text:
                         højesterets dom
                      afsagt fredag den 17. januar 2014
sag 96/2013 og sag 124/2013
(2. afdeling)
slagelse kommune
(advokat jørgen vinding)
mod
foa - fag og arbejde som mandatar for c
(advokat peter breum)
sag 97/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for d
(advokat peter breum)
mod
odense kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 114/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for e
(advokat peter breum)
mod
region syddanmark
(advokat morten ulrich)
sag 115/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for f
(advokat peter breum)
mod
                                          - 2 -
roskilde kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 116/2013
lc og uddannelsesforbundet som mandatar for g
(advokat peter breum)
mod
teknisk erhvervsskole center
(advokat mette klingsten)
sag 117/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for h
(advokat peter breum)
mod
kerteminde kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 118/2013 og sag 127/2013
fagligt fælles forbund (3f) som mandatar for j
(advokat peter breum)
mod
odense kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 119/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for k
(advokat peter breum)
mod
region sjælland
(advokat morten ulrich)
                                          - 3 -
sag 120/2013
fagligt fælles forbund (3f) som mandatar for l
(advokat peter breum)
mod
odense kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 121/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for m
(advokat peter breum)
mod
svendborg kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 122/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for n
(advokat peter breum)
mod
faaborg-midtfyn kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 123/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for o
(advokat peter breum)
mod
lolland kommune
(advokat jørgen vinding)
                                              - 4 -
sag 125/2013
foa - fag og arbejde som mandatar for r
(advokat peter breum)
mod
kalundborg kommune
(advokat jørgen vinding)
sag 126/2013
lc og uddannelsesforbundet som mandatar for s
(advokat peter breum)
mod
teknisk erhvervsskole center
(advokat mette klingsten)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 4. afdeling den 24. april 2013.
sagerne er behandlet sammen med højesterets sag 186/2012.
i pådømmelsen har deltaget ni dommere: lene pagter kristensen, poul søgaard, thomas
rørdam, jon stokholm, jens peter christensen, hanne schmidt, lars hjortnæs, kurt
rasmussen og jens kruse mikkelsen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande i alle sagerne bortset fra i sag 114/2013.
i sag 114/2013 har indstævnte, region syddanmark, opfyldt landsrettens dom og til e betalt
59.359,52 kr. med procesrente fra den 13. juli 2011.
for højesteret har appellanten, foa - fag og arbejde som mandatar for e, herefter påstået
region syddanmark dømt til at betale 50.000 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg
                                                - 5 -
samt 3.329,74 kr., der udgør rente af 59.359,52 kr. i perioden fra den 31. oktober 2010 til den
12. juli 2011.
region syddanmark har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
baggrund og problemstilling
sagerne angår 14 personer, der er blevet afskediget, og på fratrædelsestidspunktet var mindst
60 år. de havde været uafbrudt beskæftiget i samme virksomhed i mindst 12 år, og arbejdsgi-
verne har i de fleste af sagerne afvist at betale fratrædelsesgodtgørelse under henvisning til
funktionærlovens § 2 a, stk. 3. i sag 125/2013 (r) er arbejdsgiverens afvisning tillige begrun-
det i, at kravet på fratrædelsesgodtgørelse er afskåret som følge af et forlig.
hovedspørgsmålet i sagerne er, om de pågældende er berettiget til fratrædelsesgodtgørelse. i
de sager, hvor der er tvist om betaling af fratrædelsesgodtgørelse, er der tale om offentlige
arbejdsgivere, idet teknisk erhvervsskole center, som er en privat arbejdsgiver, i sag
116/2013 (g) og sag 126/2013 (s) under sagernes forberedelse for landsretten har imøde-
kommet kravet om fratrædelsesgodtgørelse.
i de sager, hvor der skal betales fratrædelsesgodtgørelse, skal der tages stilling til, fra hvilket
tidspunkt renten skal beregnes.
endelig skal der i en række af sagerne, hvor der enten skal eller allerede er blevet betalt fra-
trædelsesgodtgørelse, tages stilling til, om der er sket en krænkelse, som kan føre til, at der
skal betales godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1. det gør sig gældende
både for sager med en offentlig og en privat arbejdsgiver.
otte dommere – poul søgaard, thomas rørdam, jon stokholm, jens peter christensen,
hanne schmidt, lars hjortnæs, kurt rasmussen og jens kruse mikkelsen – udtaler:
krav om fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a, stk. 1, jf. stk. 3
eu-domstolen har ved dom af 12. oktober 2010 i sag c-499/08 (ole andersen-dommen)
fastslået, at beskæftigelsesdirektivet (direktiv 2000/78) er til hinder for nationale retsforskrif-
                                                - 6 -
ter, hvorefter arbejdstagere alene som følge af, at de har ret til en alderspension udbetalt af
deres arbejdsgiver i henhold til en pensionsordning, som de er indtrådt i før det fyldte 50. år,
ikke er berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse, der er bestemt til at lette overgangen til anden
beskæftigelse for arbejdstagere med en anciennitet på over 12 år i virksomheden. det skyldes
ifølge dommen, at sådanne forskrifter ud fra en proportionalitetsvurdering i medfør af direkti-
vets artikel 6, stk. 1, går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de legitime mål, som
forfølges med funktionærlovens regler om ret til fratrædelsesgodtgørelse, nemlig at mildne
overgangen til anden beskæftigelse for ældre funktionærer efter længere tids ansættelse i
samme virksomhed, jf. præmis 47 sammenholdt med præmisserne 27 og 34.
det fremgår nærmere af ole andersen-dommen, at direktivet ikke er til hinder for forskrifter,
hvorefter arbejdstagere, der har ret til en alderspension som nævnt, og som ved deres fratræ-
den faktisk vil oppebære pensionen, ikke er berettiget til fratrædelsesgodtgørelse, jf. præmis
40 og 41. direktivet er alene til hinder for forskrifter, hvorefter en arbejdstager ikke er beret-
tiget til fratrædelsesgodtgørelse, selv om vedkommende har til hensigt midlertidigt at give
afkald på alderspension med henblik på at forfølge sin erhvervsmæssige karriere, jf. præmis
47. dommen angik et tilfælde, hvor arbejdstageren ved ansættelsesforholdets ophør valgte
ikke at gøre sin ret til alderspension gældende og tilmeldte sig arbejdsformidlingen som ledig,
jf. præmis 13.
funktionærlovens § 2 a, stk. 3, er efter fast retspraksis, jf. senest højesterets dom i ufr
2008.1892, blevet forstået således, at en arbejdstager ikke er berettiget til fratrædelsesgodtgø-
relse, hvis han eller hun har ret til en alderspension som nævnt, uanset om arbejdstageren
vælger midlertidigt at give afkald på pensionen med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig
karriere. lovbestemmelsen er ikke blevet ændret efter ole andersen-dommen, men den kan
som følge af dommen ikke anvendes af en offentlig arbejdsgiver i tilfælde, hvor arbejdstage-
ren godtgør, at han eller hun har til hensigt midlertidigt at give afkald på alderspension med
henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere.
vi finder ikke grundlag for at fastslå, at arbejdstagere ud fra en proportionalitetsvurdering i
medfør af beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, skal tillægges en ret til fratrædelsesgodt-
gørelse i tilfælde, hvor arbejdstageren giver afkald på alderspension uden at have til hensigt at
forfølge en erhvervsmæssig karriere, f.eks. på grund af vedvarende sygdom. det bemærkes
herved, at direktivet som nævnt ikke er til hinder for en forskelsbehandling, som består i, at
                                                - 7 -
personer, der f.eks. på grund af sygdom ikke vil forfølge en erhvervsmæssig karriere, afskæ-
res fra retten til fratrædelsesgodtgørelse, hvis de ved fratrædelsen oppebærer alderspension fra
arbejdsgiveren.
vi finder, at der ikke på grundlag af beskæftigelsesdirektivet, ole andersen-dommen, den
gældende funktionærlovs forarbejder eller anden lovgivning kan udledes generelle faste ret-
ningslinjer for, i hvilke tilfælde en arbejdstager skal anses for midlertidigt at have givet afkald
på alderspension med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere. fastsættelse af så-
danne retningslinjer vil rejse spørgsmål af politisk karakter om den generelle afgrænsning af
retten til fratrædelsesgodtgørelse. en sådan afgrænsning bør mest nærliggende foretages af
lovgivningsmagten.
