinet var forurenet med olie. de var ikke i tvivl om, at der var et problem. når
der ikke er en regnbuehinde, er det tegn på, at der er rigtig meget olie. der er i så fald klart
behov for at samle det op. olien indebar fare for livet i bassinet, der er beskyttet sø efter na-
turbeskyttelsesloven. oprensningen skete dels af hensyn til søen, dels af hensyn til fårbækken
og rands fjord. der var ingen tvivl overhovedet om, at der var behov for en kommunal ind-
sats. hun var ansvarlig for indsatsen og stod for styringen. skimningsindsatsen blev stoppet
efter 3-4 dage, bl.a. fordi olien sad fast i vegetationen, hvorfra olien løbende blev frigivet. det
                                               - 3 -
var derfor mere hensigtsmæssigt at få fjernet beplantningen end at forsætte skimmingen. si-
mon moos stod for at fjerne beplantningen. de kiggede sammen på, hvor det var nødvendigt
at sætte ind. en total oprensning var ikke mulig. hun finder ikke, at prisen for den samlede
oprydning var usædvanlig. de kunne konstatere, at der allerede var olie i fårbækken, da de
nåede frem til den, og de vurderede derfor, at der var en risiko for spredning. de satte som
følge heraf en spærring op. en repræsentant for jysk miljørens a/s, vistnok bent naldal,
deltog i drøftelserne den 23. oktober 2009 om oprensningen af regnvandsbassinet. peter
schjødt godkendte som repræsentant for jysk miljørens a/s kommunens plan for oprensning.
forsikringen ville selv foretage oprensningen på fabrikken. hun sagde ikke noget om, at der
ville blive sendt en regning, da hun ikke havde overblik over hændelsesforløbet og dermed
ansvarsgrundlaget. en prøve fra bassinet, der blev taget en del timer efter uheldet, indeholdt
en del olie, og heraf var 7 % benzin. det er hendes opfattelse, at meget benzin var fordampet,
inden prøven blev udtaget.
procedure
parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har procederet i
overensstemmelse hermed. tryg forsikring a/s har ikke for landsretten bestridt, at dansk
industri rens a/s har handlet culpøst.
landsrettens begrundelse og resultat
det er ubestridt, at branden hos jysk miljørens a/s opstod som følge af, at dansk industri
rens a/s leverede benzinholdigt skyllevand til jysk miljørens a/s.
den form for virksomhed, som jysk miljørens a/s udførte, er ubestridt omfattet af det objek-
tive ansvar i § 3 i lov om erstatning for miljøskader. dansk industri rens a/s’ levering af
benzinholdigt skyllevand til jysk miljørens a/s skete som led i jysk miljørens a/s’ udøvelse
af denne virksomhed, og den omstændighed, at jysk miljørens a/s ikke var godkendt til at
modtage benzinholdigt skyllevand, kan derfor ikke føre til, at jysk miljørens a/s ikke er an-
svarlig på objektivt grundlag for de skader, der opstod som følge af den nævnte leverance.
slukningen af branden hos jysk miljørens a/s førte til, at fredericia kommunes regnvands-
                                               - 4 -
bassin blev forurenet med olie. som grundejer var fredericia kommune berettiget til at fore-
tage den nødvendige oprensning af regnvandsbassinet og kræve udgiften hertil betalt af jysk
miljørens a/s, der som ovenfor anført var ansvarlig for forureningen på objektivt grundlag.
de foranstaltninger, som fredericia kommune foretog på jysk miljørens a/s’s ejendom,
fandt sted under slukning af branden, og det er efter bevisførelsen ubetænkeligt at lægge til
grund, at et øjeblikkeligt indgreb var påkrævet for at afværge væsentlig forurening eller foru-
reningens udbredelse. udgiften hertil skal derfor betales af jysk miljørens a/s, der som oven-
for anført var ansvarlig for forureningen, jf. miljøbeskyttelseslovens § 70. den omstændighed,
at fredericia kommunes arbejde på ejendommen blev udført i forbindelse med den akutte
indsats mod branden, kan ikke føre til et andet resultat.
efter bevisførelsen, herunder skønsmandens erklæring sammenholdt med dennes forklaring i
byretten, er der ikke grundlag for at nedsætte kommunens krav.
det tiltrædes derfor, at fredericia kommunes påstande er taget til følge.
tryg forsikring a/s har ikke for landsretten bestridt, at dansk industri rens a/s har handlet
culpøst ved at aflevere skyllevand med benzin til jysk miljørens a/s. det tiltrædes derfor, at
jysk miljørens a/s og tryg forsikring a/s er solidarisk erstatningsansvarlige over for frede-
ricia kommune.
af de grunde, som byretten har anført, tiltrædes det, at jysk miljørens a/s ved den indbyrdes
fordeling af erstatningsbyrden mellem jysk miljørens a/s og tryg forsikring a/s skal af-
holde den fulde udgift. det tiltrædes derfor, at tryg forsikring a/s er frifundet for jysk mil-
jørens a/s’ påstand.
landsretten stadfæster derfor byrettens dom.
efter sagernes udfald sammenholdt med parternes påstande skal jysk miljørens a/s betale
sagsomkostninger for landsretten til fredericia kommune med 37.500 kr. og til tryg forsik-
ring a/s med 30.000 kr. beløbene er til dækning af udgifter til advokatbistand. beløbet til
fredericia kommune er inkl. moms, da fredericia kommune ikke er momsregistreret. belø-
                                              - 5 -
bet til tryg forsikring a/s er uden moms, idet tryg forsikring a/s, der ikke er momsregiste-
ret, har været repræsenteret af en ansat advokat. landsretten har ved fastsættelsen af belø-
bene lagt vægt på sagernes økonomiske værdi og deres omfang.
                                  t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
jysk miljørens a/s skal betale sagens omkostninger for landsretten til fredericia kommune
med 37.500 kr. og til tryg forsikring a/s med 30.000 kr.
det idømte skal betales inden 14 dage.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                          dom
afsagt den 25. oktober 2013 af østre landsrets 19. afdeling
(landsdommerne bo østergaard, linde jensen og lotte virkelyst johansen (kst.)).
