text:
                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 19. november 2010
sag 288/2007
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat eigil lego andersen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 23. maj 2005 og af vestre lands-
rets 4. afdeling den 7. september 2006.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, peter blok, jytte scharling, poul
dahl jensen og henrik waaben.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
anbringender
rigsadvokaten har anført, at t har overtrådt reglerne i den dagældende bekendtgørelse nr. 611
af 4. juli 1994, nu bekendtgørelse nr. 1315 af 20. november 2006, om regulering af sejlads
med vandscootere mv., og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte disse regler for at sikre, at
danmark overholder sine forpligtelser i forhold til artikel 34 i traktaten om den europæiske
unions funktionsmåde (teuf).
det bestrides ikke, at bekendtgørelsens forbud mod sejlads med vandscootere efter eu-dom-
stolens praksis udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en handelshindring, jf.
                                              - 2 -
teuf artikel 34, da ordningen udgør en så væsentlig begrænsning i brugen af vandscootere,
at disses adgang til det danske marked forhindres. de danske regler er imidlertid begrundet i
miljøhensyn mv., som efter eu-domstolens praksis kan begrunde nationale foranstaltninger,
der kan hindre samhandlen.
det er uomtvisteligt, at en begrænsning af eller et forbud mod brugen af vandscootere er
midler, der kan sikre beskyttelsen af miljøet. det er i den forbindelse uden betydning, at myn-
dighedsopgaven efter vandscooterbekendtgørelsen er henlagt til kommunalbestyrelsen. der er
intet grundlag for at antage, at denne ordning skulle indebære, at reguleringen ikke er egnet til
at sikre beskyttelsen af miljøet.
ved vurderingen af, om indgrebet har været nødvendigt, eller om målet kan nås med mindre
restriktive foranstaltninger, stiller eu-domstolen efter praksis relativt lempelige krav til
medlemsstaterne. på et retsområde, hvor der ikke er sket harmonisering af reglerne om an-
vendelse af det pågældende produkt, tilkommer det som udgangspunkt medlemsstaterne at
fastlægge beskyttelsesniveauet. eu-domstolen indrømmer således medlemsstaterne en bety-
delig skønsmargin ved vurderingen af, om et indgreb har været nødvendigt. medlemsstaterne
er ikke forpligtede til at gennemføre de mindst muligt indgribende regler. medlemsstaten kan
endvidere nå de beskyttelsesværdige formål ved at indføre almene og enkle regler, som tager
højde for f.eks. geografiske særegenheder i medlemsstaten, og som de nationale myndigheder
let kan forvalte og håndhæve.
den danske ordning kan således ikke i sig selv antages at mangle proportionalitet.
heller ikke myndighedernes administration af tilladelsesordningen betyder, at ordningen sav-
ner proportionalitet. siden ordningens indførelse har der været etableret i alt fem sejladsom-
råder, hvor sejlads med vandscootere har været tilladt, og to af dem eksisterer fortsat. derud-
over har først amtskommunerne og siden kommunerne behandlet en række ansøgninger om
tilladelser, hvoraf nogle er blevet imødekommet, andre afslået. praksis viser, at tilladelsesord-
ningen på den ene side sikrer et højt miljøbeskyttelsesniveau, og på den anden side gør det
muligt at sejle med vandscootere de steder, hvor det ikke giver anledning til problemer.
                                                - 3 -
den danske ordning adskiller sig grundlæggende fra den svenske, idet den svenske ordning er
indrettet således, at det fremgår direkte af reglerne, at der er områder, hvor vandscootersejlads
ikke vil medføre miljømæssige problemer, og hvor de svenske myndigheder derfor skal til-
lade sejlads.
kommissionen har efter en gennemgang af den danske regulering og administration på områ-
det besluttet ikke at indlede traktatkrænkelsessag mod danmark.
t har anført, at sejladsforbuddet i vandscooterbekendtgørelsen er en handelshindring omfattet
af teuf artikel 34. det bestrides ikke, at de hensyn, der må antages at være baggrunden for
ordningen, kan være anerkendelsesværdige formål, herunder navnlig hensynet til støjforure-
ning, naturbeskyttelse, fiskeri og badendes sikkerhed.
den danske ordning er imidlertid ikke egnet til at nå de tilstræbte anerkendelsesværdige for-
mål, da forbuddet i vandscooterbekendtgørelsen er gennemhullet af en dispensationsadgang,
hvor den amtskommunale/kommunale myndighed uden at være underlagt statslige retnings-
linjer kan give tilladelse til sejlads uden andre begrænsninger end dem, der følger af forbuddet
mod sejlads i fuglebeskyttelsesområder mv.
endvidere er der ikke sket nogen fastlæggelse af myndighedernes geografiske kompetence
gennem en opdeling af søterritoriet, hvilket er en forudsætning for en ordentlig og menings-
fuld retlig regulering og forvaltning.
forbuddet er endvidere ikke proportionalt, men går langt videre end hensynene til miljø og
sikkerhed kan begrunde. de danske regler indeholder ingen afvejning af hensynet til at give
adgang til vandscootersejlads over for modstående hensyn, og det er åbenbart, at det forbud,
der gælder, hvor amtskommunerne/kommunerne ikke har truffet anden afgørelse, omfatter
områder, hvor miljøhensyn eller andre hensyn ikke kan føres frem med nogen vægt. at de
danske regler, således som de har været administreret i praksis, er langt mere restriktive end
nødvendigt, fremgår utvetydigt af de forhandlinger, der blev ført forud for gennemførelsen af
bekendtgørelsen.