afgørelsen af de foreliggende sager må derfor ske på grundlag af en konkret bevismæssig
vurdering af, om de pågældende arbejdstagere må antages midlertidigt at have givet afkald på
alderspension med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere. vi finder ikke fornø-
dent grundlag for at ændre landsrettens bevismæssige vurdering i de enkelte sager og tiltræder
derfor landsrettens afgørelser om krav på fratrædelsesgodtgørelse.
særligt for så vidt angår sag 125/2013 har kalundborg kommune anført, at det forlig, der er
indgået i forbindelse med afskedigelsen af r, afskærer hende fra fratrædelsesgodtgørelse. r
har bestridt dette. der foreligger ikke nærmere oplysninger om drøftelserne om og baggrun-
den for forliget mellem kommunen og rs faglige organisation. vi finder ikke grundlag for at
tilsidesætte forliget ud fra forudsætningssynspunkter eller efter aftalelovens § 36.
rente af fratrædelsesgodtgørelse
det fremgår af rentelovens § 3, stk. 1, at rente skal betales fra forfaldsdagen, hvis denne er
fastsat i forvejen. som udgangspunkt forfalder en fratrædelsesgodtgørelse ved fratræden, jf.
funktionærlovens § 2 a, stk. 1. i de sager, hvor der er betalt eller skal betales fratrædelses-
godtgørelse, og hvor der er tvist om begyndelsestidspunktet for rentebetalingen – sag
96+124/2013 (c), sag 114/2013 (e) og 118+127/2013 (j) – har arbejdsgiveren måttet foretage
en konkret vurdering af, om den fratrådte medarbejder opfyldte betingelserne for at få fratræ-
delsesgodtgørelse. vi finder, at der som følge heraf først kan kræves rente fra det tidspunkt,
hvor arbejdsgiveren var i stand til at indhente de oplysninger, som var nødvendige for at be-
dømme kravets berettigelse, jf. rentelovens § 3, stk. 3. da dette tidspunkt først indtraf efter
                                                - 8 -
sagsanlæggene, skal renten beregnes fra sagsanlæg i overensstemmelse med rentelovens § 3,
stk. 4.
godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1
i de sager, hvor der er betalt eller skal betales fratrædelsesgodtgørelse – sag 96+124/2013 (c),
sag 114/2013 (e), sag 116/2013 (g), sag 118+127/2013 (j), sag 123/2013 (o) og sag
126/2013 (s) – skal der tages stilling til, om der er sket en krænkelse, som kan føre til, at der
skal betales godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1.
det fremgår af forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1, at personer, hvis rettigheder er krænket
ved overtrædelse af bl.a. lovens § 2, stk. 1, kan tilkendes en godtgørelse. efter § 2, stk. 1, må
en arbejdsgiver ikke ved bl.a. afskedigelse forskelsbehandle lønmodtagere med hensyn til løn-
og arbejdsvilkår. vurderingen af spørgsmålet om tilkendelse af godtgørelse for overtrædelse
af bl.a. lovens § 2 afhænger efter forarbejderne til § 7 først og fremmest af grovheden af
overtrædelsen, og højesteret har ved dom gengivet i ufr 2011.417 fastslået, at der ved denne
vurdering navnlig skal tages hensyn til baggrunden for overtrædelsen og til den krænkelse,
der måtte være påført den pågældende.
som anført ovenfor skal der som følge af ole andersen-dommen ved afgørelsen af spørgs-
målet om udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a foretages en
konkret bevismæssig vurdering af, om de pågældende arbejdstagere må antages midlertidigt
at have givet afkald på alderspension med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere.
efter ole andersen-dommen var der for den enkelte arbejdsgiver anledning til nærmere at
overveje, hvilken betydning dommen kunne have for udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse i
de foreliggende sager.
på denne baggrund og af de grunde, som landsretten har anført, finder vi, at der ikke forelig-
ger en krænkelse af en sådan grovhed, at der er grundlag for at pålægge nogen af arbejdsgi-
verne at betale godtgørelse i medfør af § 7, stk. 1, i forskelsbehandlingsloven.
i sag 116/2013 (g) og sag 126/2013 (s) har teknisk erhvervsskole center som anført ovenfor
under sagens forberedelse for landsretten betalt fratrædelsesgodtgørelse. vi tager derfor ikke
stilling til, om teknisk erhvervsskole center som privat arbejdsgiver på samme måde som
offentlige arbejdsgivere havde pligt til efter ole andersen-dommen at betale fratrædelses-
                                                 - 9 -
godtgørelse til medarbejdere, som havde til hensigt midlertidigt at give afkald på alderspen-
sion med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere.
konklusion
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom.
dommer lene pagter kristensen udtaler:
krav om fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a, stk. 1, jf. stk. 3
som anført af flertallet er indholdet af funktionærlovens § 2 a, stk. 3, klart fastslået i retsprak-
sis. det er derfor ikke muligt at bringe bestemmelsen i harmoni med ole andersen-dommen
gennem fortolkning, jf. herved højesterets dom af 18. december 2013 i sag 205/2012, men de
i sagerne involverede kommuner og regioner har som offentlige arbejdsgivere pligt til at
undlade at bringe § 2 a, stk. 3, i anvendelse i det omfang, bestemmelsen er i strid med eu-
retten.
det er ved ole andersen-dommen fastslået, at § 2 a, stk. 3, er udtryk for en direkte aldersdis-
krimination, jf. dommens præmis 23 og 24, og bestemmelsen kan derfor kun anses for at være
i overensstemmelse med eu-retten i det omfang, den ulige behandling kan begrundes under
hensyn til beskæftigelsesdirektivets artikel 6.
jeg finder, at eu-domstolens analyse af dette spørgsmål i ole andersen-dommen er baseret
på de forudsætninger, som forelå i denne sag, herunder at der var tale om en arbejdstager uden
nedsat arbejdsevne, som midlertidigt havde givet afkald på en ikke ubetydelig alderspension,
som han havde ret til, med henblik på at forfølge sin erhvervsmæssige karriere.
eu-domstolen anerkendte, jf. præmis 27, at det er et legitimt formål, at en lovbestemt fratræ-
delsesgodtgørelse skal mildne overgangen til anden beskæftigelse for ældre funktionærer efter
længere tids ansættelse, og at funktionærlovens § 2 a, stk. 3, ikke kan anses for åbenbart ueg-
net til at nå det legitime beskæftigelsesformål, der forfølges af lovgiver. eu-domstolen hen-
viste herved til, at bestemmelsen gør det muligt at begrænse de muligheder for misbrug, der
består i, at en arbejdstager får udbetalt en godtgørelse, der er bestemt til at hjælpe ham med at
finde anden beskæftigelse, selv om han ønsker at gå på pension, jf. præmis 34 og 35. dom-
stolen fandt imidlertid, at § 2 a, stk. 3, fører til et for vidtgående indgreb over for en arbejds-
                                               - 10 -
tager, som midlertidigt giver afkald på en alderspension omfattet af funktionærlovens § 2 a,
stk. 3, med henblik på at forfølge sin erhvervsmæssige karriere, jf. præmis 47.
det er for arbejdstagere, som ikke er langtidssygemeldte, og hvis arbejdsevne ikke er væsent-
ligt nedsat, muligt at gøre en indsats for at finde anden beskæftigelse og dermed forsøge at
forblive erhvervsaktive. jeg finder, at en arbejdstager ved at gøre dette har forfulgt en er-
hvervsmæssig karriere. jeg finder endvidere, at det herefter må følge af ole andersen-dom-
men, at en offentlig arbejdsgiver ikke kan nægte at udbetale fratrædelsesgodtgørelse til en
sådan arbejdstager, forudsat at den pågældende kan godtgøre, at vedkommende har givet
midlertidigt afkald på sin alderspension og i stedet har gjort, hvad der med rimelighed kan
forlanges med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere.