19. afd. nr. b-3983-12:
1) lene dinesen
2) torben staal dinesen
(begge ved advokat anne vilslev petersen)
mod
natur- og miljøklagenævnet
(kammeradvokaten v/advokat britta moll bown)
odense rets dom af 22. oktober 2012 (bs 7-120/2012) er anket af lene dinesen og torben
staal dinesen med påstand om, at natur- og miljøklagenævnet tilpligtes at anerkende, at
natur- og miljøklagenævnets afgørelser af 13. juli 2011 og 6. januar 2012 er ugyldige.
indstævnte, natur- og miljøklagenævnet, har påstået stadfæstelse, dog at natur- og
miljøklagenævnet tilkendes sagsomkostninger for byretten.
supplerende sagsfremstilling
den omhandlede ejendom, beliggende strandstien 157, strib, 5500 middelfart, ligger i et
område, der i en bygningsvedtægt fra 1964 er udlagt til sommerhusområde.
                                               - 2 -
det daværende hus på ejendommen brændte den 9. februar 2008. den daværende ejer,
susanne lehrmann, anmeldte skaden til sit forsikringsselskab.
i januar 2009 rettede middelfart advokaterne på vegne susanne lehrmann henvendelse til
middelfart kommune og forespurgte om bebyggelsesmulighederne på ejendommen.
kommunen besvarede henvendelsen ved brev af 6. februar 2009. af brevet fremgår blandt
andet, at ejendommen var beliggende inden for sommerhusområde, og at et eventuelt
byggeprojekt skulle i høring hos kulturarvsstyrelsen, da ejendommen var beliggende nær et
fortidsminde.
i forbindelse med den verserende forsikringssag blev der den 12. maj 2009 foretaget en
besigtigelse af huset, og der blev udarbejdet en undersøgelsesrapport. af rapporten fremgår
blandt andet, at formålet med undersøgelsen var at få fastlagt omfanget af brandskaderne,
således at et udbudsprojekt til håndværkere kunne udfærdiges.
efter forsikringssagens afslutning solgte susanne lehrmann ejendommen til lene dinesen og
torben staal dinesen med overtagelsesdag den 1. juni 2010. af det betingede skøde fremgår
blandt andet, at lene dinesen og torben staal dinesen indtrådte i susanne lehrmanns
rettigheder i forhold til forsikringsselskabet, samt at de forpligtede sig til at anvende
brandforsikringssummen til genopførelse af et hus på ejendommen.
den 7. oktober 2010 fremsendte arkitekt karl c. k. rasmussen på vegne lene dinesen og
torben staal dinesen facadetegninger og snit til middelfart kommune til brug for fastsættelse
af niveauplan for den påtænkte bygning på ejendommen. af fremsendelsesbrevet fremgår
blandt andet, at arkitekten forinden havde haft en dialog med kulturarvsstyrelsen.
ved brev af 2. december 2010 meddelte middelfart kommune, at kommunen på baggrund af
det fremsendte materiale havde indlagt niveauplan for det skitserede projekt. i brevet
kommenterede kommunen en række dispensations- og overskridelsespunkter i det fremsendte
skitseforslag, herunder blandt andet ønsket om opførelse af helårsbeboelse i et
sommerhusområde. kommunen tilkendegav, at man var positivt indstillet over for dette, da
der var eksisterende helårsbeboelse på ejendommen. det fremgik, at alle dispensationspunkter
forudsatte forudgående høring af relevante parter.
                                                - 3 -
teknisk udvalg i middelfart kommune gav den 16. februar 2011, som meddelt ved brev af
21. februar 2011, tilladelse til opførelse af en helårsbolig på ejendommen. kommunen
meddelte ved afgørelsen endvidere særskilt tilladelse til helårsbeboelse. det fremgik, at
naboorienteringen havde medført indsigelse, hvorefter området ønskedes fastholdt til
ferieformål.
ved brev af 6. maj 2011 orienterede natur- og miljøklagenævnet middelfart kommune om
nævnets modtagelse af en klage over kommunens afgørelse. nævnet anmodede kommunen
om at redegøre for, hvordan det i afgørelsen anførte vedrørende retten til helårsbeboelse
skulle forstås.
middelfart kommune besvarede natur- og miljøklagenævnets henvendelse ved brev af 23.
maj 2011. af besvarelsen fremgår blandt andet, at der ikke ved kommunens afgørelse var
meddelt dispensation eller en personlig tilladelse til anvendelse af ejendommen til
helårsbeboelse, og at kommunen ikke anså retten til helårsbeboelse for bortfaldet.
natur- og miljøklagenævnet traf afgørelse i klagesagen den 13. juli 2011, hvorved nævnet
ophævede kommunens afgørelse. afgørelsen er gengivet i byrettens dom.
den 14. juli 2011 meddelte middelfart kommune dispensation fra naturbeskyttelseslovens §
18 om fortidsmindebeskyttelseslinjen, og den 30. september 2011 meddelte middelfart
kommune tilladelse til overskridelse af byggeretten på ejendommen på nogle nærmere
angivne områder.
endelig byggetilladelse til opførelse af nyt sommerhus blev meddelt ved brev af 11. oktober
2011. ved brev af samme dato orienterede kommunen om, at man betragtede afgørelsen af 2.
december 2010 om niveauplaner som en deltilladelse efter byggeloven.
den 18. oktober 2011 meddelte middelfart kommune lene dinesen og torben staal dinesen
en personlig tilladelse efter planlovens § 40, stk. 2, til anvendelse af ejendommen til
helårsbeboelse.