                                               - 4 -
det er i den forbindelse også uforståeligt, hvorfor der stort set gælder et totalforbud mod sej-
lads med vandscootere, mens speedbåde kan sejle næsten overalt. ved reguleringen af sejlads
med speedbåde er det tydeligt demonstreret, at det er muligt at foretage en målrettet og præcis
regulering. det kan ikke føre til et andet resultat, at et totalt sejladsforbud måtte være lettere
for myndighederne at administrere.
forbuddet opfylder ikke de krav, der er fastsat af eu-domstolen i sagerne mod mickelsson
og sandström (c-142/05 og c-433/05). efter den danske ordning består der således ingen
forpligtelse til at udpege sejladsområder, og myndighederne har heller ikke, bortset fra enkelte
”baner”, faktisk udpeget områder, hvor vandscootersejlads kan ske.
det er uden betydning, at kommissionen har undladt at indlede traktatkrænkelsessag mod
danmark, da dette bl.a. kan skyldes politiske og ressourcemæssige hensyn, og da danske
domstole under alle omstændigheder skal håndhæve eu-retten.
supplerende sagsfremstilling
vandscooterbekendtgørelsens tilblivelse
i årene forud for udstedelsen af bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994 om regulering af sejlads
med vandscootere mv. (vandscooterbekendtgørelsen) var der mellem bl.a. miljøministeriet,
skov- og naturstyrelsen, amtsrådsforeningen og de enkelte amter forhandlinger om en
regulering af sejlads med vandscootere på det danske søterritorium. fra miljøministeriet,
skov- og naturstyrelsens side pegede man først på en ordning, hvorefter sejlads med bl.a.
vandscootere på søterritoriet samt på søer og vandløb kun var tilladt, hvor dette var angivet på
et kort, der skulle optages som bilag til en bekendtgørelse om vandscootersejlads. herudover
skulle de enkelte amtsråd efter forhandling med bl.a. miljøministeren kunne meddele dispen-
sation fra forbuddet. under forhandlingerne om ordningen viste det sig, at flere amter ikke
eller kun i begrænset omfang ønskede at udpege områder, hvor sejlads med vandscootere
kunne ske. et revideret bekendtgørelsesudkast, som skov- og naturstyrelsen sendte til høring
den 17. maj 1994, indeholdt i stedet en ordning, hvorefter sejlads med vandscootere kun var
reguleret inden for en afstand af 300 m fra kysten, ligesom vandscootersejlads skulle være
forbudt i visse naturbeskyttelsesområder. det er oplyst, at der fra amtslig side blev protesteret
                                              - 5 -
mod en sådan ordning, fordi den ikke fandtes at tage fornødent hensyn til miljøet, rekreative
interesser mv.
resultatet blev udstedelsen af bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994. denne bekendtgørelse
indeholdt dels en midlertidig ordning, dels en permanent ordning. den midlertidige ordning
var udformet i overensstemmelse med det bekendtgørelsesudkast, som blev sendt til høring
den 17. maj 1994, dvs. en ordning baseret på en regulering inden for 300 m fra kysten. den
permanente ordning byggede på et generelt forbud mod sejlads med vandscootere, men med
mulighed for at få dispensation fra amtet. både den midlertidige og den permanente ordning
forbød vandscootersejlads i visse naturbeskyttelsesområder. den midlertidige ordning var
gældende fra den 15. juli 1994 til den 1. juni 1995, hvor den blev afløst af den permanente
ordning.
praksis efter vandscooterbekendtgørelsen
rigsadvokaten har fremlagt materiale om de danske myndigheders administration af tilladel-
sesordningen i vandscooterbekendtgørelsen. det fremgår heraf, at der har været udlagt 5
vandscooterbaner, hvoraf to fortsat eksisterer – en bane ud for grenå og en bane i køben-
havns nordhavn. med hensyn til konkrete tilladelser fremgår det, at et amt har meddelt tilla-
delse til sejlads i forbindelse med afholdelse af havnefest, mens to amter har meddelt tilla-
delse til afholdelse af jetskistævner. derudover er der meddelt 10 tilladelser, hvor det ikke
fremgår, hvad tilladelsen er meddelt til, mens der er meddelt 27 afslag med – i det omfang de
er oplyst – varierende begrundelser.
retspraksis fra eu-domstolen
eu-domstolen har i en dom af 4. juni 2009 (sag c-142/05: åklagaren mod percy mickelsson
og joakim roos) udtalt sig om fortolkningen af eu-retten i relation til den svenske regulering
af vandscootersejlsads. af dommen fremgår bl.a.:
      ”retsforskrifter
      …
      nationale bestemmelser
      11     bekendtgørelsens § 2 foreskriver:
                                         - 6 -
»vandscootere må udelukkende anvendes på offentlige vandveje og i sådanne vandom-
råder som omhandlet i § 3, stk. 1.«
12     i henhold til den nationale bekendtgørelses § 3 gælder følgende:
»länsstyrelsen kan udstede forskrifter om, i hvilke vandområder i länet, ud over de of-
fentlige vandveje, det er lovligt at anvende vandscootere. länsstyrelsen skal imidlertid
altid udstede sådanne forskrifter for:
    1) vandområder, der er så stærkt påvirket af menneskebetingede aktiviteter, at de i
    forbindelse hermed forekommende støjemissioner og andre forstyrrelser i forbindelse
    med anvendelsen af vandscootere ikke kan anses for at medføre væsentlige ulemper
    for mennesker eller miljøet
    2) vandområder, der ikke ligger i nærheden af beboelsesområder eller fritidshus-
    områder, og som har ringe natur- og kulturmiljømæssig værdi og ringe værdi for den
    biologiske mangfoldighed, friluftslivet, fritidsfiskeriet, erhvervsfiskeriet og
    3) andre vandeområder, hvor anvendelsen af vandscootere ikke medfører ulemper
    for offentligheden i form af støjemissioner eller andre forstyrrelser, og som heller
    ikke medfører risiko for skade eller forstyrrelser af betydning for dyre- og plantelivet
    eller spredning af smitsomme sygdomme.