§ 2 a-godtgørelse skal imidlertid efter fast retspraksis også udbetales til arbejdstagere, som
ikke har mulighed for at overgå til anden beskæftigelse inden for en overskuelig tid efter fra-
trædelsen, fordi de er langtidssygemeldte, eller fordi deres erhvervsevne er væsentligt nedsat.
jeg finder, at formålet med at udbetale fratrædelsesgodtgørelse i sådanne tilfælde ikke kan
være at mildne overgangen til anden beskæftigelse, da en sådan overgang ikke er forventelig
eller i det mindste vil have lange udsigter. formålet må i stedet antages at være at sidestille
sådanne arbejdstagere med raske arbejdstagere og således give dem en godtgørelse, som kan
mildne overgangen for dem til deres forsørgelsesmæssige situation efter afskedigelsen.
jeg finder endvidere, at den hidtidige fortolkning af bortfaldsreglen i § 2 a, stk. 3, jf. senest
højesterets dom i ufr 2008.1892, ligeledes er baseret på et ønske om at fortolke § 2 a ens i
relation til alle arbejdstagere, som ellers ville opfylde betingelsen for at oppebære fratrædel-
sesgodtgørelse efter § 2 a, stk. 1.
opretholdes bortfaldsreglen i § 2 a, stk. 3, uændret over for en arbejdstager, som er langtids-
sygemeldt, eller hvis erhvervsevne er væsentlig nedsat, med henvisning til, at den pågældende
ikke har godtgjort at ville forfølge en erhvervsmæssig karriere, opgiver man efter min opfat-
telse reelt den ligestilling, som man hidtil har tilstræbt, idet bortfaldsreglen i så fald alene
lempes for de raske medarbejdere. det vil samtidig indebære, at det reelt alene er adgangen til
at oppebære en alderspension, som afskærer den uarbejdsdygtige arbejdstager fra at oppebære
fratrædelsesgodtgørelse, uden at dette efter min opfattelse kan begrundes i de formål, som
ligger bag bortfaldsreglen i § 2 a, stk. 3.
                                                 - 11 -
på baggrund af det anførte finder jeg, at beskæftigelsesdirektivets artikel 2 sammenholdt med
artikel 6 er til hinder for, at en offentlig arbejdsgiver undlader at udbetale fratrædelsesgodtgø-
relse til en arbejdstager, som er langtidssygemeldt, eller hvis erhvervsevne er væsentlig ned-
sat, alene med henvisning til den pågældendes adgang til at oppebære en alderspension som
nævnt i funktionærlovens § 2 a, stk. 3. til støtte for denne vurdering taler tillige, at der efter
min opfattelse ikke kan bortses fra, at § 2 a-godtgørelse uudtalt også har til formål at udgøre
en belønning for lang og tro tjeneste og at tilskynde arbejdsgiveren til at undlade at opsige
arbejdstagere med lang anciennitet. sådanne hensyn kan i øvrigt efter min opfattelse også tale
med styrke for, at direktivets artikel 6 efter omstændighederne vil kunne være til hinder for en
bortfaldsregel svarende til § 2 a, stk. 3, selv i tilfælde, hvor arbejdstageren har valgt at akti-
vere sin alderspension i forbindelse med sin fratrædelse, specielt hvis alderspensionen er af en
meget beskeden størrelse.
jeg finder således, at der med ole andersen-dommen er skabt en betydelig retsusikkerhed
med hensyn til, i hvilket omfang bortfaldsreglen i § 2 a, stk. 3, kan anses for forenelig med
eu-retten. en afklaring af denne retsusikkerhed forudsætter imidlertid stillingtagen til
spørgsmål af politisk karakter, herunder vedrørende den generelle afgrænsning af retten til
fratrædelsesgodtgørelse, og jeg finder derfor, at en eventuel nærmere afklaring i form af gene-
relle og faste retningslinjer bør foretages af lovgivningsmagten.
hvad angår de foreliggende sager, finder herefter også jeg, at de må afgøres på grundlag af en
konkret bevismæssig vurdering, men som det følger af det foran anførte, er grundlaget for den
bevismæssige vurdering til dels et andet for mit vedkommende end for flertallets.
jeg er i sag 125/2013 (r) enig med flertallet i, at der hverken ud fra forudsætningssynspunkter
eller efter aftalelovens § 36 er grundlag for at tilsidesætte det indgåede forlig af 29. oktober
2009. da det ved forliget blev endeligt og bindende aftalt, at r ikke havde krav på fratrædel-
sesgodtgørelse, stemmer jeg på samme måde som flertallet for at stadfæste landsrettens dom i
denne sag.
som sagerne 115/2013 (f), 119/2013 (k), 121/2013 (m) og 122/2013 (n) foreligger oplyst,
finder jeg det ikke godtgjort, at de pågældende arbejdstagere ved deres fratræden har været
afskåret fra at søge anden beskæftigelse. jeg finder det samtidig ikke godtgjort, at de har gjort
                                              - 12 -
sådanne bestræbelser på at finde anden beskæftigelse, at der er grundlag for at lægge til
grund, at de efter fratrædelsen reelt har haft til hensigt at forfølge en erhvervsmæssig karriere.
for at dette kan lægges til grund, må det efter min opfattelse normalt kræves, at den pågæl-
dende arbejdstager i hvert fald i nogle måneder har været tilmeldt arbejdsformidlingen eller
andre former for jobordninger, og at den pågældende samtidig har udvist en reel jobsøgnings-
aktivitet af rimeligt omfang. jeg finder på denne baggrund, at der ikke er fuld tilstrækkelig
anledning til at antage, at arbejdstagerne i de nævnte sager efter en proportionalitetsvurdering
i medfør af beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, kan stille krav om, at der skal ses bort
fra bortfaldsreglen i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, og jeg stemmer herefter ligesom flertallet
for at stadfæste landsrettens dom også i disse sager.
hvad angår sag 96+124/2013 (c) tog landsretten arbejdstagerens påstand om betaling af § 2
a-godtgørelse til følge. jeg stemmer ligesom flertallet for at stadfæste landsrettens dom i
denne sag af de grunde, som er anført af landsretten.
hvad angår sagerne 97/2013 (d), 117/2013 (h), 120/2013 (l) og 118+127/2013 (j), finder
jeg det godtgjort, at de pågældende arbejdstagere på fratrædelsestidspunktet var langtidssy-
gemeldte, og at de som følge heraf var afskåret fra at søge anden beskæftigelse i hvert fald i
en længere periode. jeg finder derfor, at det for disse arbejdstageres vedkommende reelt alene
har været adgangen til at oppebære en alderspension, som har afskåret dem fra at oppebære
fratrædelsesgodtgørelse, uden at dette kan anses for at være begrundet i de principper, som
fremgår af beskæftigelsesdirektivets artikel 6. jeg stemmer med denne begrundelse for at
stadfæste landsrettens dom i sag 118+127/2013 (j) og for at tage appellanternes påstande om
betaling af § 2 a-godtgørelse til følge i sagerne 97/2013 (d), 117/2013 (h) og 120/2013 (l).
rente af fratrædelsesgodtgørelse
som anført af flertallet forfalder fratrædelsesgodtgørelse ved fratræden, og der skal derfor
som udgangspunkt betales rente fra fratrædelsesdatoen, jf. rentelovens § 3, stk. 1. usikkerhed
om det retlige grundlag for kravet på fratrædelsesgodtgørelse kan ikke begrunde fravigelse af
dette udgangspunkt, jf. højesterets domme gengivet i ufr 1997.1144 og ufr 1997.1714,
hvorimod usikkerhed om faktiske forhold af betydning for at bedømme kravets berettigelse
kan begrunde anvendelse af reglen i § 3, stk. 3.
                                               - 13 -
jeg finder herefter, at der skal ske en forrentning af godtgørelsesbeløbene fra fratrædelsesda-
toen i sagerne 97/2013 (d), 117/2013 (h), 120/2013 (l) og 118+127/2013 (j), mens jeg i sa-
gerne 96+124/2013 (c) og 114/2013 (e) af de af flertallet anførte grunde er enig i, at renten
skal beregnes fra sagsanlæg i overensstemmelse med rentelovens § 3, stk. 4.
godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1
jeg finder som flertallet, at der i ingen af de sager, hvor der skal betales fratrædelsesgodtgø-
relse, og hvor der tillige er rejst krav om godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk.
