text:
                      højesterets kendelse
                      afsagt mandag den 17. december 2012
sag 175/2012
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat tyge trier, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i roskilde den 17. maj 2011 og af østre
landsrets 20. afdeling den 12. januar 2012.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jon stokholm, michael rekling,
hanne schmidt og oliver talevski.
påstande
kærende, t, har gentaget sin principale påstand om, at justitsministeriets afgørelse af 22. de-
cember 2010 om udlevering ophæves. han har endvidere gentaget sin subsidiære påstand om,
at der indtil videre ikke sker udlevering, og har mere subsidiært nedlagt påstand om, at sagen
hjemvises til justitsministeriet. han har mest subsidiært gentaget sin påstand om, at udleve-
ring sker på vilkår om, at han overføres til danmark med henblik på fuldbyrdelse af en even-
tuel fængselsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
sagens behandling mv.
kæremålet har været mundtligt behandlet, men t har ikke givet møde. da han som anført i
landsrettens kendelse unddrog sig meldepligten den 17. oktober 2011 og siden har været ef-
tersøgt, har det ikke været muligt at indkalde ham til den mundtlige behandling af kæremålet.
                                                - 2 -
hans forsvarer har oplyst, ”at han har kontakt med t via e-mail, og at t er bekendt med rets-
mødet i højesteret den 10. december 2012”.
forsvareren har i tilknytning hertil til støtte for den subsidiære påstand om, at udlevering
undlades indtil videre, anført, at sagen ikke kan fremmes uden t’s tilstedeværelse. der er ikke
sket forkyndelse for ham, og det er betænkeligt at fremme sagen på det foreliggende grundlag.
supplerende sagsfremstilling
indledningsvis bemærkes, at t i en række dokumenter er benævnt tt.
ved europæisk arrestordre af 1. september 2010 anmodede de græske myndigheder om, at t,
der er græsk statsborger, udleveres til strafforfølgning i grækenland. af arrestordren fremgår,
at den offentlige anklager ved retten i første instans på rhodos har indledt strafforfølgning
mod t for fem forbrydelser og en forseelse, og at undersøgelsesdommeren for rhodos på
grundlag heraf har udstedt arrestordre i tre sager.
forhold g) i den tredje sag angår gentagen dokumentfalsk efter den græske straffelov og er
nærmere beskrevet således i arrestordren:
      ”… på ovennævnte sted og i ovennævnte periode (dvs. på rhodos fra 25-02-2005 til 30-
      08-2005) har han forsætligt og ved at benytte forurettedes [s.’s] checkhæfter trukket
      eller endosseret checks ved på dets vegne at sætte en underskrift og selskabets officielle
      segl uden at have beføjelse til at tegne selskabet med det formål at vildlede tredjemand
      …
      han har i særdeleshed krænket det forurettede selskabs [rettigheder] ved at trække:
      …
      han trak desuden på vegne af selskabet: g) check nr. 3276628-9 dateret den 30-04-2005
      på 400.000 euro med sin underskrift udstedt til ordre aktieselskabet med selskabsnavnet
      ”k” på forurettede selskabs konto nr. 028 409 0000059658426 i rhodos-filialen af
      ”egnatia bank s.a.”, der blev præsenteret til betaling den 06-05-2005, men ikke kunne
      indløses på grund af manglende dækning.”
t blev ved udeblivelsesdom af 6. marts 2007 afsagt af kriminalretten i rhodos i sag
1739/2007 idømt fængsel i 5 år og en bøde på 5.000 euro vedrørende den ovenfor nævnte
check på 400.000 euro. i retsbogen og dommen (i dansk oversættelse) hedder det bl.a.:
                                        - 3 -
”i retsmødet d.d., som var offentligt, oplæste dommeren navnet på den tiltalte, tt, bo-
ende i rhodos [by], st. k… x, men denne var ikke fremmødt.
af kvitteringen af 1.2.2007 for forkyndelse for den tiltalte, foretaget konstantinos kou-
ris, politifunktionær på rhodos, fremgår det, at den tiltalte var lovligt og rettidigt tilsagt
(strafferetsplejelovens artikel 366, 320 og 321) til at møde i dag for denne ret. eftersom
han ikke er fremmødt, skal han derfor dømmes, som om han var til stede (strafferets-
plejelovens artikel 340, stk. 2).
derefter tog statsadvokaten ordet og oplæste anklagen i sammendrag og tilføjede, at
han til støtte for anklagen havde indkaldt det i slutningen af anklageskriftet anførte
vidne, hvis navn er lovmæssigt meddelt den tiltalte i henhold til strafferetsplejelovens
artikel 326 f., som det fremgår af kvittering for forkyndelsen, og begærede det i ankla-
geskriftet anførte dokument oplæst.
…
adspurgt om sin identitet sagde anklagemyndighedens vidne, at han hed a, …, og at
han blot kendte den tiltalte, men ikke var i familie med ham. derpå aflagde han ed med
hånden på biblen i henhold til strafferetsplejelovens artikel 218 og afgav så følgende
forklaring: han betalte ikke checken.
efter afhøringen af vidnet oplæstes det dokument, der var anført i anklageskriftet, nem-
lig fotokopien af en check.
…
dommeren erklærede så bevisførelsen for afsluttet og gav ordet til anklageren, som re-
degjorde for anklagen og nedlagde påstand om, at den tiltalte erklæres skyldig.
…
 retten har på grundlag af loven truffet følgende afgørelse:
ud fra bevisførelsen, der har fundet sted i offentligt retsmøde ved denne ret, den forkla-
ring, som anklagemyndighedens vidne har afgivet under ed, og hele forhandlingen i sa-
gen finder retten det godtgjort og er blevet overbevist om, at den tiltalte har begået den
overtrædelse af checkloven, han står tiltalt for, og at han skal erklæres for skyldig heri.
nærmere betegnet findes det godtgjort, at han på rhodos den 30.4.2005 fuldt bevidst
udstedte en check, som ikke blev indløst af trassaten, da der på tidspunktet for udstedel-
sen eller betalingen ikke indestod hertil svarende midler; checken har nr. ……-….
trukket på egnatia bank, rhodos filial, udstedt til ordre aktieselskabet k, lydende på
400.000 euro. checken blev forevist af ihændehaveren a den 6.5.2005 i ovennævnte
bank, men blev ikke indløst, da der ingen dækning var.
                                  thi kendes for ret
den tiltalte findes skyldig i den 30.4.2005 på rhodos bevidst at have udstedt en check,
som ikke blev indløst af trassaten, da der ikke indestod hertil svarende midler på tids-
punktet for udstedelsen eller betalingen; checken har nr. …..-…. trukket på egnatia
bank, rhodos filial, udstedt til ordre aktieselskabet k, lydende på 400.000 euro.
checken blev forevist af ihændehaveren a den 6.5.2005 i ovennævnte bank, men blev
ikke indløst, da der ingen dækning var.
…
                                                    - 4 -
       anklageren nedlagde derpå påstand om, at den tiltalte idømmes fængsel i fem (5) år og
       en bøde på fem tusind (5.000) euro.
       …
        retten har på grundlag af loven truffet følgende afgørelse:
       det forhold, som den tiltalte er kendt skyldig i, er anført i og straffes i henhold til artikel
       1, 14, 26, stk. 1, artikel 27, stk. 1, i straffeloven og i henhold til artikel 79 i lov nr.
       5960/33 (checkloven) som ændret ved artikel 1 i lovdekret 1325/72 og artikel 4, stk. 1, i
       lovdekret 2408/96.
       …
                                           thi kendes for ret
       tiltalte, som er fundet skyldig i ovennævnte forhold, idømmes fængsel i fem (5) år og
       en bøde på fem tusind (5.000) euro.”
det græske medlem ved eurojust har ved e-mail af 19. november 2012 til det danske medlem
ved eurojust bl.a. oplyst:
       ”on behalf of mr b and further to my previous email, please be kindly informed that
       against the court decision of march 6, 2007, appeal was exercised, but was rejected as
       unsupportive according to the court decision 3524/2009. the execution of the judge-
       ment of march 6, 2007, is pending for execution by the relevant authority.”
der er indhentet en udskrift af straffeattesten vedrørende t dateret den 17. oktober 2012 fra
det græske justitsministeriums kriminalregister. heraf fremgår, at den seneste tilførsel til
straffeattesten er en dom afsagt den 4. juli 2001.
det danske medlem ved eurojust har ved e-mail af 19. november 2012 til anklagemyndig-
heden bl.a. oplyst:
       ”efter aftale og efter drøftelse med det nationale medlem for grækenland ved eurojust,
       lampros b, fremsender jeg hermed supplerende oplysninger til brug for højesterets-
       sagen:
       1. der er rejst spørgsmål om en mulig ne bis in idem situation i relation til en tidligere
          græsk dom vedrørende tt. der har været usikkerhed om datoen for dommen, men
          det ligger nu fast, at den relevante dom vedrørende en check på 400.000 euro er fra
          den 6. marts 2007 (sag nr. 1739/2007). det er den dom, der har sammenhæng med
          det anførte på s. 17 i arrestordren under g), der omhandler den samme check på
          400.000 euro. jeg har således sammen med det græske nationale medlem sammen-
          holdt dommen af 6. marts 2007 og punkt g) i arrestorden og fået bekræftet, at det er
                                               - 5 -
         den samme check, der er genstand for dommen og dette punkt i arrestorden. alt, in-
         klusive checknummeret, stemmer overens.