                                               - 4 -
ved brev af 9. november 2011 anmodede lene dinesen og torben staal dinesen natur- og
miljøklagenævnet om at genoptage sagen, hvilket blev afvist af natur- og miljøklagenævnet
den 6. januar 2012. afgørelsen er gengivet i byrettens dom.
der er efterfølgende blevet opført en bygning på ejendommen. bygningen er i bbr-registeret
registreret som sommerhus.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af torben staal dinesen.
torben staal dinesen har supplerende forklaret blandt andet, at de havde kontakt til deres
arkitekt på byggeprojektet allerede fra april eller maj måned 2010. de havde tidligere haft en
sag ved naturklagenævnet og ville derfor være sikre på, at byggeprojektet kunne
gennemføres. de ville i gang hurtigst muligt, da de havde solgt deres hus. den personlige
dispensation til anvendelse af det planlagte hus til helårsbeboelse, som de fik, havde de det
dårligt med, men de følte sig nødsaget til at igangsætte byggeriet i foråret 2012. huset blev
færdigt ultimo februar 2013. han ejer en større virksomhed i middelfart. virksomheden har
adskillige afdelinger i udlandet, hvorfor en udstationering kan blive aktuel for dem i en
periode. som det er nu, vil de i den situation være afskåret fra at udleje huset som helårsbolig.
retsgrundlaget
planlovens § 38 a, § 40, og § 56, stk. 2, er sålydende:
      ”§ 38 a. en ejendom i et sommerhusområde må, medmindre andet er fastsat i en
      lokalplan eller i en af de planer, der er opretholdt ved § 68, stk. 2, ikke benyttes til
      anden anvendelse end boligformål, jf. §§ 40 og 41. en anvendelse, der er lovligt
      påbegyndt senest den 12. juni 1999, kan dog fortsætte, men retten hertil
      bortfalder, når den ikke har været udnyttet i 3 på hinanden følgende år, jf. § 56,
      stk. 2.
      § 40. en bolig i et sommerhusområde må bortset fra kortvarige ferieophold mv.
      ikke anvendes til overnatning i perioden fra 1. oktober til 31. marts, medmindre
      boligen blev anvendt til helårsbeboelse, da området blev udlagt til
      sommerhusområde, og retten til helårsbeboelse ikke senere er bortfaldet, jf. § 56,
      stk. 2.
                                                - 5 -
      stk. 2. kommunalbestyrelsen kan i særlige tilfælde dispensere fra forbuddet i stk.
      1. en dispensation bortfalder ved ejerskifte, og når boligen ikke længere anvendes
      til helårsbeboelse.
      § 56. en tilladelse eller dispensation efter denne lov bortfalder, hvis den ikke er
      udnyttet, inden 3 år efter at den er meddelt, eller ikke har været udnyttet i tre på
      hinanden følgende år.
      stk. 2. en hidtidig ret til at udnytte en ejendom på en måde, som er i strid med §
      38 a, en lokalplan eller en efter § 68, stk. 2, opretholdt plan, eller som ville kræve
      tilladelse eller dispensation efter denne lov, bortfalder, når retten ikke har været
      udnyttet i 3 på hinanden følgende år. dette gælder, selv om retten hviler på en
      tilladelse eller dispensation.”
bestemmelserne i § 56, stk. 1, og stk. 2, 1. pkt., har i det væsentlige samme indhold, som ved
planlovens ikrafttræden den 1. januar 1992 (lov nr. 388 af 6. juni 1991 om planlægning).
af lovforslaget (l 23, fremsat den 4. oktober 1990) fremgår af de specielle bemærkninger til
56:
      ”i stk. 1 indføres en generel forældelsesregel for ikke-udnyttede tilladelser eller
      dispensationer, svarende til bestemmelsen i by- og landzonelovens § 9, stk. 10.
      bestemmelsen indskrænker ikke adgangen til at meddele midlertidige tilladelser
      eller dispensationer.
      stk. 2 svarer til sommerhuslovens § 7b, stk. 1, og lovfæster generelt den hidtidige
      administrative praksis, hvorefter længerevarende ophold i en hidtil lovligt
      eksisterende anvendelse af en ejendom indebærer, at mellemkommende
      lovgivning eller planlægning skal respekteres. hvis retten til at udnytte en
      ejendom hviler på en egentlig tilladelse eller dispensation fra lovgivning eller
      planlægning, bortfalder tilladelsen eller dispensationen dog ikke på grund af
      ophold i udnyttelsen, medmindre dette er fastsat som et vilkår i det konkrete
      tilfælde eller fremgår af loven, sammenhold § 40, stk. 2 og § 41, stk. 3.”
bestemmelsen fik sin nuværende udformning ved lov nr. 512 af 12. juni 2009 om ændring af
lov om planlægning.
af lovforslaget (l 135, fremsat den 19. februar 2009) fremgår af de almindelige
bemærkninger bl.a.:
      ” 2.4. konsekvensrettelser, præciseringer mv.
      …
                                                 - 6 -
      endelig foreslås det at ændre planlovens § 56. de gældende regler omhandler
      bortfald af tilladelser, dispensationer, rettigheder o. lign. i forskellige situationer.
      bortfald efter § 56 kan ske i to forskellige sammenhænge: efter stk. 1 vil en
      meddelt tilladelse eller dispensation bortfalde, hvis den ikke er udnyttet inden for
      3 år. det forudsættes, at tilladelsen mv. ikke har været udnyttet. i stk. 2 er det
      konsekvenserne af et kontinuitetsbrud, der reguleres. her forudsættes en hidtidig
      rettighed, der udøves i strid med fx en lokalplan, eller som ville kræve en
      tilladelse eller dispensation efter planloven for at blive udøvet lovligt at have
      været udnyttet, men sker der en afbrydelse i udnyttelsen i mere end 3 på hinanden
      følgende år, vil retten til at udnytte tilladelsen mv. bortfalde.
      de rettigheder, der omtales i stk. 2, og som vil ophøre, hvis de ikke udnyttes i 3 på
      hinanden følgende år, omfatter ikke rettigheder, der hviler på en egentlig tilladelse
      eller dispensation, såfremt der ikke i tilladelsen mv. er fastsat vilkår om
      rettighedens bortfald i udtrykkeligt nævnte situationer. denne undtagelse om
      ’egentlige’ tilladelser fremgår af de oprindelige forarbejder til bestemmelsen, se
      lovforslag nr. 166 af 18. januar 1990 om planlægning, ft 1989-90 tillæg a sp.