1, foreligger en krænkelse af en sådan grovhed, at der kan blive tale om at pålægge nogen af
arbejdsgiverne at betale en sådan godtgørelse.
jeg er endvidere enig med flertallet i, at der herefter ikke er anledning til at tage stilling til,
om teknisk erhvervsskole center som privat arbejdsgiver har kunnet henholde sig til den
hidtidige forståelse af funktionærlovens § 2 a, stk. 3, så længe denne bestemmelse opretholdes
uændret af lovgivningsmagten.
konklusion
jeg stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom, dog således, at arbejdstagernes krav
om fratrædelsesgodtgørelse tages til følge i sagerne 97/2013 (d), 117/2013 (h) og 120/2013
(l), og at godtgørelsesbeløbene i disse sager samt i sag 118+127/2013 (j) forrentes fra de på-
gældende arbejdstageres fratrædelsesdato.
resultat
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
sagsomkostninger
efter sagernes karakter, herunder det forhold, at de angår spørgsmål af generel betydning i
forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, og da parterne har udvalgt sagerne som prø-
vesager, finder højesteret, at hver part skal bære egne sagsomkostninger for landsret og høje-
steret.
                                           - 14 -
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til nogen anden
part.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt fredag den 27. maj 2016
sag 148/2015
(2. afdeling)
peter madsen rederi a/s
(advokat kaspar bastian)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat bodil søes petersen)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 4. afdeling den 15. juni 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, vibeke rønne, henrik waaben,
kurt rasmussen og lars apostoli.
påstande mv.
appellanten, peter madsen rederi a/s, har nedlagt påstand om, at indstævnte, skatteministe-
riet, skal anerkende, at rederiets aktiviteter for geo i maj og juni 2009 er søtransportaktivite-
ter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, og at sagen skal hjemvises til skat til fornyet be-
handling. subsidiært skal skatteministeriet anerkende, at rederiets aktiviteter for geo i maj
og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, for så vidt angår
den tid, der medgik til sejlads til og fra de steder på havet, hvor geo lavede sine undersøgel-
ser, og at sagen skal hjemvises til skat til fornyet behandling.
skatteministeriet har påstået stadfæstelse.
anken omfatter dermed alene de aktiviteter, som er udført med fartøjet merete chris for den
rådgivende ingeniørvirksomhed geo i maj og juni 2009.
                                               - 2 -
anbringender
peter madsen rederi a/s har navnlig anført, at geo’s medarbejdere foretog havbundsunder-
søgelser med henblik på etablering af en havvindmøllepark ved anholt, men besætningen
deltog ikke i dette undersøgelsesarbejde. opgaven for merete chris og besætningen var såle-
des alene at foretage transport af geo’s medarbejdere og deres udstyr til de positioner på ha-
vet, hvor undersøgelserne fandt sted, og at sejle medarbejderne og udstyret retur. geo’s ud-
styr blev lastet og losset af skibets besætning, som også betjente skibets kran, når geo’s ud-
styr skulle placeres på havbunden og løftes op igen. arbejdet med lastning og losning af gods
er en helt sædvanlig arbejdsopgave i forbindelse med søtransport, og der var ikke tale om, at
skibet blev ombygget med henblik på udførelsen af opgaverne for geo.
arbejdsopgaverne for geo er omfattet af begrebet ”søtransportaktiviteter” i sømandsbeskat-
ningslovens § 10, stk. 2, og kan derfor danne grundlag for refusion efter denne bestemmelse,
idet fartøjet merete chris er en sandsuger med en bruttotonnage på over 20 tons.
det fremgår af lovens forarbejder, at det har været hensigten, at refusion skal ydes i videst
muligt omfang inden for de rammer, der følger af de eu-retlige begrænsninger. disse be-
grænsninger fremgår af eu-kommissionens meddelelse fra 2004 om eu-retningslinjer for
statsstøtte til søtransportsektoren. søtransportbegrebet i den danske lov skal derfor også for-
tolkes i overensstemmelse med det eu-retlige søtransportbegreb, som er anvendt i retnings-
linjerne fra eu-kommissionen, og som er defineret i forordning (eøf) nr. 4055/86 og for-
ordning (eøf) nr. 3577/92. det følger af forordningerne og eu-domstolens praksis, at sø-
transportaktiviteter består af tjenesteydelser i form af transport af gods eller passagerer, og at
der i øvrigt skal anlægges en bred fortolkning af begrebet. på baggrund af den eu-retlige
fortolkning af søtransportbegrebet kan der ikke være tvivl om, at de aktiviteter, som merete
chris har udført for geo, er omfattet af bestemmelsen i lovens § 10.
sammenhængen mellem dis-skatteordningen og tonnageskatteloven, som følger af sømands-
beskatningslovens § 5, gælder ikke for refusionsordningen i henhold til lovens § 10. derfor er
det ikke afgørende for retten til refusion efter § 10, om der er tale om aktiviteter, som kan
være omfattet af tonnageskatteloven. hvis virksomheden er udelukket fra tonnagebeskatning
efter reglen i tonnageskattelovens § 8, betyder det således ikke nødvendigvis, at virksomhe-
                                                - 3 -
den ikke vil kunne kvalificeres som søtransportaktivitet efter sømandsbeskatningslovens § 10.
virksomheden, som merete chris har udført for geo, er i øvrigt ikke omfattet af tonnage-
skattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, om entreprenørmæssig virksomhed, herunder ”bygning og repa-
ration af … vindmølleparker.”
skatteministeriets fortolkning af loven fremgår af skm 2006.602 og af ministeriets korre-
spondance med eu-kommissionen forud for kommissionens godkendelsesbeslutning af 13.
januar 2009 om statsstøtte (statsstøttesag c 22/07). der er tale om tilkendegivelser, der har
fundet sted efter lovens vedtagelse, og som derfor ikke er afgørende for lovfortolkningen.
der er intet til hinder for opdeling af aktiviteterne mellem på den ene side sejlads til og fra de
forskellige destinationer på havet, hvor geo’s medarbejdere udførte havbundsundersøgel-
serne, og på den anden side liggetiden på disse destinationer. i hvert fald sejladsen fra havnen
til de forskellige destinationer med geo’s medarbejdere og deres udstyr og retursejladsen
skal henregnes til søtransportaktiviteter som nævnt i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2 –
og kan ikke anses for entreprenørmæssig virksomhed. det er baggrunden for den subsidiære
påstand.
skatteministeriet har navnlig anført, at der skal foretages en helhedsbedømmelse af fartøjet
merete chris’ aktiviteter for geo, og at disse aktiviteter ikke kan anses for søtransportakti-
viteter i sømandsbeskatningslovens forstand, men derimod skal bedømmes som entreprenør-
mæssig virksomhed. det betyder, at der ikke er tale om aktiviteter, som kan danne grundlag
for refusion i medfør af lovens § 10.
arbejdet på havet angik de indledende havbundsundersøgelser med henblik på etablering af
en havvindmøllepark, og dette arbejde skal bedømmes som en integreret del af projektets
gennemførelse. det er således ikke til hinder for at bedømme arbejdet som entreprenørmæssig
virksomhed, at det angik forberedelserne og ikke selve opførelsen af vindmøllerne det pågæl-
dende sted. for bedømmelsen af skibets deltagelse i arbejdet med vindmølleprojektet er det
afgørende, at dets tilstedeværelse på undersøgelsesstederne var nødvendig, mens undersøgel-
serne fandt sted, og at det i øvrigt også var skibets kran, der blev benyttet ved anbringelsen af
måleudstyret på havbunden og ved optagelsen af udstyret efter endt brug. kranen blev betjent
af skibets besætning, som dermed også deltog i arbejdsprocessen.