      2. det græske nationale medlem har yderligere oplyst, at der, selvom checken er den
         samme, er tale om to forskellige lovovertrædelser i henholdsvis dommen og arrestor-
         den. i dommen fra 6. marts 2007 er t dømt for overtrædelse af checkloven, mens han
         i henhold til arrestorden skal retsforfølges for den alvorligere forbrydelse ”forgery of
         cheque” (dokumentfalsk).” …
      3. … dommen fra 6. marts 2007 er, efter at anken er blevet afvist, endelig, som det
         fremgår af en mail af 19. november 2012 fra den græske desk ved eurojust … der
         er, som det ligeledes fremgår, ikke sket fuldbyrdelse af dommen.
      4. som det også fremgår af min mail korrespondance med den græske desk, har der væ-
         ret rejst spørgsmål vedrørende tilførslerne om t til det græske strafferegister, idet
         kun domme afsagt indtil 2001 fremgår. som det fremgår af svaret, er de 4 domme,
         der er nævnt på side 2 i min mail af 25 oktober 2012, imidlertid endelige, idet appel
         er afvist. det græske nationale medlem har oplyst, at den manglende tilførsel skyldes
         forsinkelser og store sagsmængder hos den lokale ret.”
de domme, som er omtalt under pkt. 4 i e-mailen, er de fire domme, der er nævnt i landsret-
tens kendelse. den ene dom – dommen af 9. februar 2007 i sag 971/2007 – angår en check,
der er omfattet af den nye europæiske arrestordre til justitsministeriet vedrørende yderligere
checkforhold. som anført af landsretten er denne arrestordre sat i bero på grund af t’ und-
vigelse.
retsgrundlaget
udleveringsloven og dens forarbejder
i udleveringsloven (lovbekendtgørelse nr. 833 af 25. august 2005 om udlevering af lovover-
trædere med senere ændringer) hedder det i § 10 d bl.a.:
      ”§ 10 d. udlevering kan ikke finde sted, når den, der søges udleveret, her i landet eller i
      en anden medlemsstat i den europæiske union end den medlemsstat, der har anmodet
      om udlevering, er dømt eller frifundet for den samme strafbare handling. tilsvarende
      gælder, hvis den, der søges udleveret, her i landet er benådet for handlingen. udlevering
      kan endvidere afslås, hvis den, der søges udleveret, er dømt eller frifundet for handlin-
      gen i en stat uden for den europæiske union. uanset at den pågældende er dømt for
      den samme strafbare handling i en anden stat end den, der har anmodet om udlevering,
      kan udlevering dog kun afslås efter bestemmelserne i 1. og 3. pkt., hvis dommen er ble-
      vet fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter lovgiv-
      ningen i denne stat.”
                                                - 6 -
bestemmelsen blev indsat ved lov nr. 433 af 10. juni 2003 om ændring af lov om udlevering
af lovovertrædere og lov om udlevering af lovovertrædere til finland, island, norge og sve-
rige (gennemførelse af eu-rammeafgørelse om den europæiske arrestordre mv.).
det hedder i de almindelige bemærkninger til lovforslaget (l 168, folketingstidende 2002-
2003, tillæg a, s. 4297 ff.) bl.a.:
      ”4.1.1. forholdet til den europæiske menneskerettighedskonvention
      det fremgår af rammeafgørelsens præambelbetragtning nr. 12 og artikel 1, stk. 3, at
      reglerne i rammeafgørelsen er fastsat under iagttagelse af de grundlæggende rettigheder
      og grundlæggende retsprincipper, som fremgår af artikel 6 i traktaten om den euro-
      pæiske union (teu).
      efter artikel 6 i teu bygger unionen på principperne om frihed, demokrati og respekt
      for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprin-
      cippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles. det følger endvidere
      af bestemmelsen, at unionen respekterer den grundlæggende rettigheder, således som de
      garanteres ved den europæiske menneskerettighedskonvention, og således som de føl-
      ger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle principper
      for fællesskabsretten.
      lovforslag indebærer således ingen ændringer af danmarks forpligtelse til at overholde
      de grundlæggende rettigheder og principper, der bl.a. følger af den europæiske menne-
      skerettighedskonvention.
      i præambelbetragtning nr. 13 i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre mv. er
      anført, at personer ikke må udleveres til en stat, hvor der er alvorlig risiko for, at de vil
      blive udsat for dødsstraf, tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behand-
      ling eller straf.
      det fremgår allerede af den gældende § 10 (nr. 3) i udleveringsloven, hvortil den fore-
      slåede § 10 j, stk. 1, henviser, at udlevering kun kan ske på vilkår af, at en eventuel i-
      dømt dødsstraf ikke fuldbyrdes.
      i lyset af denne udtrykkelige bestemmelse i præamblen til rammeafgørelsen samt de
      indkomne høringssvar har justitsministeriet fundet det naturligt at indsætte en bestem-
      melse, der præciserer, at udlevering ikke må finde sted, hvis der er fare for, at den på-
      gældende vil blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende be-
      handling eller straf. der henvises herved til de foreslåede bestemmelser i § 6, stk. 2 (om
      udlevering til stater uden for eu) og § 10 h, stk. 2 (om udlevering til eu-medlemssta-
      ter).
      justitsministeriet har overvejet, om der bør indsættes en generel bestemmelse i udleve-
      ringsloven, der udtrykkeligt fastsætter, at udlevering ikke må finde sted, hvis udlevering
      ville stride mod danmarks internationale menneskeretlige forpligtelser.
                                            - 7 -
det er imidlertid almindeligt anerkendt i dansk ret, at danmark er forpligtet til at over-
holde den europæiske menneskerettighedskonvention, som er gjort til en del af dansk
ret ved lov nr. 285 af 29. april 1992. der er endvidere – justitsministeriet bekendt – ikke
i anden national lovgivning er indsat en sådan særlig bestemmelse, der udtrykkeligt fast-
slår denne forpligtelse. på den baggrund har justitsministeriet ikke fundet det nødven-
digt eller hensigtsmæssigt at foreslå indsat en sådan generel bestemmelse. hertil kom-
mer, at en sådan bestemmelse ikke ville give yderligere vejledning, men ville derimod
kunne give anledning til urigtige modsætningsslutninger i forhold anden lovgivning.
det bemærkes, at de foreslåede bestemmelser i § 6, stk. 2 og § 10 h, stk. 2, naturligvis
ikke indebærer, at de bestemmelser i den europæiske menneskerettighedskonvention –
f.eks. artikel 6 om kravet om en retfærdig rettergang – der ikke udtrykkeligt nævnes i
udleveringsloven, ikke finder anvendelse.
…
4.1.5. forbud mod dobbelt strafforfølgning
4.1.5.1. udlevering skal efter den obligatoriske afslagsgrund i artikel 3, stk. 2, afslås,
hvis det af de oplysninger, som den anmodede medlemsstats myndigheder er i besid-
delse af, fremgår, at den person, der er omfattet af arrestordren, tidligere er blevet ende-
lig dømt i den anmodede eller en anden medlemsstat for den handling, som den pågæl-
dende nu ønskes udleveret for. hvis den pågældende blev kendt skyldig, skal udlevering
dog kun afslås, hvis straffen er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere
kan fuldbyrdes efter lovgivningen i domslandet.
denne bestemmelse omhandler princippet om forbud mod dobbelt strafforfølgning (”ne
bis in idem”). bestemmelsen vedrører således tilfælde, hvor der i strid med princippet
om ”ne bis in idem” er indledt strafforfølgning eller afsagt dom i en medlemsstat, selv
om den pågældende allerede var dømt eller frifundet for det samme forhold.
efter udleveringslovens § 8 kan der ikke ske udlevering, når den, der søges udleveret, i
danmark er dømt eller frifundet for den pågældende strafbare handling. denne bestem-
melse tager ikke stilling til betydningen af domme afsagt i andre stater. danmark har
imidlertid folkeretligt taget forbehold over for artikel 9 i den europæiske udleverings-
konvention således, at danmark vil kunne afslå udlevering, hvis den pågældende ved
endelig dom i en tredje stat er frifundet eller domfældt for handlingen, eller hvis de
kompetente myndigheder i en tredje stat har besluttet at undlade eller afslutte straffor-
følgning med hensyn til samme lovovertrædelse.
rammeafgørelsen er således på dette punkt i overensstemmelse med gældende ret. som
følge af det foreslåede nye kapitel 2 a om betingelser for udlevering til eu-medlemssta-
ter, foreslår justitsministeriet, at der i dette kapitel indsættes en afslagsgrund svarende
til § 8, jf. den foreslåede bestemmelse i § 10 d, stk. 1, 1. pkt., hvorefter udlevering skal
afslås, hvis den pågældende tidligere er blevet endelig dømt eller frifundet for den sam-
me handling her i landet eller i en anden eu-medlemsstat, end den stat, der anmoder om
udlevering af den pågældende.