länsstyrelsen kan desuden udstede forskrifter om begrænsning af vandscooteranven-
delse på offentlige vandveje, såfremt dette er nødvendigt for at undgå, at sådanne ulem-
per eller risici for skader, som omhandlet i § 3, stk. 1, ikke forekommer, samt om kørsel
til og fra offentlige vandveje.«
…
om de præjudicielle spørgsmål
…
 fortolkningen af artikel 28 ef og 30 ef [nu teuf artikel 34 og 36]
24 det skal bemærkes, at en medlemsstats foranstaltninger, der tilsigter eller bevir-
ker, at varer hidrørende fra andre medlemsstater behandles mindre gunstigt, ligesom de
hindringer for de frie varebevægelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivnin-
gerne følger af, at der på varer hidrørende fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt
fremstillet og bragt i omsætning, anvendes regler om, hvilke betingelser sådanne varer
skal opfylde, og det uanset om sådanne regler anvendes uden forskel på alle varer, skal
anses for »kvantitative indførselsrestriktioner« i henhold til artikel 28 ef (jf. i denne
retning dom af 20.2.1979, sag 120/78, rewe-zentral, »cassis de dijon«, sml. s. 649,
præmis 6, 14 og 15, af 26.6.1997, sag c-368/95, familiapress, sml. i, s. 3689, præmis
8, og af 11.12.2003, sag c-322/01, deutscher apothekerverband, sml. i, s. 14887,
præmis 67). enhver anden foranstaltning, der hindrer varer med oprindelse i andre
medlemsstater adgang til markedet i en medlemsstat, er ligeledes omfattet af samme be-
greb (jf. dom af 10.2.2009, sag c-110/05, kommissionen mod italien, endnu ikke trykt i
samling af afgørelser, præmis 37).
                                        - 7 -
25 det fremgår af de sagsakter, der er fremlagt for domstolen, at på det tidspunkt,
hvor hovedsagens faktiske omstændigheder fandt sted, var der ikke udpeget vandområ-
der, der var åbne for vandscootersejlads, således at brugen af vandscootere kun var til-
ladt på de offentlige vandveje. de tiltalte i hovedsagen og kommissionen for de euro-
pæiske fællesskaber har imidlertid gjort gældende, at disse veje er beregnet til tung er-
hvervsmæssig trafik, der gør brugen af vandscootere farlig, og at størstedelen af svenske
sejlbare vandområder under alle omstændigheder befinder sig uden for nævnte vand-
veje. de reelle muligheder for at bruge vandscootere i sverige er derfor alene margi-
nale.
26 selv om den omhandlede nationale bekendtgørelse hverken tilsigter eller bevirker,
at varer hidrørende fra andre medlemsstater behandles mindre gunstigt, hvilket det på-
hviler den forelæggende ret at undersøge, har den i bekendtgørelsen fastsatte begræns-
ning af anvendelsen af en vare i en medlemsstat betydelig indflydelse på forbrugernes
adfærd, som atter kan påvirke varens adgang til markedet i denne medlemsstat (jf. i
denne retning dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 56).
27 forbrugerne har nemlig, når de ved, at den tilladte brug i henhold til sådanne rets-
forskrifter er meget begrænset, kun en mindre interesse i at købe den pågældende vare
(jf. i denne retning dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 57).
28 når de nationale bestemmelser om udpegning af vandområder og vandveje bevir-
ker, at brugerne af vandscootere forhindres i at anvende disse varer efter deres formål,
eller begrænser brugen heraf væsentligt – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at
undersøge – har sådanne bestemmelser til virkning, at disse varers adgang til det om-
handlede nationale marked forhindres, og de udgør derfor – med forbehold af en be-
grundelse i henhold til artikel 30 ef eller i henhold til tvingende almene hensyn – en
foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er
forbudt ved artikel 28 ef.
29 desuden skal den nationale bestemmelse i begge tilfælde være egnet til at sikre
opfyldelsen af det forfulgte formål og må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at
nå formålet (jf. dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 59 og den heri
nævnte retspraksis).
30 den svenske regering har gjort gældende, at den nationale bekendtgørelse er be-
grundet i miljøbeskyttelseshensyn samt formålene i artikel 30 ef. begrænsningen i bru-
gen af vandscootere i de fastlagte områder gør det bl.a. muligt at undgå uacceptable for-
styrrelser for miljøet. brugen af vandscootere har således negativ indvirkning på dyreli-
vet, navnlig når et sådant fartøj bruges over lang tid på et mindre område eller sejler
meget hurtigt. de samlede støjemissioner forstyrrer mennesker og dyr og navnlig visse
beskyttede fuglearter. endvidere vil fri scootertransport lette spredningen af dyresyg-
domme.
31 det skal i denne forbindelse anføres, at artikel 28 ef ifølge artikel 30 ef ikke er
til hinder for importforbud eller importrestriktioner, der er begrundet i bl.a. hensynet til
beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed eller beskyttelse af planter.