                                               - 4 -
entreprenørskibe er ikke omfattet af de skattefordele, som følger af sømandsbeskatningslo-
ven, herunder refusionsordningen i henhold til lovens § 10. det ville være i strid med lovens
formål at give konkurrencefordele til sandsugere, som deltager i entreprenørarbejde som f.eks.
etablering af en vindmøllepark.
rederiets antagelse om, at det er lovens formål at sikre maksimal udnyttelse af de muligheder
for statsstøtte, som følger af de eu-retlige rammer, er ikke korrekt. det er heller ikke afgø-
rende, om det eventuelt ville være muligt at få godkendt en refusionsordning, der giver refu-
sion for virksomhed som den i sagen omhandlede. derimod er det afgørende, om der er tale
om aktiviteter, som er omfattet af den danske støtteordning, der faktisk er anmeldt til og god-
kendt af eu-kommissionen. derfor er det også uholdbart, når rederiet anser skatteministeri-
ets beskrivelse af reglernes betydning i korrespondancen med eu-kommissionen og i skm
2006.602 for at være uden betydning for fortolkningen af reglerne. kommissionens godken-
delse af den danske ordning er således baseret på de danske myndigheders beskrivelse af ord-
ningen og afgrænsningen af den. statsstøtte uden for disse rammer er ikke godkendt af kom-
missionen og vil derfor heller ikke lovligt kunne finde sted.
sammenhængen mellem dis-skatteordningen og tonnageskattelovens regler, som følger di-
rekte af § 5 i sømandsbeskatningsloven, er også relevant for refusionsordningen i henhold til
denne lovs § 10, da det ikke har været hensigten at indføre en mere lempelig praksis for refu-
sion end for skattefritagelse efter dis-ordningen. det var alene administrative hensyn, der lå
til grund for, at sandsugere blev dækket af en refusionsordning i stedet for den almindelige
skattefritagelsesmodel, der følger af dis-ordningen. i øvrigt var de hensyn, som lå til grund
for støtteordningerne, de samme – et ønske om at sikre danske skibe internationalt konkurren-
cedygtige vilkår, lige konkurrencevilkår inden for eu og at undgå konkurrencefordrejning i
danmark i forhold til erhverv, som beskattes efter almindelige danske regler. entreprenør-
mæssig virksomhed som nævnt i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, kan herefter hverken
danne grundlag for beskatning efter dis-skatteordningen eller for anvendelse af refusionsord-
ningen i henhold til reglerne i sømandsbeskatningsloven.
da skibets aktiviteter for geo skal bedømmes under ét, er den opdeling, som ligger til grund
for rederiets subsidiære påstand, ikke holdbar. aktiviteterne skal således i deres helhed be-
                                                 - 5 -
dømmes som entreprenørmæssig virksomhed, der ikke er omfattet af begrebet ”søtransport-
aktiviteter” i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2.
retsgrundlag
af § 10 i sømandsbeskatningsloven fremgår bl.a.:
       ”§ 10. danske rederier, som udøver virksomhed med stenfiskerfartøjer, herunder sand-
       sugere, som er registreret med hjemsted her i landet med en bruttotonnage på 20 t eller
       derover… kan efter ansøgning få refusion, jf. stk. 2 og 3, for personer, som udfører ar-
       bejde om bord…
       stk. 2. det er en betingelse for refusion, at det enkelte fartøj har egne fremdrivnings-
       midler og eget lastrum til transport af materialer indvundet fra havbunden, samt at far-
       tøjet udfører søtransportaktiviteter i mindst 50 pct. af den tid, det er i drift.”
loven blev vedtaget som lov nr. 386 af 27. maj 2005. i bemærkningerne til lovforslaget er
bl.a. anført følgende (folketingstidende 2004-05, 2. saml., tillæg a, lovforslag nr. l 94, s.
1460 ff.):
       ”1. lovforslagets formål.
       …
       lovforslaget har et dobbelt formål. for det første er der behov for at tilpasse reglerne
       om beskatning af søfolk til de nye retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren,
       som eu-kommissionen udsendte i januar 2004 (eft c 13 af 17.1.2004, s. 3), og som
       medlemsstaterne efter retningslinierne skal indarbejde i national lovgivning inden ud-
       gangen af juni 2005. lovforslaget skal i denne forbindelse ses i sammenhæng med det
       forslag om ændring af tonnageskatteloven, som regeringen samtidig har fremsat.
       samtidig ønsker regeringen som led i bestræbelserne på at forenkle skattesystemet at fo-
       reslå væsentlige forenklinger af reglerne for beskatning af søfolk.
       i øjeblikket skal reglerne om beskatning af søfolk søges i et samspil mellem regler i kil-
       deskatteloven, regler i ligningsloven og endelig lov om særlige fradrag til sømænd.
       dertil kommer, at en del af regelsættet består af bemyndigelser til skatteministeren til at
       meddele dispensationer.
       regeringen ønsker at forenkle og objektivere dette regelsæt. derfor foreslår regeringen
       at afskaffe det eksisterende dispensationssystem og i stedet alene basere reglerne om
       beskatning af søfolk på objektive kriterier. desuden foreslås det at forenkle de ganske
       komplicerede regler for særlige fradrag til søfolk.
       …
       3. eu's retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren.
                                          - 6 -
eu-kommissionen udsendte i januar 2004 reviderede retningslinier for statsstøtte til
søtransportsektoren (eft c 13 af 17.1.2004, s. 3). danmark har sammen med andre
medlemsstater tilkendegivet at ville indrette deres nationale regler efter de nye retnings-
linier inden udgangen af juni 2005. de nye retningslinier afløser et sæt retningslinier fra
1997.
retningslinierne er ikke i juridisk forstand bindende for medlemsstaterne på samme
måde som forordninger og direktiver. med meddelelsens egne ord tager den sigte på at
fastlægge de parametre, inden for hvilke statsstøtte til søtransportsektoren vil blive god-
kendt af kommissionen efter de fællesskabsretlige regler og procedurer for statsstøtte i
henhold til traktatens artikel 87, stk. 3, litra c) og/eller artikel 86, stk. 2. retningslini-
erne har således formelt set mest karakter af en tilkendegivelse fra kommissionen til
medlemsstaterne om, hvordan man vil håndtere ansøgninger om godkendelse af stats-
støtteforanstaltninger på søtransportområdet.
…
det anføres indledningsvis i eu-retningslinierne for statsstøtte til søtransportsektoren,
at retningslinierne omfatter, hvad der betegnes som tjenesteydelser inden for søtrans-
port, som disse er defineret i forordning (eøf) nr. 4055/86 og forordning (eøf) nr.
3577/92, d.v.s. »søtransport af gods og passagerer«. retningslinierne gælder inden for
visse grænser også for bugsering og for opmudrings- og sandsugningsaktiviteter.
…
om opmudring og sandsugning siges det i retningslinierne, at sådanne aktiviteter prin-
cipielt ikke er berettiget til søtransportstøtte. dog kan sådanne aktiviteter bringes ind
under statsstøtteordninger, hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtrans-
port.
…
anvendelsesområdet for statsstøtteforanstaltninger på dette område er således den er-
hvervsmæssige transport af gods og passagerer til søs, samt inden for visse begrænsnin-
ger bugsering og opmudring/sandsugning. andre former for virksomhed kan ikke om-
fattes af statsstøtteforanstaltningerne, uanset om de foregår på eller fra et skib…
der er intet til hinder for, at en medlemsstat gennemfører statsstøtteforanstaltninger,
som er mindre vidtgående, end retningslinierne åbner mulighed for. statsstøtteforan-
staltninger skal som før nævnt under alle omstændigheder notificeres og godkendes af
kommissionen, før de kan sættes i værk, men der er ingen eu-retlig forpligtelse for
medlemsstaterne til at udfylde rammen fuldt ud. hvis en medlemsstat derimod måtte
ønske at give statsstøtte ud over de rammer, der her er fastlagt, vil kommissionen
næppe kunne give sin godkendelse, og en sådan foranstaltning vil dermed ikke kunne
sættes i værk.
4. lovforslagets indhold.
som ovenfor nævnt er formålet med dette lovforslag dels at tilpasse reglerne om be-
skatning af søfolk til de nye eu-retningsliner for statsstøtte til søtransportsektoren, dels
at foretage en forenkling af regelsættet.
…
                                            - 7 -
  de væsentligste ændringer i forhold til de gældende regler er følgende:
- anvendelsesområdet for dis-ordningen bliver det samme som for tonnageskatteordnin-
  gen. dis-ordningen (beskatning af søfolk ombord på danske skibe) og tonnageskatte-
  ordningen (beskatning af danske rederier) er begge i eu-retlig forstand statsstøtteord-
  ninger, og de hviler på samme eu-retlige grundlag. derfor bør de også have samme an-
  vendelsesområde, medmindre andet følger af eu-reglerne.
  …
- det gøres muligt for ejere af sandsugerfartøjer at modtage statsstøtte til arbejdsrelate-
  rede omkostninger inden for de begrænsninger, det efter statsstøtteretningslinierne bli-
  ver tilladt. dette vil efter lovforslaget ske, ved at sådanne rederier efter nærmere regler
  kan få refusion for personer, som udfører arbejde ombord på sådanne fartøjer.