      4470, men den har ikke fundet udtryk i hverken lovteksten eller den praksis, der
      har udviklet sig.
      planlovens § 56 foreslås derfor ændret, således at stk. 1 bringes i
      overensstemmelse med de tilsvarende bestemmelser i naturbeskyttelsesloven og
      råstofloven, hvorefter en tilladelse bortfalder, hvis den ikke har været udnyttet i 3
      på hinanden følgende år. stk. 2 ændres med henblik på at skabe større
      administrativ klarhed over de tilladelser og dispensationer, som vil være omfattet
      af bestemmelsen og dermed ensartethed i den heraf følgende arealanvendelse.”
sommerhuslovens § 7 b blev indført ved lov nr. 207 af 25. maj 1983 om ændring af lov om
sommerhuse og campering m.v.
sommerhuslovens § 7 b var sålydende:
      ”§ 7 b. retten til at anvende en beboelsesbygning som nævnt i § 7 a, stk. 3, til
      helårsbeboelse bortfalder, når bygningen ikke har været benyttet til helårsbeboelse
      i en periode på 3 år.
      stk. 2. en dispensation til at anvende en beboelsesbygning i et sommerhusområde
      til helårsbeboelse bortfalder, når bygningen ikke længere anvendes til
      helårsbeboelse. kommunalbestyrelsen kan dog opretholde dispensationen, hvis
      særlige grunde taler derfor.”
af lovforslaget (l 147, fremsat den 10. februar 1983) fremgår af de almindelige
bemærkninger bl.a.:
      ”forslagets baggrund.
      ved § 6 i lov nr. 288 af 26. juni 1975 om ændring af forskellige lovbestemmelser i
      anledning af lov om kommuneplanlægning og byggelov blev der i lov nr. 267 af
      7. juni 1972 om sommerhuse og campering m.v. som § 7 a indsat en bestemmelse,
                                         - 7 -
hvorefter der ikke i sommerhusområder må opføres bebyggelse til helårsbeboelse,
og bestående bebyggelse ikke må tages i brug til helårsbeboelse, medmindre
miljøministeren meddeler tilladelse dertil. …
et forbud mod helårsbeboelse i sommerhusområder fandtes allerede i gældende
bygningsvedtægter og byplanvedtægter. ved indsættelsen af forbuddet i
sommerhusloven ønskede man at opretholde dette almindeligt gældende forbud.
...
den planmæssige baggrund for forbudet mod helårsbeboelse i
sommerhusområder.
bestemmelsen om forbuddet mod helårsbeboelse i sommerhusområder er en
forudsætning for opretholdelse af den i by- og landzonelovens § 2, stk. 1,
foretagne opdeling af hele landet i byzoner, sommerhusområder og landzoner. for
hvert af disse områder er der i lovgivningen fastsat bestemte tilladte anvendelser.
hvis der i betydeligt omfang finder andre anvendelser sted, udhules
inddelingssystemet og dermed grundlaget for at varetage den fysiske
planlægnings formål.
kommunernes og andre offentlige myndigheders planlægning er foretaget ud fra
den forudsætning, at sommerhusområderne kun bebos i sommerhalvåret. der er
derfor ikke i tilknytning til sommerhusområder forudsat f.eks. social- og
sundhedsforanstaltninger, undervisningstilbud, offentlig transport, postbetjening,
renovation og dagligvareforsyning i samme omfang som til helårsområder.
selv om helårsbeboere i sommerhusområder i begyndelsen i en vis udstrækning
vil affinde sig hermed, vil der på et senere tidspunkt opstå stærke krav om
forbedring af serviceniveauet.
imødekommelse af sådanne krav vil påføre det offentlige en række uforudsete og
uhensigtsmæssige drifts- og anlægsudgifter. dette indebærer store økonomiske og
planlægningsmæssige problemer for kommunerne, og hvis de ikke selv kan styre
udviklingen, er der risiko for fejlinvesteringer.
spredning af helårsbeboelse til sommerhusområderne vil endvidere vanskeliggøre
en rationel udnyttelse af allerede eksisterende anlæg i byzone.
der er også et hensyn at tage til det store flertal, der ønsker at benytte deres
sommerhus som fritidshus. kommer der et større antal helårsbeboere, vil det
uundgåeligt føre til krav om gadebelysning, asfaltering af veje, anlæg af fortove
m.v., og dermed vil områderne efterhånden miste deres oprindelige præg og de
hermed forbundne miljømæssige kvaliteter.
en sådan udvikling kan endvidere modvirke en rekreativ udnyttelse af
sommerhusområderne, idet den antagelig vil medføre en stigning i
ejendomspriserne samt forøgede ejendomsskatter.
endelig skal nævnes, at bestemmelsen også beskytter den danske natur. en
gradvis overgang til helårsanvendelse af sommerhusområderne vil skabe behov
for udlæg af nye rekreative områder, hvilket vil lægge et øget pres på de i forvejen
begrænsede naturmæssige ressourcer, der er egnede til en rekreativ udnyttelse.
dette vil stride mod grundlaget for regionplanlægningen.
                                               - 8 -
      …”
endvidere fremgår af de specielle bemærkninger til § 7 b:
      ” der har været anlagt den praksis, at en længerevarende afbrydelse (ca. 1 år) af
      en i øvrigt lovlig helårsbeboelse i sommerhusområder medfører, at retten til
      helårsbeboelse bortfalder. ud fra retssikkerhedsmæssige hensyn anses det for
      rigtigst at lovfæste reglen. man har anset en frist på 3 år for rimelig.
      i forbindelse med meddelelse af en personlig dispensation til helårsbeboelse
      tinglyses en deklaration herom på ejendommen. normalt udformes deklarationen,
      således at tilladelsen bortfalder ved ejerens død, ved salg, udlejning eller anden
      overdragelse af brugsretten til ejendommen. dog kan ejerens ægtefælle fortsætte
      beboelsen på samme vilkår. administrationen af disse ordninger har været
      således, at deklarationen er blevet aflyst straks ved fraflytning af ejendommen.