32 ifølge fast retspraksis kan formålet med beskyttelsen af miljøet i øvrigt begrunde
nationale foranstaltninger, der kan hindre samhandelen i fællesskabet, forudsat at disse
                                         - 8 -
foranstaltninger er afpasset efter formålet (jf. dom af 11.12.2008, sag c-524/07, kom-
missionen mod østrig, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
33 eftersom beskyttelsen af miljøet på den ene side og beskyttelsen af menneskers og
dyrs liv og sundhed såvel som beskyttelsen af planter på den anden side i det forelig-
gende tilfælde er formål, der er nært forbundne, skal disse formål undersøges samlet
med henblik på at bedømme, om en retsforskrift som den i tvisten i hovedsagen om-
handlede er begrundet.
34 det er uomtvisteligt, at en begrænsning eller et forbud mod brug af vandscootere
er midler, der kan sikre beskyttelsen af miljøet. for at den nationale bekendtgørelse kan
anses for begrundet, skal de nationale myndigheder imidlertid stadig godtgøre, at de
indskrænkende virkninger, som den har for varernes frie bevægelighed, ikke går videre,
end hvad der er nødvendigt for at nå nævnte formål.
35 den svenske regering har gjort gældende, at der trods forbuddet mod brug af
vandscootere findes ca. 300 offentlige vandveje ud for de svenske kyster og i de største
indsøer, hvilket udgør meget store områder. desuden udelukker den geografiske situa-
tion for disse vandområder i sverige foranstaltninger med en anden rækkevidde end
den, der følger af bestemmelserne i den i hovedsagen omhandlede nationale bekendtgø-
relse.
36 skønt det i denne henseende i den foreliggende sag ikke er udelukket, at andre
foranstaltninger end forbuddet i den nationale bekendtgørelses § 2 kan sikre et vist mil-
jøbeskyttelsesniveau, forholder det sig dog ikke desto mindre således, at medlemssta-
terne ikke kan afskæres fra muligheden for at nå et formål som beskyttelsen af miljøet
ved at indføre generelle regler, som er nødvendige på grund af den berørte medlemsstats
geografiske særegenheder, og som de nationale myndigheder let kan forvalte og hånd-
hæve (jf. analogt dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 67).
37 den nationale bekendtgørelse foreskriver et generelt forbud mod brugen af vand-
scootere uden for de offentlige vandveje med forbehold for länsstyrelsens udpegning af
områder uden for disse veje, hvor vandscooterne kan anvendes. i denne forbindelse skal
länsstyrelsen i henhold til selve ordlyden af den nationale bekendtgørelses § 3 udstede
sådanne forskrifter på de i denne bestemmelse fastsatte betingelser.
38 hvad angår den omhandlede foranstaltnings påståede nødvendighed skal det såle-
des konstateres, at den nationale bekendtgørelses ordlyd i sig selv giver grund til at an-
tage, at der i de områder, der således via iværksættelsesforanstaltninger skal udpeges,
kan bruges vandscootere, uden af dette medfører risiko eller skade, der skønnes at være
uacceptable for miljøet. det følger heraf, at et generelt forbud mod at anvende sådanne
varer uden for de offentlige vandveje er en foranstaltning, der går videre, end hvad der
er nødvendigt for at nå formålet om beskyttelsen af miljøet.
39 retsforskrifter som de i hovedsagen omhandlede kan i princippet anses for at være
forholdsmæssige på betingelse af, for det første, at de kompetente nationale myndighe-
der er forpligtede til at træffe sådanne iværksættelsesforanstaltninger, og dernæst, at
disse myndigheder faktisk har udøvet den kompetence, som er tildelt dem i denne hen-
seende, og at de har udpeget de områder, der opfylder betingelserne i den nationale be-
                                         - 9 -
kendtgørelse, og endelig at sådanne foranstaltninger er vedtaget inden for en rimelig
frist efter denne bekendtgørelses ikrafttræden.
40 det følger heraf, at nationale retsforskrifter som de i hovedsagen omhandlede kan
begrundes med miljøbeskyttelseshensyn med forbehold for, at de førnævnte betingelser
opfyldes. det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om disse betingelser er op-
fyldt i hovedsagen.
41 det skal i den forbindelse bemærkes, at bedømmelsen af de faktiske omstændig-
heder inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 ef, som er baseret på
en klar adskillelse mellem de nationale retters og domstolens funktioner, henhører un-
der den nationale rets kompetence (dom af 14.2.2008, sag c-450/06, varec, sml. i,
s. 581, præmis 23). med henblik på at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar
kan domstolen imidlertid som led i samarbejdet med de nationale domstole give denne
alle de oplysninger, som den finder nødvendige (jf. dom af 1.7.2008, sag c-49/07, mo-
toe, endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 30).
42 i det foreliggende tilfælde havde den nationale bekendtgørelse på det tidspunkt,
hvor de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted, kun været i kraft i ca. tre
uger. den manglende vedtagelse af nævnte iværksættelsesforanstaltninger til denne be-
kendtgørelse bør, eftersom den kun lige var trådt i kraft, imidlertid ikke nødvendigvis
påvirke forholdsmæssigheden heraf, for så vidt som den kompetente myndighed ikke
havde den nødvendige tid til at forberede de pågældende foranstaltninger, hvilket det
tilkommer den nationale ret at efterprøve.