  …
  bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
  …
  til § 6
  …
  for sandsugeres vedkommende er situationen i øjeblikket den, at sådanne fartøjer ikke
  kan registreres i dansk internationalt skibsregister, og at ansatte ombord på sandsugere
  således ikke kan gøre brug af dis-skattereglerne. dette gælder i praksis dog kun delvis,
  idet sandsugere kun holdes ude af dis, så længe de arbejder på grundlag af en indvin-
  dingstilladelse efter råstofloven. er der ikke udstedt indvindingstilladelse, eller er tilla-
  delsen deponeret, registreres sandsugere efter praksis i dis som lastskibe med deraf
  følgende dis-skattefritagelse for de personer, der arbejder ombord.
  denne praksis vil med de nye statsstøtteretningslinier ikke kunne opretholdes. det siges
  således direkte i retningslinierne, at sandsugning m.v. principielt ikke er berettiget til
  søtransportstøtte. dog kan sådanne aktiviteter bringes ind under statsstøtteordninger,
  hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtransport. det påhviler efter
  statsstøtteretningslinierne i sådanne tilfælde rederierne at føre adskilte regnskaber for
  søtransportaktiviteterne.
  for at en sandsuger efter statsstøttereglerne skal kunne bringes ind under dis-ordnin-
  gen, skal den således udføre søtransportopgaver i mindst halvdelen af den tid, den er i
  drift. dette er efter det foreliggende en forudsætning, som ikke altid er opfyldt. herefter
  vil en person ombord på en sandsuger kunne være skattepligtig efter de almindelige
  regler i nogle perioder og efter dis-reglerne i andre, alt efter om 50-pct.kravet er op-
  fyldt.
  en sådan ordning vil være vanskelig at administrere, hvis det skal ske inden for en
  skattefritagelsesordning som dis-ordningen. regeringen har derfor valgt at foreslå en
  anden løsning for sandsugere, nemlig en refusionsordning, jf. bemærkningerne til lov-
  forslagets § 10.
  …
  til § 10
                                                - 8 -
       statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger i søtransportsektoren kan gives på to må-
       der. enten kan de pågældende søfolk få udbetalt en skattefri nettohyre, eller også kan
       rederierne helt eller delvis få refunderet den skat og de sociale bidrag, som opkræves
       hos søfolkene. medlemsstaterne kan frit vælge, hvilken metode man vil anvende, og det
       er også muligt at kombinere de to metoder.
       der er under bemærkningerne til lovforslagets § 6 ovenfor redegjort for, at det vil være
       vanskeligt at indrette den eksisterende skattefritagelsesordning – dis-ordningen – på en
       sådan måde, at den vil kunne rumme de muligheder, der efter eu-retningslinierne er for
       at give statsstøtte til sandsugere. sådan støtte kan kun gives i det omfang, at det enkelte
       fartøj anvendes til søtransportaktiviteter i mindst 50 pct. af den tid, det er i drift.
       regeringen ønsker at udfylde eu's retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren
       bedst muligt, og det foreslås derfor, at det gøres muligt at give sandsugerrederier en re-
       fusion for personer, der arbejder ombord på sådanne fartøjer, jf. nedenfor.
       det vil være en betingelse for refusion, at det enkelte fartøj har egne fremdrivnings-
       midler, at det har lastrum til transport af materialer indfundet fra havbunden, og at far-
       tøjet som nævnt udfører søtransportaktiviteter i mindst halvdelen af den tid, det er i
       drift.
       …”
som bilag til lovforslaget er indsat eu-kommissionens meddelelse c (2004) 43 om eu-ret-
ningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren (2004/c 13/03). i retningslinjerne hedder det
bl.a.:
       ”2. anvendelsesområdet og overordnede målsætninger for de
       reviderede retningslinjer for statsstøtte
       …
       nærværende retningslinjer gælder for tjenesteydelser inden for søtransport, som disse er
       defineret i forordning (eøf) nr. 4055/86 og forordning (eøf) nr. 3577/92, dvs. »sø-
       transport af gods og passagerer«. de gælder også i bestemte tilfælde for bugsering og
       opmudrings-/sandsugningsaktiviteter.
       …
       3. fiskale og sociale foranstaltninger til forbedring af kon-
       kurrenceevnen
       …
       »opmudring/sandsugning« er principielt ikke berettiget til søtransportstøtte. beskat-
       ningsordningerne for virksomheder (f.eks. tonnageafgift) kan kun anvendes for opmud-
       rings-/sandsugningsfartøjer, hvis aktiviteter udgør »søtransport« - dvs. transport på ha-
       vet af opgravede materialer – for over 50 % af deres årlige driftstids vedkommende og
       kun for sådanne transportaktiviteter. kun opmudrings-/sandsugningsfartøjer, der er re-
       gistreret i en medlemsstat, kan komme i betragtning (undtagelse fra flagtilknytningen er
                                                 - 9 -
       ikke mulig). i sådanne tilfælde kræves der adskilte regnskaber for søtransportaktivite-
       terne. (4)”
i note 4 til meddelelsen fra kommissionen hedder det:
       ”(4) de fartøjer, der benyttes af disse virksomheder, opgraver også materialer, som de
       bagefter transporterer. opgravning eller opmudring som sådan berettiger ikke til stats-
       støtte til søtransport.”
i § 13, stk. 1, i bekendtgørelsen om beskatning af søfolk (bekendtgørelse nr. 361 af 7. maj
2009 – tidligere bekendtgørelse nr. 653 af 28. juni 2005) hedder det:
       ”§ 13. som søtransport efter § 10 anses som hovedregel:
       1) sejlads mellem havn og indvindingsplads.
       2) sejlads mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal los-
       ses, herunder selve losningen.
       3) sejlads mellem lossested og havn.
       4) sejlads mellem indvindingspladser.
       5) sejlads ved assistance på foranledning af offentlig myndighed i forbindelse med op-
       rydning efter olieudslip m.v.”
den 13. januar 2009 traf eu-kommissionen beslutning i statsstøttesagen c 22/07 (ex n
43/07) om godkendelse af de foranstaltninger, som danmark har gennemført til fordel for
søgående sandsugere, under forudsætning af at sejlads på indvindingspladser er udelukket fra
de støtteberettigede aktiviteter, og til fordel for søgående kabelskibe. af beslutningen fremgår
bl.a.:
       ”2. detaljeret beskrivelse af de anmeldte foranstaltninger
       …
       2.1. beskrivelse af den anmeldte ændring af dis-ordningen
       …
       (11) efter gældende dansk ret kan sandsugere ikke registreres i dis-registeret. sandsu-
       gere kan derfor ikke opfylde de grundlæggende betingelser for at anvende dis-ordnin-
       gen. eftersom sandsugere desuden i et vist omfang anvendes til f.eks. konstruktionsar-
       bejder i søterritoriet, har det været vanskeligt for danmark at inkludere sandsugere i den
       generelle nettolønsordning. i stedet har danmark besluttet at beskatte personer, som ar-
       bejder ombord på disse fartøjer i henhold til de almindelige beskatningsregler og deref-
       ter refundere skatten til rederierne, når betingelserne herfor er opfyldt.
                                        - 10 -
(12) det vil sige, at sandsugning indirekte er omfattet af dis-ordningen og nyder de
samme fordele, som gælder for rederier, hvis skibe er registreret i dis-registret.
…
3. begrundelse for indledning af undersøgelsesproceduren
3.1. tvivl om støttens forenelighed med fællesmarkedet for så vidt angår kabellægning
(21) kommissionen anså det for umuligt at inddele en given sørejse i dele, hvoraf nogle
er omfattet af begrebet søtransport, medens andre ikke er det. kommissionen var sna-
rere af den opfattelse, at det – som for alle andre maritime aktiviteter – var nødvendigt
at foretage en samlet vurdering og derefter konkludere, om en given sørejse fuldt ud er
omfattet af definitionen på søtransport.
(22) på dette grundlag gav kommissionen i sin beslutning om at indlede en formel un-
dersøgelsesprocedure udtryk for det synspunkt, at udlægning af kabler i havet ikke kan
siges at være en kombination af søtransport og udlægning af kabler i havet.