      ved den i stk. 2 foreslåede bestemmelse har man ønsket at åbne mulighed for, at
      dispensationen kan bevares ved korterevarende afbrydelse af beboelsen f.eks. i
      forbindelse med udstationering og lignende, hvor det er tanken at tage fast ophold
      på ejendommen igen.”
procedure
parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten og har i det væsentlige
procederet i overensstemmelse hermed.
lene dinesen og torben staal dinesen har supplerende gjort gældende, at omkostningerne
for byretten med rette er ophævet i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 2. til støtte herfor har
lene dinesen og torben staal dinesen nærmere anført, at der ikke findes trykt retspraksis
vedrørende forståelsen af planlovens § 56, stk. 2, i relation til nedbrændte boliger, og at sagen
derfor er principiel. endvidere har de anført, at middelfart kommune under hele forløbet har
bidraget til deres opfattelse af, at de kunne opføre en helårsbolig på ejendommen. af de
anførte grunde bør omkostningerne for landsretten tillige ophæves, såfremt landsretten måtte
stadfæste byrettens afgørelse i sagen.
natur- og miljøklagenævnet har supplerende gjort gældende, at nævnet skal tilkendes
sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1, også for byretten. det forhold at der ikke
findes trykt retspraksis om fortolkningen og anvendelsen af planlovens § 56, stk. 2, i netop
den situation, at det lovligt eksisterende hus var nedbrændt, er ikke tilstrækkeligt til at ophæve
                                               - 9 -
sagsomkostningerne. sagen er ikke principiel, og der findes allerede retspraksis om
planlovens § 56, stk. 2. nævnet har endvidere på intet tidspunkt bidraget til lene dinesen og
torben staal dinesens opfattelse af, at de kunne opføre en helårsbolig på ejendommen. der er
derfor ikke grundlag for at fravige udgangspunktet i retsplejelovens § 312, stk. 1.
landsrettens begrundelse og resultat
det er ubestridt, at den omhandlede ejendom, der ligger i et sommerhusområde, på
tidspunktet for branden den 9. februar 2008 havde været anvendt som og havde status af
helårsbeboelse.
spørgsmålet er derfor også for landsretten, om retten til at udnytte ejendommen til
helårsbeboelse er bortfaldet, fordi retten ikke har været udnyttet i 3 på hinanden følgende år,
jf. planlovens § 56, stk. 2. det fremgår herved om sagsforløbet, at appellanterne med
overtagelsesdag den 1. juni 2010 erhvervede ejendommen med henblik på genopførelse af en
helårsbolig på ejendommen, at teknisk udvalg i middelfart kommune den 16. februar 2011,
som meddelt ved brev af 21. februar 2011, gav tilladelse til, at ejendommen kunne anvendes
til helårsbolig, at natur- og miljøklagenævnet den 13. juli 2011 ophævede denne afgørelse, at
middelfart kommune den 11. oktober og den 18. oktober 2011 meddelte appellanterne
henholdsvis byggetilladelse og personlig tilladelse efter planlovens § 40, stk. 2, til
helårsbeboelse i sommerhus, at natur- og miljøklagenævnet den 6. januar 2012 afslog at
genoptage sagen, at appellanternes byggeri på ejendommen blev sat i gang i april 2012, og at
byggeriet er blevet afsluttet i februar 2013.
ved vurderingen lægger landsretten vægt på, at vedtagelsen af § 7 b i lov nr. 207 af 25. maj
1983 om ændring af lov om sommerhuse og campering m.v. indebar en lovfæstelse af en
praksis, hvorefter en længerevarende afbrydelse (ca. 1 år) af en i øvrigt lovlig helårsbeboelse i
sommerhusområder medførte, at retten til helårsbeboelse bortfaldt. af retssikkerhedsmæssige
hensyn blev reglen lovfæstet, idet en frist på 3 år blev anset for rimelig, jf. herved
bemærkningerne til bestemmelsen i lovforslaget (l 147/1983). det fremgår af de almindelige
bemærkninger til lovforslaget blandt andet, at en gradvis overgang til helårsanvendelse af
sommerhusområderne vil skabe behov for udlæg af nye rekreative områder, hvilket vil lægge
pres på de i forvejen begrænsede naturmæssige ressourcer, der er egnede til en rekreativ
                                               - 10 -
udnyttelse, hvilket vil stride mod grundlaget for regionplanlægningen. det fremgår af
bemærkningerne til lovens § 7 a, hvorefter kommunalbestyrelsen i stk. 2 ”i særlige tilfælde”
kan dispensere fra forbuddet mod helårsbeboelse, at bestemmelsen også fremtidig skal
administreres restriktivt.
landsretten finder det herefter bedst stemmende med planlovens regler om
sommerhusområder, jf. herved planlovens § 38 a og § 40, og formålet hermed og med
bestemmelsen i planlovens § 56, som viderefører sommerhuslovens § 7 b, at planlovens § 56,
stk. 2, fortolkes med vægt på bestemmelsens ordlyd.
landsretten tiltræder, at tidspunktet for branden – den 9. februar 2008 – fastlægger
begyndelsestidspunktet for 3 års fristen, og at udnyttelse af retten til helårsbeboelse kræver en
vis fysisk aktivitet på ejendommen i perioden eller i umiddelbar tilknytning til periodens
udløb. da landsretten finder, at middelfart kommunes tilladelse af 21. februar 2011 til
helårsbeboelse, som natur- og miljøklagenævnet ophævede, ikke i sig selv indebærer en
udnyttelse af retten til helårsbeboelse efter planlovens § 56, stk. 2, og idet det tiltrædes, at det
videre forløb, herunder appellanternes forventninger, af de grunde, som byretten har anført,
ikke kan føre til en anden vurdering, finder landsretten herefter, at der ikke er grundlag for at
anse natur- og miljøklagenævnets afgørelser for ugyldige.
landsretten stadfæster derfor byrettens dom, idet landsretten finder, at natur- og
miljøklagenævnet skal tilkendes sagsomkostninger også for byretten.
landsretten finder, at appellanterne til natur- og miljøklagenævnet i sagsomkostninger for
begge retter efter sagens karakter, omfang og udfald skal betale 65.000 kr. beløbet indeholder
moms og angår udgift til advokat.
landsretten finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet i retsplejelovens
§ 312, stk. 1, hvorefter den tabende part skal erstatte modpartens udgifter.