43 såfremt den forelæggende ret finder, at iværksættelsesforanstaltningerne blev
vedtaget inden for en rimelig frist, men efter at de faktiske omstændigheder i hovedsa-
gen fandt sted, og at disse udpeger de vandområder, hvori de i hovedsagen tiltalte førte
vandscootere og på den baggrund blev tiltalt, som sejlbare områder, for at den nationale
foranstaltning kan forblive forholdsmæssig og således fortsat kan begrundes med miljø-
beskyttelseshensynet, skal det desuden være muligt for de tiltalte at anfægte denne ud-
pegning. dette følger endvidere ligeledes af det almindelige fællesskabsretlige princip
om anvendelse med tilbagevirkende kraft af henholdsvis den mest favorable straffelov
og den mildeste straf (jf. i denne retning dom af 3.5.2005, forenede sager c-387/02, c-
391/02 og c-403/02, berlusconi m.fl., sml. i, s. 3565, præmis 68).
44 under hensyn til det anførte skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv
94/25, som ændret ved direktiv 2003/44, ikke er til hinder for nationale retsforskrifter,
der af miljøbeskyttelseshensyn forbyder brugen af vandscootere uden for de udpegede
vandveje. artikel 28 ef og 30 ef er ikke til hinder for sådanne nationale retsforskrifter
på betingelse af,
–       at de kompetente nationale myndigheder er forpligtede til at træffe iværksættel-
       sesforanstaltninger med henblik på udpegning af vandområder uden for de offent-
       lige vandveje, hvori vandscootere kan anvendes
–       at disse myndigheder faktisk har udøvet den kompetence, som er tildelt dem i
       denne henseende, og har udpeget de vandområder, der opfylder betingelserne i de
       nationale retsforskrifter, og
                                              - 10 -
       –      at sådanne foranstaltninger er vedtaget inden for en rimelig frist efter disse rets-
              forskrifters ikrafttræden.
       det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om disse betingelser er opfyldt i ho-
       vedsagen.
       …”
eu-domstolen har udtalt sig på tilsvarende måde i en dom af 15. april 2010, der ligeledes
angik den svenske regulering af sejlads med vandscootere (sag c-433/05: straffesagen mod
lars sandström).
højesterets begrundelse og resultat
den danske regulering af sejlads med vandscootere
efter § 2, stk. 1, i bekendtgørelse nr. 1315 af 20. november 2006 om regulering af sejlads med
vandscootere m.v. (vandscooterbekendtgørelsen) er sejlads med vandscootere på søterritoriet
forbudt. efter § 2, stk. 2, kan sejlads dog ske efter tilladelse fra kommunalbestyrelserne, idet
kommunerne dog ikke kan give tilladelse til sejlads i visse særlige naturbeskyttelsesområder,
jf. stk. 3. bekendtgørelsen er udstedt i medfør af naturbeskyttelsesloven. der er ikke i be-
kendtgørelsen fastsat kriterier for kommunernes administration af tilladelsesordningen.
kommunalbestyrelsernes afgørelser kan påklages til naturklagenævnet. reglerne er en vide-
reførelse af § 6 i den tidligere gældende bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994 med den for-
skel, at kompetencen til at meddele tilladelse efter 1994-bekendtgørelsen lå hos amtsrådene.
tilladelsesordningen er blevet administreret på den måde, at der dels er udpeget nogle få
vandscooterbaner, som permanent kan benyttes af alle borgere – i dag er der to: en i køben-
havns nordhavn og en ved grenå – dels i begrænset omfang er givet konkrete tilladelser i
henhold til ansøgninger om sejlads med vandscootere ved havnefester, stævner mv.
hovedspørgsmålet under sagen er, om denne regulering af sejlads med vandscootere er i
overensstemmelse med eu-rettens regler om den fri varebevægelighed, nærmere bestemt
traktaten om den europæiske unions funktionsmåde (teuf) artikel 34 og 36 (tidligere ef-
traktatens artikel 28 og 30).
bedømmelse efter teuf artikel 34
                                                - 11 -
efter teuf artikel 34 er kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger
med tilsvarende virkning forbudt mellem medlemsstaterne.
eu-domstolen har i dommen af 4. juni 2009 om den svenske vandscooter-regulering udtalt,
at en national regulering, som indebærer et forbud mod eller en væsentlig begrænsning i ad-
gangen til at bruge vandscootere – med forbehold af en begrundelse i henhold til artikel 36
eller tvingende almene hensyn – er ”en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvan-
titativ indførselsrestriktion, der er forbudt” (præmis 28).
den danske regulering indebærer, således som den er blevet administreret, at sejlads med
vandscootere er forbudt overalt på søterritoriet alene med undtagelse af to særligt udlagte
vandscooterbaner i københavns nordhavn og ud for grenå samt enkelte tilladelser i henhold
til konkrete ansøgninger. denne regulering indebærer således en væsentlig begrænsning i ad-
gangen til at bruge vandscootere. reguleringen må derfor i overensstemmelse med eu-dom-
stolens dom anses for at udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ
indførselsrestriktion omfattet af teuf artikel 34.
bedømmelse efter teuf artikel 36 eller tvingende almene hensyn
en sådan regulering omfattet af teuf artikel 34 er kun lovlig efter eu-retten, hvis den er
begrundet i hensyn nævnt i teuf artikel 36 eller i tvingende almene hensyn, herunder f.eks.
hensynet til miljøbeskyttelse. reguleringen skal endvidere være egnet til at sikre opfyldelsen
af det forfulgte formål, og den må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet.
eu-domstolen har i dommen af 4. juni 2009 udtalt, at den svenske regulering efter sin ordlyd
i sig selv giver grund til at antage, at der vil være områder, der kan anvendes til vandscooter-
sejlads uden at medføre risiko eller skade, der skønnes at være uacceptable for miljøet, og at
et generelt forbud mod at anvende vandscootere derfor ”er en foranstaltning, der går videre,
end hvad der er nødvendigt for at nå formålet om beskyttelsen af miljøet” (præmis 38).
eu-domstolen anførte videre, at retsforskrifter med et i udgangspunktet generelt forbud i
princippet kan anses som forholdsmæssige på betingelse af, at myndighederne udpeger de
områder, hvor de påberåbte hensyn ikke gør sig gældende, og hvor sejlads med vandscootere
derfor er tilladt (præmis 39).