…
4.1.5.2. efter rammeafgørelsens artikel 4, stk. 5, kan udlevering endvidere afslås, hvis
den anmodede medlemsstat er i besiddelse af oplysninger om, at den person, der er om-
                                                 - 8 -
       fattet af arrestordren, tidligere er blevet endelig dømt i et land uden for eu for den lov-
       overtrædelse, der ligger til grund for arrestordren. bestemmelsen udvider området for
       princippet om forbud mod dobbelt strafforfølgning til ligeledes at omfatte domme afsagt
       i en anden stat end den anmodende eller anmodede stat – herunder stater uden for eu.”
den eu-retlige regulering
i rådets afgørelse af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for
overgivelse mellem medlemsstaterne (2002/584/ria) – rammeafgørelsen – hedder det i arti-
kel 3, nr. 2, bl.a.:
       ”artikel 3
       obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre
       den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat (i det følgende benævnt ”den
       fuldbyrdende judicielle myndighed”) afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre i føl-
       gende tilfælde:
       1) …
       2) hvis det af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af,
           fremgår, at den eftersøgte person er blevet endeligt dømt for de samme handlinger af
           en anden medlemsstat, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af domfældelse er
           fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter
           domslandets lovgivning
       …”
i den engelske, tyske, franske og svenske udgave af rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, hedder
det:
       “article 3
       …
       the judicial authority of the member state of execution (hereinafter "executing judicial
       authority") shall refuse to execute the european arrest warrant in the following cases:
       …
       2. if the executing judicial authority is informed that the requested person has been
       finally judged by a member state in respect of the same acts provided that, where there
       has been sentence, the sentence has been served or is currently being served or may no
       longer be executed under the law of the sentencing member state;
       ...”
                                                - 9 -
      "artikel 3
      …
      die justizbehörde des vollstreckungsstaats (nachstehend "vollstreckende justiz-
      behörde" genannt) lehnt die vollstreckung des europäischen haftbefehls ab,
      …
      2. wenn sich aus den der vollstreckenden justizbehörde vorliegenden informationen
      ergibt, dass die gesuchte person wegen derselben handlung von einem mitglied-
      staat rechtskräftig verurteilt worden ist, vorausgesetzt, dass im fall einer verurtei-
      lung die sanktion bereits vollstreckt worden ist, gerade vollstreckt wird oder nach
      dem recht des urteilsmitgliedstaats nicht mehr vollstreckt werden kann;
      ...“
      ”article 3
      ...
      l'autorité judiciaire de l'état membre d'exécution (ci-après dénommée "autorité
      judiciaire d'exécution") refuse l'exécution du mandat d'arrêt européen dans les cas
      suivants:
      ...
      2) s'il résulte des informations à la disposition de l'autorité judiciaire d'exécution
      que la personne recherchée a fait l'objet d'un jugement définitif pour les mêmes faits
      par un état membre, à condition que, en cas de condamnation, celle-ci ait été subie
      ou soit actuellement en cours d'exécution ou ne puisse plus être exécutée selon les
      lois de l'état membre de condamnation;
      ... ”
      ”artikel 3
      ...
      den rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten (nedan kallad den
      verkställande rättsliga myndigheten) skall vägra att verkställa en europeisk arreste-
      ringsorder i följande fall:
      ...
      2. om det framgår av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myn-
      dighetens förfogande att den eftersöktes ansvar för samma gärning prövats genom
      lagakraftägande dom i en medlemsstat, under förutsättning att straffet, vid fällande
      dom, avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt
      lagstiftningen i den medlemsstat i vilken avkunnandet ägt rum.” (fremhævet her).
eu-domstolen har i dom af 16. november 2010 i sag c-261/09 gaetano mantello, taget
stilling til rækkevidden af artikel 3, nr. 2. sagen drejede sig om udlevering af mantello fra
tyskland til strafforfølgning i italien, hvor han var tiltalt for bl.a. deltagelse i en kriminel
                                                  - 10 -
organisation, som handlede med kokain. spørgsmålet for den tyske domstol var, om artikel 3,
nr. 2, var til hinder for udlevering af mantello til italien, fordi mantello i italien ved dom af
30. november 2005 var straffet med fængsel i 3 år, 6 måneder og 20 dage for besiddelse af
kokain med henblik på videresalg. domstolen udtalte om fortolkningen af artikel 3, nr. 2,
bl.a.:
       ”36 princippet om gensidig anerkendelse, der ligger til grund for rammeafgørelsens op-
            bygning, indebærer i medfør af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, at medlemssta-
            terne i princippet har pligt til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre (dom af
            1.12.2008, sag c-388/08 ppu, leymann og pustovarov, sml. i, s. 8983, præmis
            51).
       37 medlemsstaterne kan således kun nægte at fuldbyrde en sådan ordre i de tilfælde
            med ikke-obligatorisk fuldbyrdelse, der er opregnet i rammeafgørelsens artikel 3,
            samt i de tilfælde, som er opregnet i dennes artikel 4 (jf. i denne retning leymann
            og pustovarov-dommen, præmis 51).
       38 begrebet ”samme handlinger” i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), kan derfor ikke
            overlades til en vurdering foretaget af de judicielle myndigheder i hver medlemsstat
            i henhold til deres nationale ret. det følger af kravet om en ensartet anvendelse af
            eu-retten, at såfremt bestemmelsen ikke henviser til medlemsstaternes ret for så
            vidt angår dette begreb, skal begrebet undergives en selvstændig og ensartet for-
            tolkning i hele unionen (jf. analogt dom af 17.7.2008, sag c-66/08, kozłowski,
            sml. i, s. 6041, præmis 41 og 42). det udgør således et selvstændigt eu-retligt be-
            greb og kan derfor være genstand for en præjudiciel forelæggelse fra enhver dom-
            stol, der har fået forelagt en tvist herom, på de betingelser, som er fastsat i afsnit
            vii i protokol nr. 36 til teuf vedrørende overgangsbestemmelser.
       39 det bemærkes, at begrebet ”samme handlinger” også findes i gennemførelseskon-
            ventionens artikel 54[konventionen om gennemførelse af schengen-aftalen]. i den-
            ne sammenhæng er begrebet blevet fortolket således, at det kun henviser til selve
            eksistensen af de faktiske omstændigheder og omfatter en helhed af konkrete om-
            stændigheder, der er indbyrdes uadskilleligt forbundne, uanset handlingernes retlige
            subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet (jf. dom af 9.3.2006, sag
            c-436/04, van esbroeck, sml. i, s. 2333, præmis 27, 32 og 36, og af 28.9.2006, sag
            c-150/05, van straaten, sml. i, s. 9327, præmis 41, 47 og 48).
       40 henset til, at gennemførelseskonventionens artikel 54 og rammeafgørelsens artikel
            3, nr. 2), har samme formål, der består i at undgå, at en person på ny bliver straffe-
            retligt forfulgt eller dømt for de samme handlinger, må den fortolkning, der gives af
            dette begreb inden for rammerne af gennemførelseskonventionen, også gælde i for-
            bindelse med rammeafgørelsen.
       41 når den fuldbyrdende judicielle myndighed får kendskab til, at der eksisterer en en-
            delig dom i en medlemsstat for de samme handlinger som dem, der er omhandlet i
            den europæiske arrestordre, som den har fået forelagt, skal myndigheden i henhold
                                               - 11 -
            til rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), afslå at fuldbyrde arrestordren på betingelse
            af, at sanktionen i tilfælde af domfældelse er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet
            eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning.
      …
      48 ligesom rammerne for samarbejdet, der er fastsat i gennemførelseskonventionens
            artikel 57, bestemmer rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2, at den fuldbyrdende
            judicielle myndighed kan anmode den judicielle myndighed i den medlemsstat,
            hvor afgørelsen er blevet afsagt, om retlige oplysninger om den præcise
            karakter af afgørelsen med henblik på at fastslå, om denne i medfør af den nationale
            ret i nævnte stat er af en sådan karakter, at den skal anses for at indebære, at
            adgangen til strafforfølgning definitivt er ophørt på nationalt plan (jf. analogt
            turanský-dommen, præmis 37).
       …
      50 under omstændigheder som dem, der er omhandlet i hovedsagen, hvor den
            udstedende judicielle myndighed som svar på en anmodning om oplysninger som
            omhandlet i rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2, som den fuldbyrdende judicielle
            myndighed har fremsat, har givet underbyggende forklaringer, der udtrykkeligt
            konstaterer, at dens forudgående dom ikke omfattede de forhold, der er omhandlet i
            dens arrestordre, og derfor ikke var til hinder for den retsforfølgning, der er
            omhandlet i arrestordren, skulle den fuldbyrdende judicielle myndighed drage alle
            følger af de vurderinger, som den udstedende myndighed har foretaget i sit svar.”
artikel 54 i konventionen om gennemførelse af schengenaftalen af 14. juni 1985, hvortil der
henvises i den ovennævnte dom, har følgende ordlyd:
      ”en person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke
      retsforfølges af en anden kontraherende part for de samme strafbare handlinger, dersom
      sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke
      længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.”
eu-domstolen har bl.a. i dom af 9. marts 2006 i sag c-436/04, leopold henri von esbroeck,
taget stilling til rækkevidden af denne bestemmelse. domstolen udtalte bl.a.:
      ”27 det fremgår … for det første af ordlyden af gennemførelseskonventionens artikel
            54, som indeholder ordene ”samme strafbare handlinger”, at denne bestemmelse
            kun henviser til selve eksistensen af de pågældende faktiske omstændigheder og
            ikke til deres retlige subsumption.
      …
      30 princippet ne bis in idem som fastsat i sidstnævnte artikel indebærer nødvendigvis,
            at der består en gensidig tillid mellem de kontraherende stater i deres respektive
            strafferetsplejeordninger, og at hver enkelt af de nævnte stater accepterer en
            anvendelse af strafferetlige bestemmelser, der er i kraft i de øvrige kontraherende
            stater, uanset om en anvendelse af statens egen retsorden måtte føre til en anden
            løsning (gözütok og brügge-dommen, præmis 33).
                                               - 12 -
      31 det følger heraf, at en eventuelt divergerende retlig subsumption af de samme
           faktiske omstændigheder i to forskellige kontraherende stater ikke er til hinder for
           anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54.
      32 af de samme grunde kan kriteriet om identitet for så vidt angår den retlige
           interesse, der søges beskyttet, heller ikke lægges til grund, idet denne kan variere
           fra én kontraherende stat til en anden.