                                   t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
                                            - 11 -
i sagsomkostninger for begge retter skal appellanterne, lene dinesen og torben staal
dinesen betale 65.000 kr. til indstævnte, natur- og miljøklagenævnet.
det idømte betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
 -
                                    udskrift
                                        af
                     sø- og handelsrettens dombog
                                   ──────────
den 9. januar 2002 blev af retten i sagen
s-0008-00
eimskip - the iceland steamship company ltd.
(advokat michael villadsen)
   mod
københavns havn
(advokat lars rosenberg overby)
afsagt sålydende
                                      d o m:
sagen drejer sig om, hvilke ansvarsbegrænsninger der gælder for bortkomst af en container
med spiritus m.v. fra københavns havn.
sagsfremstilling
eimskip, der er et islandsk rederi, som blandt andet driver liniefart mellem island og
                                                    - 2 -
     københavn, og københavns havn, der som led i driften af københavns frihavn tillige driver
     stevedorevirksomhed, indgik med virkning fra den 1. oktober 1987 aftale om, at københavns
     havn skulle forestå alle stevedore- og terminalopgaver i forbindelse med anløb af eimskips
     skibe til københavns havn. aftalen er senest fornyet den 19. juni 1998. aftalen indeholder en
     række takster for de opgaver, som københavns havn skulle udføre for eimskip, samt en speci-
     fikation af, hvilke ydelser disse takster omfatter, herunder "tally and measuring". af aftalens
     afsluttende bestemmelser fremgår endvidere følgende:
     "
     ............
5.3. except as provided for herein, this agreement is subject to the general conditions 1997 of
     danish stevedore association and ministeriet for offentlige arbejders bekendtgørelse nr. 189 of
     6th may 1985...."
     dansk stevedoreforenings almindelige betingelser (i det følgende: dsab 1997) indeholder i §
     26 følgende bestemmelser om beregning af erstatning og om ansvarsbegrænsning:
     "§ 26. erstatning for hel eller delvis bortkomst af godset beregnes efter godsets værdi på det
     sted og det tidspunkt, hvor godset efter aftalen skulle ekspederes.værdien bestemmes efter
     børsprisen eller i mangel heraf efter markedsprisen. findes heller ikke en sådan pris,
     bestemmes værdien efter den sædvanlige værdi af gods af samme art og kvalitet.
        stk. 2. erstatningen kan dog ikke overstige 666,67 sdr for hver kollo eller anden enhed af
     godset eller 2 sdr for hvert kilogram manglende bruttovægt afhængigt af, hvad der giver det
     højeste beløb.
        stk. 3. anvendes der container, pallet eller anden lignende transportindretning til at samle
     godset, skal transportindretningen ved anvendelsen af stk. 2 anses for i sig selv at udgøre et
     kollo eller anden enhed for godset, og den samlede vægt af transportindretningen og det deri
     samlede gods skal lægges til grund. ved beregningen bortses der fra antallet af kolli, der er
     samlet i en sådan transportindretning, medmindre dette antal fremgår af stevedoreaftalen. den
     samlede erstatning for transportindretningen og det heri samlede gods kan ikke overstige
     10.000 sdr.
     ............"
     trafikministeriets bekendtgørelse nr. 189 af 6. maj 1985 af reglement for driften af
                                               - 3 -
københavns frihavn (i det følgende: reglementet) er udfærdiget i medfør af lov nr. 141 af 31.
marts 1960 om københavns frihavn, der i § 2, stk. 3, bestemmer, at driften af københavns
frihavn sker i overenstemmelse med de bestemmelser, der udfærdiges herom af ministeren for
offentlige arbejder efter forhandling med finansministeren og københavns havnebestyrelse.
reglementets § 14 indeholder følgende bestemmelser om beregning af erstatning og om
ansvarsbegrænsning:
"§ 14. såfremt kfs (københavns frihavns- og stevedoreselskab a/s) er erstatningsansvarlig
for tab eller beskadigelse af gods, fastsættes erstatningen med udgangspunkt i værdien af
gods af samme art på den plads og det tidspunkt, hvor godset efter aftalen skulle ekspederes.
godsets værdi skal fastsættes efter markedsprisen eller i mangel heraf efter den sædvanlige
værdi af gods af samme art og kvalitet.
  stk. 2. erstatningen kan dog ikke overstige 666,67 sdr for hvert kollo eller anden enhed af
godset eller 2 sdr pr. kilo bruttovægt af det gods, som er bortkommet eller beskadiget,
afhængigt af hvad der giver det højeste beløb. for hvert enkelt skadestilfælde kan den samlede
erstatning ikke overstige 266.666,67 sdr.
  stk. 3. anvendes der container, pallet, eller anden lignende transportindretning til at samle
godset, anses transportindretningens indhold for at udgøre et kollo eller anden enhed af
godset, og erstatningen kan da ikke overstige 100.000 kr. pr. kollo eller det lavere an-
svarsbegrænsningsbeløb, der måtte følge af bestemmelsen ovenfor i stk. 2, såfremt den
beløbsmæssige ansvarsbegrænsning blev beregnet som summen af de enkelte godsenheder,
der indgår i det enkelte kollo."
containeren og dens bortkomst.
den 20. maj 1998 blev der i københavns havn modtaget 12 paller med vin og spiritus afsendt
af trans-alko og 8 paller med lakrids og chokolade afsendt af toms fabrikker. godset skulle
med eimskips skib hanne sif, der afgik fra københavns havn den 22. maj 1998. af de medføl-
gende ladesedler fremgik, at der var tale om i alt 488 kolli vin og spiritus med en vægt på
7.631 kg og 414 kolli lakrids og chokolade med en vægt på 3.692 kg. ladesedlerne er alle
påført forkortelsen s.t.c.. godset blev stuvet i container nr. ieau 441104-5 af ansatte i
københavns havn, og containeren blev placeret i en opmarchbane i containerterminalen. da
containeren skulle indlastes i skibet, var den forsvundet.
eimskip rejste i den anledning krav om erstatning mod københavns havn på 579.930,00 kr.