                                              - 12 -
den danske ordning giver mulighed for, at den enkelte kommune (oprindelig det enkelte
amtsråd) udpeger områder, hvori sejlads med vandscootere generelt er tilladt. det følger såle-
des også af de danske regler, at der er grund til at antage, at der vil være områder, som kan
anvendes til vandscootersejlads uden at medføre risiko eller skade, der skønnes at være uac-
ceptable for miljøet.
imidlertid er tilladelsesordningen i vandscooterbekendtgørelsen som nævnt blevet administre-
ret således, at der i dag kun er udpeget to mindre områder, hvor sejlads med vandscootere er
tilladt, selv om det må antages, at der i videre omfang vil kunne udpeges områder, hvor sådan
sejlads kan ske uden gener eller risici for mennesker eller miljø.
den danske ordning må derfor som følge af eu-domstolens bedømmelse i dommen af 4. juni
2009 anses for en foranstaltning, der går videre end nødvendigt for at sikre de påberåbte hen-
syn til mennesker og miljø.
konklusion
på den anførte baggrund må den danske regulering af sejlads med vandscootere anses for at
være i strid med teuf artikel 34, jf. artikel 36.
højesteret frifinder herefter t.
endvidere frifindes den ved byretten medtiltalte t2, jf. retsplejelovens § 936, stk. 1, sammen-
holdt med § 927, stk. 2.
                                     thi kendes for ret:
t og t2 frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 11. november 2016
sag 274/2015
(1. afdeling)
tryg forsikring a/s som mandatar for advokat a
(advokat morten boe svendsen)
mod
ejerlauget e
 (advokat ole thiel)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i hjørring den 7. august 2013 og af vestre lands-
rets 3. afdeling den 1. juli 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, jens peter christensen, lars
hjortnæs, kurt rasmussen og lars apostoli.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande mv.
appellanten, tryg forsikring a/s som mandatar for advokat a, har påstået frifindelse og be-
taling af 22.407,71 kr. med procesrente af 18.388,31 kr. fra ankestævningens indgivelse til
højesteret den 21. december 2015.
indstævnte, ejerlauget e, har gentaget sin påstand for landsretten.
appellantens betalingspåstand er begrundet med, at landsrettens dom er blevet opfyldt.
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål er, om ejerlauget es erstatningskrav mod advokat a er forældet. er-
statningskravet angår, at ejerlaugets vedtægter ikke blev tinglyst pantstiftende for 25.000 kr.
                                                - 2 -
med prioritet forud for al pantegæld i ejendommen …., … x-by, i overensstemmelse med
vedtægternes bestemmelse herom. advokat a har under sagen erkendt, at det er en fejl, som
han er ansvarlig for.
af de grunde, som byretten har anført, finder højesteret, at erstatningskravet er forældet.
det kan ikke føre til et andet resultat, at det i 2007 muligt kunne være forbundet med vanske-
ligheder nøjagtigt at opgøre den økonomiske værdi af en tinglysning af vedtægterne med prio-
ritet forud for al pantegæld – og dermed nøjagtigt at opgøre det tab, som advokatfejlen havde
påført ejerlauget e.
appellantens tilbagebetalingspåstand tages herefter til følge.
efter sagens udfald og værdi skal ejerlauget e i sagsomkostninger for byret og landsret i alt
betale 25.000 kr. til advokat a og i sagsomkostninger for højesteret betale 28.000 kr. til tryg
forsikring a/s som mandatar for advokat a. af det samlede beløb er 50.000 kr. til dækning
af udgifterne til advokatbistand og 3.000 kr. til dækning af retsafgift.
                                      thi kendes for ret:
byrettens dom stadfæstes.
ejerlauget e skal til tryg forsikring a/s som mandatar for a betale 22.407,71 kr. med pro-
cesrente af 18.388,31 kr. fra den 21. december 2015.
i sagsomkostninger for byret og landsret skal ejerlauget e i alt betale 25.000 kr. til a og i
sagsomkostninger for højesteret betale 28.000 kr. til tryg forsikring a/s som mandatar for
a.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
dom
afsagt den 1. september 2015
rettens nr. 3-3756/2014
politiets nr. 4200-81685-00635-13
anklagemyndigheden
mod
t
cpr-nummer xx xx 73-xxxx
anklageskrift er modtaget den 10. oktober 2014.
t er tiltalt for overtrædelse af
1.
færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1, ved mandag den 7. oktober 2013 ca. kl. 08.00 ad ny
lufthavnsvej ved tirstrup lufthavn, 8560 kolind at have ført sin personbil aw... (godkendt
til taxikørsel), selv om tiltalte ved dom af 25. september 2011 blev frakendt førerretten i 3 år
fra den 09. september 2011 til den 08. september 2014.