      33 disse betragtninger støttes endvidere af artikel 54’s formål, som er at undgå, at en
           person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de
           samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters område (gözütok og
           brügge-dommen, præmis 38, samt dom af 10.3.2005, sag c-469/03, miraglia, sml.
           i, s. 2009, præmis 32).
      34 således som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, sikres
           denne ret til fri bevægelighed kun effektivt, hvis den person, som har begået en
           bestemt handling, ved, at når han en gang er blevet dømt og har afsonet sin straf,
           eller efter omstændighederne er blevet endeligt frikendt i en medlemsstat, kan han
           bevæge sig inden for schengen-området uden at skulle frygte at blive retsforfulgt i
           en anden medlemsstat, fordi denne handling udgør en særlig lovovertrædelse i
           henhold til retsordenen i sidstnævnte medlemsstat.
      35 da de nationale straffelovgivninger ikke er harmoniserede, ville et kriterium, der
           hviler på den retlige subsumption af de faktiske omstændigheder eller den retlige
           interesse, der søges beskyttet, risikere at skabe lige så mange hindringer for den frie
           bevægelighed i schengen-området, som der er strafferetssystemer i de kontraheren-
           de stater.
      36 under disse omstændigheder er det eneste kriterium, der er relevant med henblik på
           anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54, kriteriet om, at de faktiske
           handlinger, når disse forstås som en foreliggende helhed af konkrete omstæn-
           digheder, der er indbyrdes uløseligt forbundne, er identiske.”
eu-domstolen har endvidere i dom af 11. december 2008 i sag c-297/07, klaus bourquain,
fortolket artikel 54 i schengen-aftalen og udtalt bl.a.:
      ”33 med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om
           princippet ne bis in idem i gennemførelseskonventionens artikel 54 kan finde
           anvendelse på en straffesag, som er indledt i en kontraherende stat på grund af
           strafbare handlinger, for hvilke den tiltalte allerede er blevet endeligt dømt i en
           anden kontraherende stat, selv om den straf, han er blevet pålagt, i medfør af
           lovgivningen i den stat, hvor han er blevet dømt, aldrig har kunnet fuldbyrdes.
      34 det skal indledningsvis præciseres, dels, at en dom afsagt in absentia, som kom-
           missionen har gjort gældende i sit skriftlige indlæg, principielt også kan være om-
                                      - 13 -
   fattet af anvendelsesområdet for gennemførelseskonventionens artikel 54 og der-
   med udgøre en processuel hindring for, at der indledes en ny straffesag.
…
37 på denne baggrund indebærer gennemførelseskonventionens artikel 54 nødvendig-
   vis, hvad enten den anvendes på en dom, som er afsagt in absentia i overensstem-
   melse med en kontraherende stats nationale lovgivning, eller på en almindelig dom,
   at der består en gensidig tillid mellem de kontraherende stater i deres respektive
   strafferetlige systemer, og at enhver af disse stater accepterer anvendelsen af gæl-
   dende strafferetlige bestemmelser i de øvrige kontraherende stater, uanset om an-
   vendelsen af statens egen nationale lovgivning måtte føre til en anden løsning (jf. i
   denne retning gözütok og brügge-dommen, præmis 33).
…
40 den omstændighed, at proceduren for sager, hvori der er afsagt dom in absentia, i
   henhold til fransk ret ville have medført genåbning af straffesagen, hvis k.
   bourquain var blevet pågrebet inden forældelsesfristens udløb, og inden der blev
   givet amnesti, dvs. mellem den 26. januar 1961 og den 31. juli 1968, udelukker
   imidlertid ikke i sig selv, at domfældelsen in absentia alligevel skal kvalificeres
   som en endelig dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54.
41 for at respektere formålet med gennemførelseskonventionens artikel 54, som er at
   undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsfor-
   følges for de samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters område (jf.
   gözütok og brügge-dommen, præmis 38), er det nødvendigt, at en dom som den,
   der blev afsagt den 26. januar 1961 af tribunal permanent des forces armées de la
   zone est constantinoise, hvorved der i henhold til lovgivningen i den kontraherende
   stat, som indledte den første straffesag, blev truffet en endelig afgørelse vedrørende
   de strafbare handlinger, som tilregnes den pågældende, respekteres inden for den
   europæiske union.
42 virkeliggørelsen af nævnte formål ville således blive bragt i fare, hvis særegenhe-
   der i de nationale procedurer, såsom artikel 120 og 121 i den franske code de justice
   militaire pour l’armée de terre, ikke tillod, at der opretholdes en fortolkning af be-
   grebet endelig dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54, der
   omfatter domme, som er afsagt in absentia i overensstemmelse med national lov-
   givning.
…
45 da en dom, som er afsagt uden den tiltaltes tilstedeværelse, under de i hovedsagen
   foreliggende omstændigheder skal anses for endelig med henblik på anvendelsen af
   gennemførelseskonventionens artikel 54, skal der tages stilling til, om fuldbyrdel-
   sesbetingelsen i nævnte artikel, dvs. betingelsen om, at sanktionen ikke længere kan
   kræves fuldbyrdet, også er opfyldt, når den sanktion, som er blevet pålagt ved den
   første dom, på intet tidspunkt, heller ikke før der blev givet amnesti, eller der ind-
   trådte forældelse, umiddelbart har kunnet fuldbyrdes.
…
                                               - 14 -
      47 denne fuldbyrdelsesbetingelse foreskriver … ikke, at sanktionen i medfør af lov-
            givningen i denne dømmende stat skal have kunnet fuldbyrdes umiddelbart, men
            kræver blot, at en sanktion, som er pålagt ved en endelig afgørelse, ”ikke længere
            kan kræves fuldbyrdet”. ordene ”ikke længere” henviser til det tidspunkt, hvor der
            indledes ny strafferetlig forfølgning, som giver anledning til, at den kompetente ret
            i den anden kontraherende stat skal efterprøve, om betingelserne i gennemførelses-
            konventionens artikel 54 er opfyldt.
      48 det følger heraf, at fuldbyrdelsesbetingelsen i artikel 54 er opfyldt, når det er fast-
            slået, at den sanktion, som er pålagt i den første kontraherende stat, ifølge denne
            stats lovgivning ikke længere kan fuldbyrdes på det tidspunkt, hvor den anden straf-
            fesag indledes mod den samme person for de samme strafbare handlinger, som alle-
            rede har ført til en domfældelse i den første kontraherende stat.
      49 denne fortolkning bestyrkes af formålet med gennemførelseskonventionens artikel
            54, som er at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge
            heraf retsforfølges for de samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters
            område.
      50 denne ret til fri bevægelighed kan i en situation som den, der foreligger i hovedsa-
            gen, kun sikres effektivt, hvis den pågældende har sikkerhed for, at han, når han én
            gang er blevet dømt, og den sanktion, som han er blevet pålagt, ikke længere kan
            fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den dømmende kontraherende stat, kan be-
            væge sig inden for schengenområdet uden at skulle frygte at blive retsforfulgt i en
            anden kontraherende stat, fordi sanktionen på grund af processuelle særegenheder i
            den første kontraherende stats lovgivning ikke har kunnet fuldbyrdes umiddelbart.
      ...”
artikel 4 i tillægsprotokol 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention
artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 af 22. november 1984 til den europæiske menneskerettig-
hedskonvention har følgende ordlyd:
      ”stk.1. under én og samme stats jurisdiktion skal ingen i en straffesag på ny kunne stil-
      les for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er ble-
      vet endeligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og
      strafferetspleje.
      stk.2…
      stk.3…”
den europæiske menneskerettighedsdomstol har i dom af 10. februar 2009 i sagen sergey
zolotukhin mod rusland (nr. 14939/03) taget stilling til rækkevidden af artikel 4, stk. 1. men-
neskerettighedsdomstolen udtalte bl.a. følgende:
                                          - 15 -
“78. the court considers that the existence of a variety of approaches to ascertaining
whether the offence for which an applicant has been prosecuted is indeed the same as
the one of which he or she was already finally convicted or acquitted engenders legal
uncertainty incompatible with a fundamental right, namely the right not to be
prosecuted twice for the same offence. it is against this background that the court is
now called upon to provide a harmonised interpretation of the notion of the “same
offence” – the idem element of the non bis in idem principle – for the purposes of
article 4 of protocol no. 7. while it is in the interests of legal certainty, foreseeability
and equality before the law that the court should not depart, without good reason, from
precedents laid down in previous cases, a failure by the court to maintain a dynamic
and evolutive approach would risk rendering it a bar to reform or improvement (see
vilho eskelinen and others v. finland [gc], no. 63235/00, § 56, echr 2007-...).
79. an analysis of the international instruments incorporating the non bis in idem
principle in one or another form reveals the variety of terms in which it is couched.
thus, article 4 of protocol no. 7 to the convention, article 14 § 7 of the un covenant
on civil and political rights and article 50 of the charter of fundamental rights of the
european union refer to the “[same] offence” ([même] infraction), the american
convention on human rights speaks of the “same cause” (“mêmes faits”), the
convention implementing the schengen agreement prohibits prosecution for the “same
acts” (“mêmes faits”), and the statute of the international criminal court employs the
term “[same] conduct” (“[mêmes] actes constitutifs”) . the difference between the terms
“same acts” or “same cause” (“mêmes faits”) on the one hand and the term “[same]
offence” (“[même] infraction”) on the other was held by the court of justice of the
european communities and the inter-american court of human rights to be an
important element in favour of adopting the approach based strictly on the identity of
the material acts and rejecting the legal classification of such acts as irrelevant. in so
finding, both tribunals emphasised that such an approach would favour the perpetrator,
who would know that, once he had been found guilty and served his sentence or had
been acquitted, he need not fear further prosecution for the same act (see paragraphs 37
and 40 above).