                                              - 4 -
tryg-baltica har som ansvarsassurandør for københavns havn efterfølgende udbetalt i alt
229.864,00 kr. i erstatning til eimskip under henvisning til ansvarsbegrænsningsreglerne i
dsab 1997 § 26, stk. 2 og 3. ved betalingen blev erstatningskravet for så vidt angår godset
fra toms fabrikker dækket fuldt ud.
påstande
eimskip har nedlagt påstand om, at københavns havn dømmes til at betale forskellen mellem
det krævede og det betalte beløb eller 350.066,00 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente fra
sagens anlæg, til betaling sker, samt sædvanlig procesrente af 54.864,00 kr. fra sagens anlæg
til den 29. marts 2000.
københavns havn har taget bekræftende til genmæle over for påstanden om betaling af
sædvanlig procesrente af 54.864,00 kr. fra sagens anlæg til den 29. marts 2000, men har i
øvrigt påstået frifindelse.
forklaringer
thomas lærke hvilsted-olsen har forklaret, at han er operationschef i eimskip danmark. i
maj 1998 var han sektionsleder i dfds liner agency, hvor han havde ansvaret for agenturet
for eimskip. dfds har været agent for eimskip siden 1968 og har som agent sørget for, at
gods, der skulle med rederiets skibe, kom ud til skibene, når de anløb københavns havn. kun
ca. 1/3 af det gods, som blev lastet, var på forhånd blevet anmeldt overfor dfds. resten af
godset, særligt fra de faste leverandører, blev afleveret i københavns frihavn af le-
verandørerne uden forudgående anmeldelse. ofte udfærdigede leverandørerne også selv
ladesedlerne. havnen beholdt ladesedlerne, indtil godset var stuvet i containere. derefter fik
dfds et eksemplar af ladesedlerne til brug for udfærdigelse af konnossement. forkortelsen
s.t.c. er påført af pakhuset i københavns frihavn og står for said to contain. forkortelsen er
et udtryk for, at de ansatte i pakhuset ikke har talt op, om de indleverede paller med gods
indeholdt det på ladesedlen angivne antal kolli. vidnet kender intet til forhandlingerne om
kontrakten mellem eimskip og københavns havn.
underdirektør i københavns frihavn mogens friis hansen har forklaret, at samarbejdet
mellem eimskip og københavns havn har bestået siden 1987. forud herfor havde eimskip en
aftale med dfds om udførelse af stevedore- og terminalopgaver på sluseholmen. den aftale,
parterne indgik i 1987, var baseret på den aftale, som eimskip havde haft med dfds, og som
                                                - 5 -
givetvis må have henvist til dsab, der er det almindelige grundlag for udførelse af
stevedoreopgaver. henvisningen til reglementet blev indsat på foranledning af københavns
havn, fordi stevedoreopgaverne skulle udføres i københavns frihavn. det var ikke tanken med
henvisningen til reglementet at ændre ved dsab's betydning for kontraktsforholdet. ved
begrebet "tally and measuring" forstås, at stevedoren skal holde styr på, hvor mange enheder
der modtages og håndteres af stevedoren, f.eks. antallet af paller. dette dokumenteres ved
pakkelister, som lægges i containeren. summen af pakkelister udgør beregningsgrundlaget ved
afregning over for eimskip.
torben madsen har forklaret, at han er terminalchef i københavns frihavn, hvor han blandt
andet modtager gods og kontrollerer, at godset kommer i de rigtige containere. han har
kvitteret for modtagelsen af godset på ladesedlerne og påført containernummer samt
forkortelsen s.t.c.. forkortelsen er udtryk for, at han ikke har kontrolleret antallet af kolli,
fordi godset var pakket på paller, heller ikke i de tilfælde hvor indpakningen var gennemsigtig.
godset tages ikke af pallerne, men køres direkte i containeren på pallerne.
leif thomassen har forklaret, at han har været ansat i københavns frihavn siden 1987, hvor
han som formand tager sig af modtagelse og udlevering af gods, samt pakning og udpakning af
containere. vin og spiritus bliver altid afleveret af afsenderen på paller omgivet af krympefolie.
det er ikke muligt at tælle antallet af kolli på pallerne, og man tæller derfor kun pallerne og
påfører den modtagne ladeseddel s.t.c.. man har fulgt samme procedure i hele hans
ansættelsestid. hvis antallet af paller ikke fremgår af ladesedlen, påfører han dette.
anbringender
eimskips advokat har gjort gældende, at ansvarsbegrænsningsreglerne i reglementet finder
anvendelse. reglerne i denne bekendtgørelse kan ifølge udtalelser fra trafikministeriet som
udgangspunkt ikke fraviges ved aftale. desuden er henvisningen til reglementet indsat i den
mellem parterne indgåede aftale på foranledning af københavns havn, der derfor må bære
enhver risiko for eventuelle uklarheder i aftalen om, hvilken ansvarsbegrænsning, der finder
anvendelse. københavns havn har ikke godtgjort, at ansvarsbegrænsningsreglerne i dsab
1997 skulle finde anvendelse. retten må derfor anvende det sæt ansvarsbegrænsningsregler,
som giver det for eimskip gunstigste resultat.
selvom ansvarsbegrænsningsreglerne i dsab 1997 måtte finde anvendelse, bestrides det, at
beregningen af ansvarsbegrænsningen skal baseres på godsets vægt. det gøres således
                                                - 6 -
gældende, at beregningen efter dsab 1997 § 26, stk. 3 som udgangspunkt skal baseres på
10.000 sdr pr. palle. subsidiært gøres det gældende, at beregningen skal foretages på
grundlag af det samlede antal kolli, der var pakket på de i københavns havn afleverede paller.