2.
færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1, ved tirsdag den 8. oktober 2013 kl. 08.00 ad ny
lufthavnsvej ved tirstrup lufthavn, 8560 kolind at have ført sin personbil jf..., selv om
tiltalte ved dom af 25. september 2011 blev frakendt førerretten som beskrevet i forhold 1.
3.
færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1, ved onsdag den 9. oktober 2013 kl. 07.30 ad ny
lufthavnsvej ved tirstrup lufthavn, 8560 kolind at have ført sin personbil jf..., selv om
tiltalte ved dom af 25. september 2011 blev frakendt førerretten som beskrevet i forhold 1.
4.
færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1, ved mandag den 21. oktober 2013 kl. 08.45 ad ny
lufthavnsvej ved tirstrup lufthavn, 8560 kolind at have ført sin personbil aw... (godkendt
til taxikørsel) selv om tiltalte ved dom af 25. september 2011 blev frakendt førerretten som
beskrevet i forhold 1.
5.
færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1, ved onsdag den 14. maj 2014 kl. 16.48 ad østre ringvej i
østlig retning, 8600 silkeborg, at have ført sin personbil jf..., selv om tiltalte ved dom af 25.
september 2011 blev frakendt førerretten som beskrevet i forhold 1.
påstande
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om fængsel i 40 dage.
anklagemyndigheden har endvidere i medfør af dagældende færdselslovs § 133 a, stk. 4, nr.
1, jf. nr. 2, og stk. 8 sammenholdt med nugældende færdselslovs § 133 a, stk. 6, nr. 1, jf. nr. 2,
og stk. 11 nedlagt påstand om konfiskation af følgende beslaglagte personbiler:
                                               - 2 -
mercedes-benz, stelnr. ... (jf...)
bmw 730d, stelnr. ... (ab...)
chrysler, stelnr. ... (ak...)
t har erkendt sig skyldig i forhold 2, 4 og 5, men nægtet sig skyldig i forhold 1 og 3.
t har protesteret mod påstanden om konfiskation.
sagens oplysninger
t har forklaret, at han ikke kunne huske, at han blev stoppet den 7. oktober 2013. han kørte
en kunde den 8. oktober 2013, fordi hans chauffør d var syg. han kørte i en bil af mærket
mercedes, som tilhører hans firma. han blev stoppet af politiet. han kunne ikke huske, at han
havde kørt den 9. oktober 2013. han kunne huske, at han kørte den 21. oktober 2013, fordi
hans chauffør var syg. han skulle hente et par kunder. han var tæt på at kunne få kørekort
igen. han arbejdede som vikar i maj 2014, og hans chauffør kørte. hans chauffør e, der kørte
i en bil af mærket bmw, løb tør for diesel. dieselkortet var lukket, og tiltalte kørte derfor for
at hjælpe hans chauffør. han holdt på en tankstation, da politiet kom. han blev stoppet, fordi
hans forsikringsselskab fejlagtigt troede, at bilen ikke var forsikret. bilen af mærket mercedes
blev beslaglagt. politiet tog også bilen af mærket bmw, som e kørte i. hans chauffør a er
registreret som bruger af en bil af mærket chrysler. han er registreret som ejer. de 3 biler
blev beslaglagt. han havde ikke rådighed over bilen af mærket chrysler.
han havde ikke rådighed over bilerne, da bilerne kan være væk 2 uger ad gangen eller i
længere tid. det er afhængigt af chaufførernes opgaver, herunder om de har sene aftensture.
han ejer firmaet s og driver vognmandsvirksomhed. der er tale om erhvervskunder, herunder
blandt andre f, advokatfirmaer c og g. han står for ordretilgang og administrative opgaver.
han har et vikarjob ved siden af. han har ansatte chauffører.
han har kørekort nu. han gik ikke konkurs i forbindelse med, at bilerne blev beslaglagt, men
hans hus skal sælges på tvangsauktion.
b har som vidne forklaret, at han var i tirstrup lufthavn både den 7. oktober 2013 og den 9.
oktober 2013. han er taxavognmand. han var gående den 7. oktober 2013 og så tiltalte køre.
han så tiltalte køre den 9. oktober 2013, mens han var i ankomsthallen. han så en mand og en
kvinde komme ud af bilen. det var hans opfattelse, at tiltalte ikke havde tilladelse til at køre
limousine-kørsel. tiltalte kørte den ene dag i en bil af mærket bmw 7 serie og i en bil af
mærket mercedes e-class den anden dag.
d har som vidne forklaret, at vidnet forklarede, at han har været chauffør i 1 års tid for tiltalt
via hans virksomhed, s. han har en bil til rådighed. bilen står på hans adresse efter behov og
afhængigt af kundetyper. han kørte ofte til tirstrup lufthavn. han var syg den 9. oktober 2013.
han kunne ikke huske det, men han tjekkede det i sin kalender. han var også muligvis syg
den 7. og 8. oktober 2013. han kunne ikke afvise, at han var til rådighed den 8. oktober 2013.
han kan se, om han har kørt den 8. oktober 2013. han vidste ikke, om han havde kørt den 7.
oktober 2013. han vidste ikke, at tiltalte ikke havde kørekort.