80. the court considers that the use of the word “offence” in the text of article 4 of
protocol no. 7 cannot justify adhering to a more restrictive approach. it reiterates that
the convention must be interpreted and applied in a manner which renders its rights
practical and effective, not theoretical and illusory. it is a living instrument which must
be interpreted in the light of present-day conditions (see, among other authorities, tyrer
v. the united kingdom, 25 april 1978, § 31, series a no. 26, and christine goodwin
v. the united kingdom [gc], no. 28957/95, § 75, echr 2002-vi). the provisions of an
international treaty such as the convention must be construed in the light of their object
and purpose and also in accordance with the principle of effectiveness (see mamatkulov
and askarov v. turkey [gc], nos. 46827/99 and 46951/99, § 123, echr 2005-i).
81. the court further notes that the approach which emphasises the legal character-
risation of the two offences is too restrictive on the rights of the individual, for if the
court limits itself to finding that the person was prosecuted for offences having a
different legal classification it risks undermining the guarantee enshrined in article 4 of
protocol no. 7 rather than rendering it practical and effective as required by the con-
vention (compare franz fischer, cited above, § 25).
                                               - 16 -
       82. accordingly, the court takes the view that article 4 of protocol no. 7 must be
       understood as prohibiting the prosecution or trial of a second “offence” in so far as it
       arises from identical facts or facts which are substantially the same.
       …
       107. the court reiterates that the aim of article 4 of protocol no. 7 is to prohibit the
       repetition of criminal proceedings that have been concluded by a “final” decision (see
       franz fischer, cited above, § 22, and gradinger, cited above, § 53). according to the
       explanatory report to protocol no. 7, which itself refers back to the european
       convention on the international validity of criminal judgments, a “decision is final 'if,
       according to the traditional expression, it has acquired the force of res judicata. this is
       the case when it is irrevocable, that is to say when no further ordinary remedies are
       available or when the parties have exhausted such remedies or have permitted the time-
       limit to expire without availing themselves of them”. this approach is well entrenched
       in the court's case-law (see, for example, nikitin v. russia, no. 50178/99, § 37, echr
       2004-viii, and horciag v. romania (dec.), no. 70982/01, 15 march 2005).
       108. decisions against which an ordinary appeal lies are excluded from the scope of the
       guarantee contained in article 4 of protocol no. 7 as long as the time-limit for lodging
       such an appeal has not expired. on the other hand, extraordinary remedies such as a
       request for reopening of the proceedings or an application for extension of the expired
       time-limit are not taken into account for the purposes of determining whether the
       proceedings have reached a final conclusion (see nikitin, cited above, § 39). although
       these remedies represent a continuation of the first set of proceedings, the “final” nature
       of the decision does not depend on their being used. it is important to point out that
       article 4 of protocol no. 7 does not preclude the reopening of the proceedings, as stated
       clearly by the second paragraph of article 4.
       …
       110. like the chamber, the court reiterates that article 4 of protocol no. 7 is not
       confined to the right not to be punished twice but extends to the right not to be
       prosecuted or tried twice (see franz fischer, cited above, § 29). were this not the case,
       it would not have been necessary to add the word “punished” to the word “tried” since
       this would be mere duplication. article 4 of protocol no. 7 applies even where the
       individual has merely been prosecuted in proceedings that have not resulted in a
       conviction. the court reiterates that article 4 of protocol no. 7 contains three distinct
       guarantees and provides that no one shall be (i) liable to be tried, (ii) tried or (iii)
       punished for the same offence (see nikitin, cited above, § 36).”
højesterets begrundelse og resultat
indledning
justitsministeriet besluttede den 22. december 2010 på baggrund af en europæisk arrestordre
af 1. september 2010, at t skal udleveres til strafforfølgning i grækenland. hovedspørgsmålet
under denne sag er, om justitsministeriets afgørelse er lovlig.
                                               - 17 -
t unddrog sig den 17. oktober 2011 sin meldepligt og har været eftersøgt siden. det har som
følge heraf ikke været muligt at indkalde ham til den mundtlige behandling af kæremålet i
højesteret. højesteret finder, at kæremålet kan behandles, uanset at t ikke har været til stede
under den mundtlige behandling.
udleveringslovens § 10 d og princippet om ”ne bis in idem”
det fremgår af udleveringslovens § 10 d, stk. 1, 1. pkt., at udlevering ikke kan finde sted, ”når
den, der søges udleveret, her i landet eller i en anden medlemsstat i den europæiske union
end den medlemsstat, der har anmodet om udlevering, er dømt eller frifundet for den samme
strafbare handling” (fremhævet her). udlevering kan dog kun afslås, hvis dommen er blevet
fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes, jf. § 10 d, stk. 1,
sidste pkt.
bestemmelsen har til formål at gennemføre artikel 3, nr. 2, i rådets afgørelse af 13. juni 2002
om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse (rammeafgørelsen). efter
rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, skal den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlems-
stat afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, ”hvis det af de oplysninger, den fuldbyrdende
myndighed er i besiddelse af, fremgår, at den eftersøgte person er blevet endeligt dømt for de
samme handlinger af en anden medlemsstat, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af dom-
fældelse er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter
domslandets lovgivning” (fremhævet her). i bl.a. den engelske, tyske, franske og svenske ud-
gave af artikel 3, nr. 2, anvendes udtrykket ”en medlemsstat” i stedet for udtrykket ”en anden
medlemsstat”.
eu-domstolen har i dom af 16. november 2010 i sag c-261/09, gaetano mantello, fastslået,
at rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, også finder anvendelse i et tilfælde, hvor en dom i en
straffesag var afsagt af en domstol i den medlemsstat, som anmodede om udlevering til
strafforfølgning.
det fremgår endvidere af den nævnte dom (præmisserne 39-40), at udtrykket ”samme hand-
linger” i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, er et selvstændigt eu-retligt begreb, og at dette be-
greb skal fortolkes på samme måde som begrebet ”samme strafbare handlinger” i artikel 54 i
konventionen om gennemførelse af schengen-aftalen. i denne sammenhæng er begrebet ble-
                                                 - 18 -
vet fortolket således, at det henviser til selve eksistensen af de faktiske omstændigheder og
omfatter en helhed af konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uadskilleligt forbundne,
uanset handlingernes retlige subsumption eller den retlige interesse, der søges beskyttet af
dem.
eu-domstolen har endvidere i dom af 11. december 2008 i sag c-297/07, klaus bourquain,
fastslået, at domfældelse in absentia anses for en endelig dom som omhandlet i schengen-
konventionens artikel 54, selv om sagen efter anmodning kan ”genåbnes”, jf. præmisserne 40-
43. højesteret finder, at dette også må antages at gælde efter rammeafgørelsens artikel 3, nr.
2.
det fremgår af forarbejderne til udleveringsloven, at reglerne i loven ikke indebærer ænd-
ringer i danmarks forpligtelse til at overholde de grundlæggende rettigheder og principper,
der bl.a. følger af den europæiske menneskerettighedskonvention.
efter artikel 4, stk. 1, i tillægsprotokol 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention
skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovover-
trædelse, ”for hvilken han allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i overensstem-
melse med denne stats lovgivning og strafferetspleje”. det fremgår af den europæiske
menneskerettighedsdomstols dom af 10. februar 2009 i sagen zolotukhin mod rusland, at
artikel 4, stk. 1, skal forstås således, at den forhindrer ”the prosecution or trial of a second
offence in so far as it arises from identical facts or facts which are substantially the same”, jf.
præmis 82. det fremgår endvidere af dommen, at en afgørelse er endelig i artikel 4, stk. 1’s
forstand, når den ikke længere kan anfægtes ved ordinære retsmidler, jf. præmis 107.
højesteret finder, at udleveringslovens § 10 d, stk. 1, trods sin ordlyd må fortolkes i over-
ensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, og artikel 4 i tillægsprotokol 7, således
at princippet om ”ne bis in idem” også er til hinder for udlevering af en person til straffor-
følgning, hvis den tidligere dom er afsagt i den medlemsstat, der anmoder om udlevering.
vurdering af den foreliggende sag
ved dommen af 6. marts 2007 fra retten i rhodos blev t fundet skyldig i den 30. april 2005
på rhodos bevidst at have udstedt en check på 400.000 euro, som ikke blev indløst af
                                                - 19 -
trassaten, da der ikke indestod hertil svarende midler på tidspunktet for udstedelsen eller be-
talingen. checken, der havde nr. 3276628-9, blev trukket på egnatia bank, rhodos filial, og
udstedt til ordre aktieselskabet ”k”. checken blev forevist af ihændehaveren den 6. maj 2005
i egnatia bank, men blev ikke indløst, da der ingen dækning var. for dette forhold blev t
straffet for overtrædelse af den græske checklov. han blev idømt fængsel i 5 år og en bøde på
5.000 euro. det er oplyst, at dommen er endelig, og at den afventer fuldbyrdelse ved den
relevante myndighed.
i forhold g) i sag nr. 3 i arrestordren er t sigtet for gentagen dokumentfalsk efter den græske
straffelov ved på vegne af selskabet s. uden at have beføjelse hertil at have trukket en check
på 400.000 euro den 30. april 2005 udstedt til ordre aktieselskabet ”k” i rhodos-filialen af
egnatia bank. checken, der har nr. 3276628-9, blev præsenteret til betaling den 6. maj 2005,
men kunne ikke indløses på grund af manglende dækning.