antallet af kolli fremgår af stevedoreaftalen, idet stevedorearbejdet også omfatter "tally and
measuring", hvilket indebærer, at københavns havn har pligt til på eimskips vegne at
kontrollere antallet af kolli på de afleverede paller. antallet af kolli oplyses af eimskip i de
udstedte transportdokumenter og lægges til grund for opgørelsen af eimskips eventuelle
erstatningsansvar i forhold til afsenderne. der er parallelitet til sølovens regler om an-
svarsbegrænsning, jfr. sølovens §§ 280- 81. skulle sagen afgøres efter sølovens regler, ville
man formentlig basere beregningen af ansvarsbegrænsningen på det samlede antal kolli.
værdien af containeren er dokumenteret ved en fremlagt faktura fra leasingfirmaet. beløbet
kan ikke anses for ubilligt.
københavns havns advokat har gjort gældende, at det er ansvarsbegrænsningsreglerne i dsab
1997, der finder anvendelse. det fremgår ikke af reglementet eller af forarbejderne hertil, at
reglerne i bekendtgørelsen er præceptive. det var tanken, at bekendtgørelsens bestemmelser
af privatretlig karakter skulle afspejle de gældende regler i dsab og søloven, men
bekendtgørelsen er ikke blevet ændret i overensstemmelse med disse regler. de dele af
bekendtgørelsen, som ikke har betydning for den offentligretlige regulering, kan derfor fraviges
ved aftale mellem professionelle parter.
det gøres endvidere gældende, at det klart var parternes hensigt, at dsab 1997 skulle finde
anvendelse. mogens friis hansen har forklaret, at henvisningen til reglementet alene blev
indføjet i aftalen for en god ordens skyld. det var således ikke tilsigtet med henvisningen at
ændre ved, at reglerne i dsab skulle finde anvendelse. eimskip har ikke godtgjort, at man
havde en anden opfattelse, og har således ikke haft en berettiget forventning om at blive stillet
efter den mest gunstige bestemmelse.
efter dsab 1997 § 26, stk. 3 skal beregningen af ansvarsbegrænsningen som udgangspunkt
baseres på godsets vægt, når godset er pakket på paller. dog kan erstatningen maksimalt
udgøre 10.000 sdr pr. palle. det bestrides, at beregningen skal baseres på antallet af kolli
pakket på pallerne. stevedoren har ikke haft mulighed for at kontrollere antallet af kolli, fordi
godset var pakket på paller, hvilket eimskip er blevet gjort opmærksom på. begrebet "tally
and measuring" skal forstås i overensstemmelse med den opgave, som stevedoren havde, og
som han fik betaling for, hvilket konkret var at håndtere gods pakket på et antal paller. i den
                                                - 7 -
situation påhviler det ikke stevedoren at tælle antallet af kolli på pallerne.
det bestrides, at den forsvundne container havde en værdi på 14.930 kr..
sø- og handelsrettens afgørelse
reglementet er udstedt i medfør af lov nr. 141 af 31. marts 1960 om københavns frihavn.
efter denne lovs § 2, stk. 3, er der efter rettens opfattelse alene hjemmel til at fastsætte
offentligretlige regler for driften af københavns frihavn, hvorimod trafikministeriet ikke har
hjemmel til at regulere forholdet mellem havnen og private aftaleparter, og da slet ikke
præceptivt. i de tilfælde, hvor havnen ved en aftale med trediemand har fraveget de
privatretlige regler i bekendtgørelsen, gælder således bestemmelserne i aftalen.
det fremgår af mogens friis hansens forklaring, at man ved indgåelsen af stevedoreaftalen
med eimskip tilsigtede, at eimskip fik samme betjening, som rederiet hidtil havde haft hos
dfds, hvor dsab fandt anvendelse, og at man ikke ved at indføje en henvisning til
reglementet ønskede at ændre ved, at regelgrundlaget var dsab. det lægges derfor til grund,
at parterne har tilsigtet, at dsab 1997 skulle finde anvendelse.
når godset er samlet på paller, følger det af dsab 1997 § 26, stk. 3, at pallen udgør et kollo
ved beregning af erstatning efter § 26, stk. 2, således at der ses bort fra antallet af kolli, som
findes på den enkelte palle, medmindre antallet fremgår af stevedoreaftalen. i det foreliggende
tilfælde fremgik dette antal ikke af stevedoreaftalen, men alene af de ladesedler, som
afsenderen havde udfærdiget. disse ladesedler er ikke en del af stevedoreaftalen og vedrører
alene forholdet mellem afsenderen og eimskip. erstatningen udgør derfor efter § 26, stk. 2,
enten 12 kolli à 666,67 sdr = 8.000,04 sdr, eller den samlede bruttovægt af pallerne og det
herpå pakkede gods, 7.631 kg x 2 sdr = 15.262 sdr, afhængig af, hvad der giver det højeste
beløb. beløbet er mindre end den i § 26, stk. 3 angivne begrænsning på 10.000 sdr pr. palle.
da eimskip har fået udbetalt erstatning svarende til det anførte beløb, skal der ikke ydes
yderligere erstatning for det bortkomne gods bortset fra rentebeløbet, som der er enighed om.
eimskip har ikke dokumenteret, at containerens værdi oversteg de 10.000 kr., som er betalt.
bortset fra spørgsmålet om betaling af renter tager retten herefter københavns havns
frifindelsespåstand til følge.
                                               - 8 -
under hensyn til, at københavns havn selv har bidraget til uklarheden om, hvilket sæt regler
der finder anvendelse mellem parterne, finder retten, at hver part bør bære sine egne
omkostninger.
                        t h i k e n d e s f o r r e t:
inden 14 dage betaler københavns havn til eimskip sædvanlig procesrente af 54.864,00 kr. fra
den 9. februar 2000 til den 29. marts 2000.
i øvrigt frifindes københavns havn.
hver part bærer sine egne omkostninger.
jørn hansen                    elmer               ole gernyx
                                      (sign.)
                         udskriftens rigtighed bekræftes
                        p. j. v. sø- og handelsretten, den