…
4. bemærkninger fra danmark om beslutningen om indledning
af undersøgelsen
4.1. bemærkninger vedrørende kabellægning
…
4.2. bemærkninger vedrørende sandsugning
(30) ifølge danmark er det efter retningslinjerne for sandsugeres vedkommende muligt
at opdele de samlede aktiviteter i søtransport og andet. de danske myndigheder finder
det uforståeligt, at en tilsvarende opdeling ikke skulle kunne foretages for kabelskibe.
…
(33) i henhold til retningslinjerne er det et krav, at mindst 50 % af samtlige aktiviteter
udgør søtransport, som for sandsugeres vedkommende ifølge de danske myndigheder
er defineret i retningslinjerne som »… transport på havet af opgravede materialer …«.
ifølge de danske myndigheder bør retningslinjerne fortolkes således, at transport på ha-
vet af opgravede materialer skal anses for søtransport.
…
(39) efter de danske myndigheders opfattelse skal transport på havet af opgravede ma-
terialer betragtes som søtransport som omhandlet i retningslinjerne. sandsugere er der-
for omfattet af retningslinjerne uanset indholdet af forordning (eøf) nr. 4055/86 og
(eøf) nr. 3577/92, hvis sandsugere udfører søtransport (ifølge danmark defineret som
»transport på havet af opgravede materialer«) i mindst 50 % af deres driftstid.
…
(41) de danske myndigheder forklarer, at udgravnings- og opmudringsarbejder i praksis
ofte(st) foretages med såkaldte spandkædegravere, som ikke har egne fremdrivnings-
midler, og som også af denne grund falder uden for dis-ordningen. skibe med egne
                                               - 11 -
      fremdrivningsmidler kan omfattes af ordningen. imidlertid er skibe beskæftiget med
      entreprenørmæssig virksomhed til søs også udelukket fra dis-ordningen. ved entrepre-
      nørmæssig virksomhed forstås bygning og reparation af havne, moler, broer, olieinstal-
      lationer, vindmølleparker og andre havanlæg.
      …
      6. vurdering af foranstaltningerne
      6.1. kabellægning
      …
      6.2. sandsugning
      …
      (79) med hensyn til kravet om, at sandsugere skal udføre søtransport i mindst 50 % af
      deres driftstid, bemærker kommissionen, at »søtransport« i forbindelse med sandsug-
      ning er defineret i punkt 3.1, 16. afsnit, i retningslinjerne som »transport på havet af op-
      gravede materialer«, og at det ikke omfatter »opgravning eller opmudring som sådan«. i
      denne forbindelse bemærker kommissionen, at opgravning eller sandsugning som så-
      dan er udelukket fra definitionen på støtteberettigede sandsugningsaktiviteter som be-
      skrevet i bekendtgørelsen af 27. maj 2005. kommissionen anser endvidere »sejlads
      mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal losses«, og
      »sejlads mellem indvindingspladser« for transport af opgravede materialer. kommissio-
      nen medgiver også, at skibe inden for søtransport ikke altid sejler i læsset stand som
      følge af skævheder på visse handelsruter. det er derfor logisk ved analogi at betragte
      »sejlads mellem havn og indvindingsplads« og »sejlads mellem lossested og havn« som
      søtransport. tilsvarende er »losning« en integrerende del af søtransport. endelig be-
      mærkes, at når sandsugere yder assistance på havet på foranledning af offentlig myn-
      dighed, er den tid, de direkte og udelukkende bruger på at yde den assistance, til gavn
      for søtransporten.
      (80) kommissionen konkluderer derfor, at sandsugningsaktiviteter som defineret i be-
      kendtgørelsen kan omfattes af dis-ordningen, dog ikke når det drejer sig om aktiviteter,
      der svarer til »sejlads på indvindingspladser«, som ikke kan skelnes fra opgravning eller
      sandsugning som sådan.
      …”
højesterets begrundelse og resultat
for højesteret er sagen begrænset til de aktiviteter, som peter madsen rederi a/s udførte for
geo i maj og juni 2009 med merete chris i forbindelse med havbundsundersøgelser, som
geo foretog vedrørende mulig etablering af en havvindmøllepark ved anholt. spørgsmålet
er, om disse aktiviteter helt eller delvis kan anses for ”søtransportaktiviteter” som nævnt i sø-
mandsbeskatningslovens § 10, med den virkning at de kan danne grundlag for refusion efter
denne bestemmelse.
                                                - 12 -
det er oplyst, at merete chris er et særligt indrettet fartøj med en bruttotonnage på over 20
tons. skibet kan anvendes til sandsugning, men også til andre aktiviteter, og det er bl.a. udru-
stet med en kran.
opgaverne, som blev udført for geo, bestod af sejlads med geo’s personale og udstyr til
bestemte positioner på havet, hvor havbundsundersøgelserne fandt sted. det var geo’s per-
sonale, som gennemførte undersøgelserne under anvendelse af eget udstyr, men placeringen
af udstyret på havbunden skete ved hjælp af skibets kran, der blev betjent af besætningen.
det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget vedrørende sømandsbeskatningsloven, at
formålet bl.a. var at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til eu-kommissionens ret-
ningslinjer fra 2004 for statsstøtte til søtransportsektoren. i retningslinjerne er begrebet ”sø-
transport” med henvisning til de gældende forordninger på området omtalt som ”søtransport
af gods og passagerer”. særligt for så vidt angår sandsugningsfartøjer er det bl.a. anført, at der
kun kan blive tale om søtransportstøtte, hvis søtransportaktiviteter udgør mere end 50 % af
deres driftstid. i den forbindelse er ”søtransport” beskrevet som ”transport på havet af opgra-
vede materialer”.
højesteret finder, at det anførte i retningslinjerne om sandsugningsfartøjer må forstås således,
at der hermed sigtes til fartøjer, som udfører sandsugningsaktiviteter og lignende. når et så-
dant fartøj ikke udfører opgaver af denne karakter, men transporterer passagerer eller andet
gods end opgravede materialer, må det anses for omfattet af det almindelige eu-retlige sø-
transportbegreb.
hverken sømandsbeskatningsloven eller forarbejderne indeholder en nærmere fastlæggelse af
søtransportbegrebet, men i lovforslagets bemærkninger til § 10 er det anført, at regeringen
ønskede at udfylde eu’s retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren bedst muligt.
højesteret finder derfor, at søtransportbegrebet i lovens § 10 må fortolkes i overensstemmelse
med det eu-retlige søtransportbegreb. der er således tale om ”søtransportaktiviteter” i lovens
forstand, når skibet faktisk anvendes til transport af passagerer eller gods – også når der er
tale om et sandsugningsfartøj.
                                              - 13 -
på den anførte baggrund finder højesteret, at den del af aktiviteterne for geo, der blev udført
med merete chris, og som bestod af sejlads mellem havnen og de enkelte destinationer på
havet, hvor havbundsundersøgelserne fandt sted, samt sejladsen mellem de enkelte destinatio-
ner på havet, må anses for transport af passagerer og gods og derfor har karakter af ”søtrans-
portaktiviteter” som nævnt i lovens § 10, stk. 2.
den del af skibets aktiviteter for geo, som fandt sted på de destinationer på havet, hvor hav-
bundsundersøgelserne blev foretaget, kan derimod ikke anses som en integreret del af sø-
transporten. højesteret lægger i den forbindelse navnlig vægt på, at disse aktiviteter havde
sammenhæng med skibets specialindretning – herunder med en særlig kran, der var egnet til
placering af udstyr på havbunden – og at disse aktiviteter derfor ikke kan sidestilles med sæd-
vanlig lastning eller losning af gods i forbindelse med søtransport.
da kun den del af aktiviteterne, som bestod af sejlads med geo’s personale og udstyr til og
fra de enkelte destinationer på havet, efter det anførte kan anses for søtransportaktiviteter i
lovens forstand, tager højesteret peter madsen rederis subsidiære påstand til følge. det be-
mærkes i den forbindelse, at lovens refusionsordning forudsætter, at der foretages en opdeling
af en sandsugers aktiviteter mellem ikke refusionsberettigede sandsugningsaktiviteter på den
ene side og søtransport på den anden, og at der således ikke skal foretages en helhedsbedøm-
melse af aktiviteterne.
efter sagens udfald skal skatteministeriet til peter madsen rederi betale sagsomkostninger
for højesteret med 56.000 kr., hvoraf 50.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand,
og 6.000 kr. er til dækning af retsafgift. for landsretten angik sagen nogle yderligere spørgs-
mål, som skatteministeriet fik medhold i, og som ikke er omfattet af anken til højesteret. un-
der hensyn hertil finder højesteret, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for
landsretten til den anden part bortset fra 4.000 kr. til dækning af udgifterne til retsafgift for
landsretten, som skatteministeriet skal betale.