som det fremgår, angår dommen af 6. marts 2007 og forhold g) i sag nr. 3 den samme check.
uanset at dommen af 6. marts 2007 og forhold g) i sag nr. 3 henfører handlingerne til forskel-
lige lovbestemmelser i græsk ret, angår dommen og forholdet efter højesterets opfattelse
”samme strafbare handling” i udleveringslovens § 10 d, stk. 1’s forstand. da dommen er en-
delig og afventer fuldbyrdelse, er udleveringslovens § 10 d, stk. 1, til hinder for, at t udle-
veres til strafforfølgning vedrørende forhold g) i sag nr. 3.
højesteret ophæver derfor justitsministeriets afgørelse af 22. december 2010 om udlevering
til strafforfølgning for så vidt angår forhold g) i sag nr. 3.
den omstændighed, at arrestordren omfatter et forhold, som ikke kan føre til udlevering, ude-
lukker ikke, at de andre påståede strafbare forhold, der er nævnt i arrestordren, kan danne
grundlag for udlevering.
grækenland har efter anmodning udleveret en straffeattest dateret den 17. oktober 2012
vedrørende t. denne straffeattest omfatter imidlertid kun domme afsagt indtil 2001.
det er i forbindelse med sagens behandling ved landsret og højesteret oplyst, at der ved de
græske domstole er afsagt andre domme i straffesager mod t i perioden efter 2001. det er op-
                                                - 20 -
lyst, at den manglende tilførsel af senere domme i kriminalregisteret skyldes forsinkelser og
store sagsmængder hos den lokale ret. der foreligger ikke oplysninger om hverken antallet af
domme eller deres nærmere indhold, herunder om dommene vedrører handlinger, som indgår
i de forhold, der er omfattet af arrestordren. der foreligger heller ikke en nærmere underbyg-
get vurdering fra de græske myndigheder af, om dommene i givet fald indebærer, at straffor-
følgning vil være i strid med princippet om ”ne bis in idem”.
højesteret finder på denne baggrund, at sagen ikke er tilstrækkeligt oplyst til at bedømme, om
udleveringslovens § 10 d, stk. 1, er til hinder for, at t udleveres til strafforfølgning i græken-
land for et eller flere af de andre forhold i arrestordren.
højesteret ophæver derfor tillige justitsministeriets afgørelse af 22. december 2010 om ud-
levering til strafforfølgning vedrørende de andre forhold i arrestordren, således at sagen med
hensyn til disse forhold hjemvises til fornyet behandling i justitsministeriet.
                                        thi bestemmes:
justitsministeriets afgørelse af 22. december 2010 om, at t skal udleveres til strafforfølgning i
grækenland, ophæves for så vidt angår forhold g) i sag nr. 3 i den europæiske arrestordre af 1.
september 2010.
justitsministeriets afgørelse ophæves endvidere for så vidt angår de andre forhold i arrestord-
ren, således at sagen med hensyn til disse forhold hjemvises til fornyet behandling i justitsmi-
nisteriet.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.


text:
                               højesterets dom
                          afsagt torsdag den 19. januar 2017
sag 42/2016
(1. afdeling)
co-industri som mandatar for a
(advokat mads bendix skelbæk-knudsen)
mod
beskæftigelsesministeriet
(kammeradvokaten ved advokat niels banke)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 11. afdeling den 9. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: poul søgaard, jytte scharling, thomas rørdam,
poul dahl jensen, jens peter christensen, oliver talevski og jan schans christensen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
supplerende retsgrundlag
i eu-domstolens dom af 28. juni 2001 i sag c-118/00 (larsy) hedder det bl.a.:
       ”38 i denne forbindelse bemærkes, at en tilsidesættelse af fællesskabsretten er tilstræk-
       kelig kvalificeret, såfremt en medlemsstat under udøvelsen af sin kompetence til at ud-
       stede generelle retsakter åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine beføjelser
       (jf. brasserie du pêcheur og factortame-dommen, præmis 55, british telecommunica-
       tions-dommen, præmis 42, og dillenkoferdommen, præmis 25), dels, at selve den om-
       stændighed, at der er begået en overtrædelse af fællesskabsretten, kan være tilstrækkelig
       til at bevise, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse, såfremt med-
       lemsstaten på det tidspunkt, da den begik overtrædelsen, kun havde et stærkt begrænset
       eller intet skøn (jf. hedley lomas-dommen, præmis 28, norbrook laboratoriesdom-
       men, præmis 109, og haim-dommen, præmis 38).
       39 ved afgørelsen af, om selve den omstændighed, at der er begået en overtrædelse af
       fællesskabsretten, udgør en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse, skal der tages hen-
                                               - 2 -
     syn til alle de momenter i den konkrete sag, der er blevet forelagt den nationale ret.
     disse momenter er bl.a.: hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, om over-
     trædelsen er begået, eller tabet er forvoldt forsætligt eller uagtsomt, om en eventuel rets-
     vildfarelse er undskyldelig eller uundskyldelig, den omstændighed, at en fællesskabs-
     institutions holdning kan have været medvirkende til vedtagelsen eller opretholdelsen af
     nationale foranstaltninger eller praksis i strid med fællesskabsretten (haim-dommen,
     præmis 42 og 43).
     …
     44 det bemærkes i denne forbindelse, at en overtrædelse af fællesskabsretten er åben-
     bart kvalificeret, når den har varet ved til trods for, at der er afsagt en dom af domstolen
     i en præjudiciel sag, hvoraf det fremgår, at den omtvistede adfærd har karakter af en
     overtrædelse (brasserie du pêcheur og factortame-dommen, præmis 57).”
i dom af 21. juni 2007 i de forenede sager c-231/06-c-233/06 (jonkman), udtalte eu-
domstolen bl.a.:
     "en medlemsstats forpligtelser i henhold til en dom afsagt i anledning af en præjudiciel
     forelæggelse
     36 med den anden del af spørgsmålene, sammenholdt med de faktiske omstændigheder
     i tvisterne i hovedsagerne, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en
     medlemsstat er forpligtet til at tilpasse sin lovgivning efter en dom afsagt af domstolen
     i anledning af en præjudiciel forelæggelse, hvoraf følger, at denne lovgivning er ufor-
     enelig med fællesskabsretten.
     37 det bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til princippet om loyalt samarbejde, der
     er fastsat i artikel 10 ef, skal bringe ulovlige følgevirkninger af en tilsidesættelse af
     fællesskabsretten til ophør (dom af 7.1.2004, sag c-201/02, wells, sml. i, s. 723, præ-
     mis 64 og den deri nævnte retspraksis).
     38 efter at der er afsagt en dom i anledning af en præjudiciel forelæggelse, hvoraf føl-
     ger, at en national lovgivning er uforenelig med fællesskabsretten, påhviler det følgelig
     den pågældende medlemsstats myndigheder at træffe de almindelige eller særlige foran-
     staltninger, der er egnede til at sikre overholdelsen af fællesskabsretten på deres område
     (jf. i denne retning wells-dommen, præmis 64 og 65, og dom af 25.3.2004, sag c-
     495/00, azienda agricola giorgio, giovanni og luciano visentin m.fl., sml. i, s. 2993,
     præmis 39). idet de bevarer retten til at vælge, hvilke foranstaltninger der skal træffes,
     skal de pågældende myndigheder navnlig påse, at national ret så hurtigt som muligt
     bringes i overensstemmelse med fællesskabsretten, og at borgernes rettigheder i henhold
     til fællesskabsretten gennemføres fuldt ud.
     39 som domstolen flere gange har fastslået i tilfælde, hvor der i strid med fællesskabs-
     retten foreligger forskelsbehandling, kan overholdelsen af ligebehandlingsprincippet, så
     længe der ikke er vedtaget foranstaltninger, som genindfører ligebehandlingen, desuden
     kun sikres ved, at personer tilhørende den kategori, som forskelsbehandles, indrømmes
     de samme rettigheder som de personer, der tilhører den privilegerede kategori. i et
                                                 - 3 -
      sådant tilfælde har den nationale ret pligt til at tilsidesætte enhver national bestemmelse,
      der er diskriminerende, uden at den behøver at anmode om eller afvente, at bestemmel-
      sen forinden ophæves af lovgiver, og den har pligt til at anvende de samme regler på
      den gruppe, der forskelsbehandles, som de, der gælder for personerne i den anden kate-
      gori (dom af 28.9.1994, sag c-408/92, avdel systems, sml. i, s. 4435, præmis 16 og 17,
      af 12.12.2002, sag c-442/00, rodríguez caballero, sml. i, s. 11915, præmis 42 og 43,
      og af 7.9.2006, sag c-81/05, cordero alonso, sml. i, s. 7569, præmis 45 og 46).
      40 en medlemsstat er i øvrigt forpligtet til at yde erstatning for tab, som er forvoldt bor-
      gerne som følge af en tilsidesættelse af fællesskabsretten. er betingelserne for, at der
      foreligger en sådan forpligtelse, opfyldt, skal den nationale ret træffe afgørelse i over-
      ensstemmelse med dette princip (jf. bl.a. dom af 22.4.1997, sag c-66/95, sutton, sml. i,
      s. 2163, præmis 35, og af 30.9.2003, sag c-224/01, köbler, sml. i, s. 10239, præmis 51
      og 52).