                                     thi kendes for ret:
skatteministeriet skal anerkende, at peter madsen rederi a/s’ aktiviteter for geo i maj og
juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, for så vidt angår den
                                               - 14 -
tid, der medgik til sejlads til og fra de steder på havet, hvor geo lavede sine undersøgelser,
og at sagen skal hjemvises til skat til fornyet behandling.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal skatteministeriet inden 14 dage efter denne
højesteretsdoms afsigelse betale i alt 60.000 kr. til peter madsen rederi a/s.
sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                       højesterets kendelse
                            afsagt torsdag den 27. april 2017
sag 286/2016
bilinspektør b ved advokat klaus jensen kærer østre landsrets afgørelse om vidnegodtgørel-
se i sagen:
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat stig lynghøj nielsen)
den påkærede afgørelse er truffet af østre landsrets 15. afdeling den 26. oktober 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: marianne højgaard pedersen, jon stokholm og lars
hjortnæs.
påstande
kærende, bilinspektør b, har nedlagt påstand om, at han tillægges 3.280 kr. med tillæg af
moms i godtgørelse som sagkyndigt vidne, subsidiært at sagen hjemvises til østre landsret
med henblik på landsrettens fastsættelse af vidnegodtgørelsen.
landsretten har henholdt sig til afgørelsen, hvorved b blev tillagt 80 kr. i vidnegodtgørelse.
af landsrettens kendelse fremgår bl.a.:
       ”b har på vegne dancrash aps anmodet om godtgørelse for vidnets afgivelse af forkla-
       ring. af den fremsendte faktura fremgår, at dancrash aps’ krav i den anledning opgø-
       res til 3.280 kr. (to timer à 1.640 kr.) med tillæg af moms. i det opgjorte krav er inde-
       holdt honorar for forberedelse, transport, ventetid og fremmøde, jf. herved bs brev af
       11. oktober 2016 til landsretten.
                                          - 2 -
til støtte for honoraranmodningen har b anført blandt andet, at han ikke har lidt et løn-
tab, idet udarbejdelsen af den rapport, der danner grundlag for vidnets afgivelse af for-
klaring, er udarbejdet af virksomheden dancrash aps, og at det dermed er dancrash
aps, der har lidt et indtægtstab ved vidnets forberedelse og fremmøde mv. dancrash
aps er en privat virksomhed, der udarbejder rapporter for typisk forsikringsselskaber,
og disse rapporter anvendes senere af anklagemyndigheden. i modsætning til tidligere,
hvor bilinspektøren traditionelt var ansat i og blev aflønnet af statens bilinspektion, har
dancrash aps selvsagt behov for honorering.
det tidligere fremlagte var til stede.
efter votering afsagdes
                                           kendelse:
vidnet b afgav den 21. september 2016 forklaring under hovedforhandlingen i ankesa-
gen mod t, der – i forening med en medgerningsmand – var tiltalt for bedrageri efter
straffelovens § 279 og til dels forsøg herpå. vidnets forklaring vedrørte en rapport, som
vidnet havde udarbejdet på foranledning af tiltaltes forsikringsselskab, og som angik
spørgsmålet, om skaderne på tiltaltes og medgerningsmandens respektive biler kunne
være sket som forklaret af blandt andet tiltalte. vidnet afgav forklaring via videolink fra
retten i herning. afhøringen var af kortere varighed. dancrash aps er beliggende i
herning.
ved retsbøger af 4. og 14. oktober 2016 vejledtes vidnet b om § 2, stk. 1 og 3, i be-
kendtgørelse nr. 712 af 17. november 1987 om ydelser til lægdommere og vidner mv.
med senere ændringer, og landsretten bemærkede i den forbindelse blandt andet, at vid-
net b som udgangspunkt alene fandtes berettiget til vidnegodtgørelse med 80 kr. af
retsbog af 14. oktober 2016 fremgår endvidere, at det forhold, at b over for statsad-
vokaten i københavn havde anført, at han selv anså sig for et sagkyndigt vidne, ikke
kan føre til et andet resultat.
landsretten finder fortsat, at vidnet b har afgivet forklaring som almindeligt vidne og
derfor alene er berettiget til en særlig godtgørelse, hvis det må antages, at han har haft
udgifter eller tab, der overstiger den i bekendtgørelsens § 2, stk. 1, nævnte godtgørelse,
og omstændighederne taler for det, jf. bekendtgørelsens § 2, stk. 3.
vidnet b har oplyst, at han ikke som ansat i dancrash aps har lidt et løntab i anledning
af den afgivne vidneforklaring. herefter, og da det ikke er oplyst, at vidnet i øvrigt har
haft udgifter eller tab, der overstiger den i bekendtgørelsens § 2, stk. 1, nævnte godtgø-
relse, er vidnet alene berettiget til 80 kr. i vidnegodtgørelse.
                                        thi bestemmes:
der tillægges vidnet b 80 kr. i vidnegodtgørelse.
landsretten bemærkede, at b anmodes om at meddele landsretten sit cpr-nummer med
henblik på, at vidnegodtgørelsen kan udbetales.”
                                               - 3 -
kæreskriftet er ikke indgivet rettidigt, jf. retsplejelovens § 969, stk. 1.
anbringender
b har anført, at kæremålet bør admitteres, da kendelsen blev afsagt i et retsmøde den 26. ok-
tober 2016, hvor ingen var indkaldt eller mødt. han var bortrejst på ferie fra den 3. til 10.
november 2016 og blev derfor først bekendt med kendelsen, da han kom hjem.
til støtte for påstanden om betaling af yderligere vidnegodtgørelse har b bl.a. anført, at han
har afgivet forklaring om en rapport, der er udarbejdet af ham på foranledning af tiltalte ts
forsikringsselskab. rapporten angår en teknisk undersøgelse af biler involveret i sagen.
henset til formålet med vidneafhøringen må han anses for at være sagkyndigt vidne. det er
uden betydning, at anklagemyndigheden i vidneindkaldelsen har anført ham som almindeligt
vidne. det påståede beløb på 3.280 kr. med tillæg af moms omfatter to timers arbejde, der er
brugt til vidneafhøring samt til forberedelse og kørsel.
anklagemyndigheden har anført, at man henset til, at landsretten ikke har indkaldt eller i øv-
rigt orienteret b om, at der ville blive afsagt kendelse den 26. oktober 2016, og til, at kendel-
sen herefter alene er blevet fremsendt med almindeligt brev, ikke vil påstå afvisning af kæ-
remålet.
b kan af de grunde, som landsretten har anført, ikke anses som sagkyndigt vidne.
højesterets begrundelse og resultat
da overskridelsen af kærefristen under de foreliggende omstændigheder ikke kan tilregnes
b, tillader højesteret kæremålet, jf. retsplejelovens § 969, stk. 1, jf. § 910, stk. 2.
dancrash aps har efter anmodning fra et forsikringsselskab udarbejdet en teknisk erklæ-
ring, som anklagemyndigheden har anvendt som bevis under straffesagen. anklagemyndig-
heden har i den forbindelse indkaldt b, der som ansat i selskabet havde udarbejdet erklæ-
ringen, til at uddybe denne under straffesagens behandling for landsretten. dancrash kræver
sine udgifter i forbindelse med denne uddybning erstattet.
højesteret finder, at b må anses som et sagkyndigt vidne.
                                              - 4 -
landsretten har ikke taget stilling til, hvordan honoreringen af vidnet skal ske under disse
omstændigheder, ligesom anklagemyndigheden ikke har taget stilling til, om det er ankla-
gemyndigheden, der bør betale honoraret for uddybningen af dancrash’ erklæring. højeste-
ret tager derfor kærendes subsidiære påstand til følge.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse ophæves, og sagen hjemvises til fornyet behandling ved landsretten.
kæreafgiften tilbagebetales b.
sagen udsat på kærendes eventuelle bemærkninger til sagsomkostninger.