      41 henset til ovenstående skal den anden del af de præjudicielle spørgsmål besvares
      med, at det, efter at der er afsagt en dom i anledning af en præjudiciel forelæggelse,
      hvoraf følger, at en national lovgivning er uforenelig med fællesskabsretten, påhviler
      den pågældende medlemsstats myndigheder at træffe de almindelige eller særlige foran-
      staltninger, der er egnede til at sikre overholdelsen af fællesskabsretten, idet de navnlig
      skal påse, at national ret så hurtigt som muligt bringes i overensstemmelse med fælles-
      skabsretten, og at borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsretten gennemføres
      fuldt ud. konstateres det, at der i strid med fællesskabsretten foreligger forskelsbehand-
      ling, har den nationale ret pligt til, så længe der ikke er vedtaget foranstaltninger, som
      genindfører ligebehandlingen, at tilsidesætte enhver national bestemmelse, der er dis-
      kriminerende, uden at den behøver at anmode om eller afvente, at bestemmelsen for-
      inden ophæves af lovgiver, og den har pligt til at anvende de samme regler på den grup-
      pe, der forskelsbehandles, som de, der gælder for personerne i den anden kategori.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens problemstilling
sagen angår, om beskæftigelsesministeriet er erstatningsansvarligt over for a, fordi den ret til
erstatningsferie ved sygdom opstået under ferie, som efter eu-domstolens praksis følger af
artikel 7, stk. 1, i arbejdstidsdirektivet, ikke var gennemført i dansk ret, inden han blev syg
under sin ferie i sommeren 2010.
arbejdstidsdirektivet og den danske ferielov
ifølge artikel 7, stk. 1, i arbejdstidsdirektivet (nu direktiv 2003/88/ef af 4. november 2003 om
visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden) skal medlemsstaterne træffe
de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af
                                                 - 4 -
mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling her-
af, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
ved en ændring af ferieloven i 2000 (lov nr. 396 af 31. maj 2000) blev der bl.a. indsat en be-
stemmelse i § 13, stk. 2, hvorefter en lønmodtager, som er syg, når ferien begynder, ikke har
pligt til at begynde ferien. princippet i loven var, at risikoen for sygdom i forbindelse med
ferie overgik fra arbejdsgiveren til den ansatte ved feriens begyndelse – sygdom ved feriens
begyndelse var således en feriehindring, mens sygdom, der opstod efter feriens begyndelse,
var den ansattes risiko. ifølge forarbejderne til 2000-loven (folketingstidende 1999-2000,
tillæg a, l 178, s. 4926) var det vurderingen, at lovforslaget opfyldte kravet om mindst fire
ugers årlig betalt ferie i rådets direktiv 93/104/ef om visse aspekter i forbindelse med
tilrettelæggelse af arbejdstiden (nu arbejdstidsdirektivet).
ved dom af 10. september 2009 i sag c-277/08 (pereda) fastslog eu-domstolen, at artikel 7,
stk. 1, i arbejdstidsdirektivet er til hinder for nationale bestemmelser eller kollektive overens-
komster, hvorefter en arbejdstager, der er sygemeldt under sin årlige ferie som fastsat i ferie-
planen for den virksomhed, hvor han arbejder, ikke har ret til efter raskmelding at afholde sin
årlige ferie på et andet tidspunkt end oprindeligt fastsat. dommen, der gav arbejdstageren ret
til erstatningsferie, var foranlediget af et præjudicielt spørgsmål stillet af en spansk domstol i
en sag om en arbejdstager, som blev syg inden den dato, hvor han ifølge virksomhedens ferie-
plan skulle påbegynde sin ferie.
den dagældende ferielov blev på den baggrund ændret ved lov nr. 377 af 28. april 2012, idet
der blev indsat en ny § 13, stk. 3, hvorefter en lønmodtager, der har optjent 25 dages ferie og
som bliver syg under ferien, har ret til erstatningsferie efter 5 sygedage. denne ændring trådte
i kraft den 1. maj 2012.
højesteret fastslog ved dom af 18. december 2013 (ufr 2014.914), at retstilstanden efter
2000-ferieloven var klar, og at det ikke ved anvendelse af dansk rets anerkendte fortolk-
ningsprincipper var muligt at fortolke ferieloven i overensstemmelse med eu-domstolens
forståelse af arbejdstidsdirektivets artikel 7, stk. 1.
eu-medlemsstaternes erstatningsansvar for tilsidesættelse af fællesskabsretten
                                                - 5 -
for at en eu-medlemsstat er erstatningsansvarlig efter fællesskabsretten, er det bl.a. en betin-
gelse, at den overtrædelse af fællesskabsretten, der er tale om, er tilstrækkelig kvalificeret, jf.
herved højesterets domme af 26. september 2007 (ufr 2007.3124) og 31. maj 2013 (ufr
2013.2361) med omtale af eu-domstolens praksis.
afgørende for, om en overtrædelse af fællesskabsretten kan anses for tilstrækkelig kvalificeret
til, at den er erstatningspådragende, er, om den pågældende medlemsstat åbenbart og groft har
overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser, jf. eu-domstolens dom af 5. marts 1996 i de
forenede sager c-46/93 og c-48/93 (brasserie du pêcheur), præmis 55, og eu-domstolens
dom af 28. juni 2001 i sag c-118/00 (larsy), præmis 38. selve den omstændighed, at der er
begået en overtrædelse af fællesskabsretten, kan være tilstrækkelig til at bevise, at der forelig-
ger en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse, såfremt medlemsstaten på det tidspunkt, da
den begik overtrædelsen, kun havde et stærkt begrænset eller intet skøn, jf. larsy-dommen,
præmis 38. ved afgørelsen af, om selve den omstændighed, at der er begået en overtrædelse
af fællesskabsretten, udgør en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse, skal der tages hensyn
til alle de momenter i den konkrete sag, der er blevet forelagt den nationale ret. disse momen-
ter er bl.a., hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, om overtrædelsen er begået,
eller tabet er forvoldt forsætligt eller uagtsomt, om en eventuel retsvildfarelse er undskyldelig
eller uundskyldelig samt den omstændighed, at en fællesskabsinstitutions holdning kan have
været medvirkende til vedtagelsen eller opretholdelsen af nationale foranstaltninger eller
praksis i strid med fællesskabsretten, jf. larsy-dommen præmis 39.
en overtrædelse af fællesskabsretten er under alle omstændigheder åbenbart kvalificeret, når
den har varet ved til trods for, at der er afsagt en dom i en præjudiciel sag, hvoraf det fremgår,
at den omtvistede adfærd har karakter af en overtrædelse, jf. brasserie du pêcheur-dommens
præmis 57 og larsy-dommens præmis 44.
efter at der er afsagt en dom i anledning af en præjudiciel forelæggelse, hvoraf følger, at en
national lovgivning er uforenelig med fællesskabsretten, påhviler det den pågældende med-
lemsstats myndigheder at træffe de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er egnet til
at sikre overholdelsen af fællesskabsretten på deres område, jf. eu-domstolens dom af 21.
juni 2007 i de forenede sager c-231/06-c-233/06 (jonkman), præmis 38. myndighederne skal
ifølge den nævnte præmis navnlig påse, at national ret så hurtigt som muligt bringes i
                                              - 6 -
overensstemmelse med fællesskabsretten, og at borgernes rettigheder i henhold til fælles-
skabsretten gennemføres fuldt ud.
den konkrete sag
spørgsmålet er herefter, om beskæftigelsesministeriet har pådraget sig erstatningsansvar ved,
at den nødvendige ændring af ferieloven ikke var gennemført i sommeren 2010, hvor a blev
syg, mens han holdt ferie. som anført er det efter eu-domstolens praksis en betingelse for, at
en medlemsstat ifalder erstatningsansvar, at overtrædelsen af fællesskabsretten er tilstrækkelig
kvalificeret.
efter højesterets opfattelse var det nærliggende at forstå pereda-dommens præmisser således,
at dommen ikke kun tog stilling til sygdom opstået før ferie, men også omfattede tilfælde,
hvor en lønmodtager bliver syg efter, at ferie er påbegyndt. der var med dommen skabt en
sådan tvivl om den danske ferielovs forenelighed med direktivets artikel 7, stk. 1, at der var
pligt for de danske myndigheder til så hurtigt som muligt at afklare behovet for ændringer af
den danske ferielov og til at gennemføre de nødvendige ændringer.
højesteret finder, at det var velbegrundet at iværksætte og gennemføre de undersøgelser og
vurderinger i forbindelse med pereda-dommen, som i overensstemmelse med sædvanlig prak-
sis skete med inddragelse af arbejdsmarkedets parter via implementeringsudvalget, og som
bl.a. omfattede en undersøgelse af reglerne om ferie og sygdom i andre eu-lande efter dom-
men. det nævnte udredningsarbejde havde til formål at tilvejebringe et fyldestgørende beslut-
ningsgrundlag.
implementeringsudvalgets arbejdsgruppe afgav sin rapport i september 2010. det fremgår af
rapportens kapitel om arbejdsgruppens anbefalinger bl.a., at det var beskæftigelsesministe-
riets og personalestyrelsens vurdering, at den gældende danske ordning, hvorefter lønmod-
tageren bar risikoen for sygdom, der opstod under ferien, sandsynligvis ville blive under-
kendt, hvis den blev forelagt eu-domstolen.
på den anførte baggrund finder højesteret, at det i umiddelbar forlængelse af rapporten påhvi-
lede de danske myndigheder at bringe ferieloven i overensstemmelse med den retstilstand,
som blev fastslået ved pereda-dommen. der var tale om en afgrænset og relativt enkel æn-
                                                - 7 -
dring af ferieloven, som på baggrund af implementeringsudvalgets rapport burde være gen-
nemført til ikrafttræden den 1. januar 2011. høring af udkast til ændring af ferieloven blev
imidlertid først iværksat i januar 2012, og loven blev som nævnt først vedtaget i april 2012.
ministeriet har ikke anført forhold, som kan begrunde en lovgivningsproces af en sådan va-
righed. det bemærkes herved, at den handlepligt, der påhvilede de danske myndigheder, var
gældende, selv om det på daværende tidspunkt endnu ikke var afklaret, om ferieloven ved en
eu-konform fortolkning kunne bringes i overensstemmelse med resultatet af pereda-
dommen.
højesteret finder herefter, at de danske myndigheder har tilsidesat fællesskabsretten på en
tilstrækkelig kvalificeret måde og dermed har pådraget sig erstatningsansvar ved ikke med
virkning fra den 1. januar 2011 at have ændret ferieloven, således at sygdom opstået under
ferie efter denne dato gav ret til erstatningsferie i overensstemmelse med arbejdstidsdirek-
tivets artikel 7, stk. 1. efter denne bestemmelse har en arbejdstager som nævnt krav på fire
ugers årlig betalt ferie. i tilfælde af sygdom under ferie har arbejdstageren derfor alene krav
på erstatning for højst fire ugers ferie, således at der må ses bort fra de første fem sygedage,
når den pågældende har ret til fem ugers betalt ferie om året, jf. herved også ferielovens § 13,
stk. 3.
da as sygdom under ferie indtrådte i sommeren 2010, har han efter det anførte ikke krav på
erstatning.
højesteret stadfæster herefter dommen.
af de grunde, landsretten har anført, finder højesteret, at ingen af parterne skal betale
sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
                                        thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt mandag den 27. juni 2011
sag 374/2008
(2. afdeling)
gpv elbau electronics a/s
(advokat bo ascanius)
mod
unique broadband systems, inc.
(advokat henriette gernaa)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 9. afdeling den 21. oktober 2008.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: peter blok, per walsøe, poul søgaard, niels
grubbe og jens peter christensen.
  påstande
  appellanten, gpv elbau electronics a/s, har gentaget sin påstand.
  indstævnte, unique broadband systems, inc., har påstået stadfæstelse.
  anbringender
  unique broadband systems, inc. (ubs) har for højesteret anerkendt den beløbsmæssige op-
  gørelse af gpv elbau electronics a/s’ (gpv’s) krav, men har i øvrigt på en række punkter
  opretholdt sine indsigelser mod kravene.
  supplerende sagsfremstilling
  under sagens behandling for højesteret er der afholdt syn og skøn med henblik på at fastslå
  det størrelsesmæssige grundlag for gpv’s krav.
                                                - 2 -
højesterets begrundelse og resultat
det følger af højesterets praksis vedrørende støtteerklæringer, at det i første række er ind-
holdet af den konkrete støtteerklæring, som er bestemmende for, i hvilket omfang en erklæ-
ringsgiver bliver forpligtet over for erklæringens adressat.
i det foreliggende tilfælde påtog unique broadband systems, inc. (ubs) sig i henhold til
erklæringens første afsnit en forpligtelse til at beholde aktiebeholdningen på et hundrede
procent af datterselskabet pro television technologies a/s’ (ptv’s) aktiekapital samt en
forpligtelse til hverken at sælge eller på anden måde afhænde nogen del af aktiebeholdnin-
gen eller i øvrigt indskrænke sin indflydelse på datterselskabet. højesteret tiltræder, at ubs
ikke har misligholdt disse forpligtelser ved ikke at forhindre, at ptv blev taget under kon-
kurs.
i erklæringens andet afsnit bekræfter ubs, at selskabet løbende gennemgår ptv’s status,
som det er selskabets politik at støtte økonomisk, og at selskabet udøver sin indflydelse med
henblik på at sikre, at gpv elbau electronics a/s (gpv) ikke lider et tab, som er begrænset
til et aftalt beløb på 4 mio. kr., i forbindelse med engagementer som underleverandør til
ptv. højesteret tiltræder, at indholdet af dette afsnit i erklæringen hverken isoleret eller
sammenholdt med erklæringens øvrige indhold kan forstås således, at ubs har påtaget sig
en retlig forpligtelse til at sikre, at gpv ikke lider tab ved samhandlen med ptv.
som anført af landsretten kan hverken beløbsbegrænsningen eller aftalen om værneting i
danmark føre til et andet resultat. begge dele ville – selv om der ikke foreligger en forplig-
telse, som kan sidestilles med en indeståelse – have betydning i tilfælde af, at ubs havde
tilsidesat en eller flere af de forpligtelser, der følger af erklæringens første og andet afsnit.
støtteerklæringen giver således efter sit indhold ikke grundlag for at pålægge ubs at fri-
holde gpv for tabet. som anført af landsretten foreligger der ikke omstændigheder i forbin-
delse med støtteerklæringens tilblivelse, som kan føre til en anden forståelse.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                        thi kendes for ret:
                                             - 3 -
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal gpv elbau electronics a/s betale 100.000 kr. til
unique broadband systems, inc.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
dom
afsagt den 19. januar 2012
rettens nr. 1-3499/2011
politiets nr. 0900-81409-00886-11
anklagemyndigheden
mod
t
anklageskrift er modtaget den 10. november 2011.
t er tiltalt for
                                                 1.
overtrædelse af færdselslovens § 117 d, stk. 2, jf. § 56, stk. 1, ved den 3. oktober 2011 ca. kl.
12.40 at have ført personbil uk 59 183 ad niverød kongevej ud for nr. 19 i nivå uden at
have erhvervet kørekort.
                                                 2.
overtrædelse af færdselslovens § 118, jf. § 42, stk. 1, nr. 1, ved den 3. oktober 2011 ca. kl.
12.40 at have ført personbil uk 59 183 ad niverød kongevej ud for nr. 19 i nivå med mindst
57 km/t, selv om hastigheden i tættere bebygget område ikke må overstige 50 km/t.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om bøde.
tiltalte har nægtet sig skyldig i forhold 1 og erkendt sig skyldig i forhold 2..
sagens oplysninger
t har vedrørende forhold 1 forklaret,, at det er korrekt, at han blev frakendt førerretten i
danmark den 5. august 2004 i 5 år indtil den 21. juli 2009. han har bolig i frankring, og
henvendte sig efterfølgende til en fransk advokat, der sagde, at der intet var til hinder for, at
han kunne få et fransk kørekort. han var herefter til køreprøve i frankring og bestod den 23.
september 2004. han er af den opfattelse, at han efter udløb af frakendelsesperioden kan køre
i danmark med sit franske kørekort. vedrørende forhold 2 har han forklaret, at han kørte ned
ad en bakke, hvor hastigheden blev sat ned til 50 km/t. han nåede ikke at bremse helt ned, før
han blev målt..
tiltalte er tidligere straffet ved dom af 5. august 2004 med førerretsfrakendelse i 5 år indtil
den 21. juli 2009 for overtrædelse af færdselslovens § 53.
anklagemyndigheden har vedrørende forhold 1 gjort gældende, at når tiltalte har været
frakendt førerretten ubetinget som følge af spiritus kørsel, da kan retten kun generhverves,
såfremt tiltalte gennemfører et kursus i alkohol og trafik, jf. færdselslovens § 60, stk. 2.
                                                - 2 -
tiltalte har vedrørende forhold 1 gjort gældende, at det følger af pkt .6 i direktiv
2006/126/ef om kørekort, at kørekort anerkendes gensidigt af medlemslandene. i
kørekortsbekendtgørelsens § 93, stk. 1, er da også anført: " et kørekort udstedt i et andet eu-
eller eøs-land giver indehaveren ret til at føre samme køretøjer i danmark, som det berettiger
til at føre i udstedelseslandet i den i kørekortet angivne gyldighedsperiode, medmindre denne
er længere end til indehaverens fyldte 70. år. " for så vidt angår anerkendelse efter en
ubetinget frakendelse af førerretten, er der ikke gjort særlige undtagelser. tiltalte har derfor
efter udløb af frakendelsestiden ret til at føre køretøj i danmark. tiltalte har videre anført, at
der i dommen af 5. august 2004 intet er anført om betingelserne for at generhverve
førerretten.
rettens begrundelse og afgørelse
det lægges til grund, som forklaret af tiltalte, at han efter at være blevet frakendt førerretten i
danmark, erhvervede kørekort i frankrig, og at tiltalte ikke har gennemført et kursus i
alkohol og trafik (a/t-kursus). da det jf. færdselslovens § 60, stk. 2 er en betingelse for
generhvervelse af førerretten i danmark, at man i de tilfælde, hvor førerretten er frakendt som
følge af spirituskørsel, gennemfører et a/t- kursus, findes tiltalte derfor skyldig
overenstemmelse med anklageskriftets forhold 1. det forhold, at tiltalte har fransk kørekort er
således ikke ensbetydende med, at han har generhvervet førerretten i danmark.
i forhold 2 har tiltalte har uden forbehold erkendt sig skyldig. tilståelsen støttes af de
oplysninger, der i øvrigt foreligger. det er derfor bevist, at tiltalte er skyldig i dette forhold.
straffen fastsættes til en bøde på 5.500 kr., jf. færdselslovens § 117 d, stk. 2, jf. § 56 og § 118,
stk. 1, nr. 1, jf. § 42, stk. 1, nr. 1.
forvandlingsstraffen fastsættes som nedenfor bestemt.
thi kendes for ret:
t skal betale en bøde på 5.500 kr.
forvandlingsstraffen for bøden er fængsel i 8 dage.
tiltalte skal betale sagens omkostninger.