                                                - 3 -
ved kendelser af henholdsvis 2. juni 2014 og 11. juni 2014 har retten i viborg og retten i
herning godkendt beslaglæggelserne. vestre landsret har den 26. juni 2014 stadfæstet
kendelsen af 11. juni 2014.
om sine personlige forhold har tiltalte oplyst, at han har opholdt sig i spanien hos venner
siden 1. marts i år. han kom tilbage til danmark for 14 dage siden for at deltage i as
begravelse. han har det ikke godt, fordi han spekulerer over sin gæld, som han ikke kan
betale.
tiltalte er tidligere straffet
ved dom af 25. oktober 2011 med bødestraf og ubetinget frakendelse af førerretten i 3 år fra
den 9. september 2011 indtil den 8. september 2014 for overtrædelse af færdselslovens § 117,
stk. 1, jf. § 53, stk. 1.
rettens begrundelse og afgørelse
tiltalte har uden forbehold erkendt sig skyldig i forhold 2, 4 og 5. tilståelsen støttes af de
oplysninger, der i øvrigt foreligger. det er derfor bevist, at tiltalte er skyldig.
tiltalte har forklaret, at han ikke kan huske, at han har kørt som anført i forhold 1 og 3.
vidnet b har forklaret, at han så tiltalte køre både den 7. oktober og den 9. oktober 2013 ved
lufthavnen i tirstrup. det er derfor bevist, at tiltalte har kørt i frakendelsestiden som beskrevet
i anklageskriftet.
der er tale om 5 kørsler i frakendelsestiden i førstegangstilfælde.
straffen fastsættes til fængsel i 40 dage, jf. færdselslovens § 117 a, stk. 2, nr. 1.
da kriminalforsorgen har oplyst, at tiltalte 3 gange er udeblevet fra et møde, er der ikke
grundlag for at gøre straffen betinget.
betingelserne i færdselslovens § 133 a, stk. 6, nr. 1, og nr. 2, jf. § 133 a, stk. 11, er opfyldt.
da der ikke foreligger særlige grunde, der undtagelsesvis taler for at fravige ovennævnte
bestemmelse om konfiskation, jf. færdselslovens § 133 a, stk. 12, tager retten
konfiskationspåstanden til følge som bestemt nedenfor.
thi kendes for ret:
t straffes med fængsel i 40 dage.
hos tiltalte konfiskeres:
1 stk. mercedes-benz, stelnr. ... (jf...),
1 stk.bmw 730d, stelnr. ... (ab...)
1 stk.chrysler, stelnr. ... (ak...).
tiltalte skal betale sagens omkostninger.


text:
                             højesterets dom
                         afsagt tirsdag den 11. februar 2014
sag 234/2013
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t1
t2
(advokat hugo steinmetz, beskikket for begge)
t3
(advokat manfred w. petersen, beskikket)
t4
t5
(advokat bjørn elmquist, beskikket for begge)
t6 og
t7
(advokat thomas berg, beskikket for begge)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i lyngby den 25. september 2012 og af østre
landsrets 8. afdeling den 28. maj 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, hanne
schmidt, lars hjortnæs og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af t1, t2, t3, t4, t5, t6 og t7 med påstand om frifindelse for overtræ-
delse af straffelovens § 229, stk. 1 (nu § 233, stk. 2, 2. pkt.), subsidiært strafbortfald eller
formildelse.
                                                - 2 -
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
retsgrundlag
lovgivningen
det har siden midlertidig lov nr. 63 af 10. april 1911 om nogle ændringer i straffelovgivnin-
gen været strafbart som mellemmand at fremme kønslig usædelighed. i perioden fra ikraft-
trædelsen i 1933 af borgerlig straffelov fra 1930 og indtil 1961 var det dog kun erhvervsmæs-
sig mellemmandsvirksomhed, som var strafbar.
§ 229, stk. 1, i borgerlig straffelov nr. 126 af 15. april 1930 havde følgende ordlyd:
       ”den, som erhvervsmæssigt fremmer kønslig usædelighed ved at optræde som mel-
       lemmand, eller som udnytter en andens erhverv ved kønslig usædelighed, straffes med
       fængsel indtil 3 aar.”
ved lov nr. 163 af 31. maj 1961 fik straffelovens § 229, stk. 1, følgende ordlyd:
       ”den, der fremmer kønslig usædelighed ved for vindings skyld eller i oftere gentagne
       tilfælde at optræde som mellemmand, eller som udnytter en andens erhverv ved kønslig
       usædelighed, straffes med fængsel indtil 3 år eller under formildende omstændigheder
       med hæfte eller bøde.”
straffelovens § 229, stk. 1, havde på gerningstidspunktet følgende ordlyd (jf. lovbekendtgø-
relse nr. 1235 af 26. oktober 2010):
       ”den, der fremmer kønslig usædelighed ved for vindings skyld eller i oftere gentagne
       tilfælde at optræde som mellemmand, eller som udnytter en andens erhverv ved kønslig
       usædelighed, straffes med fængsel indtil 3 år eller under formildende omstændigheder
       med bøde.”
ved lov nr. 633 af 12. juni 2013 om ændring af bl.a. straffeloven blev bestemmelsen om
mellemmandsvirksomhed flyttet fra straffelovens § 229, stk. 1, 1. led, til § 233, stk. 2, 2. pkt.,
og bestemmelsen om bordelvirksomhed (rufferi) blev samtidig flyttet fra straffelovens § 228,
stk. 1, nr. 3, til § 233, stk. 1. bestemmelsen i § 233 fik ved denne lovændring den nugældende
ordlyd:
                                                 - 3 -
       ”den, der driver virksomhed med, at en anden mod betaling eller løfte om betaling har
       seksuelt forhold til en kunde, straffes for rufferi med fængsel indtil 4 år.
       stk. 2. den, der i øvrigt udnytter, at en anden erhvervsmæssigt mod betaling eller løfte
       om betaling har seksuelt forhold til en kunde, straffes med bøde eller fængsel indtil 3 år.
       det samme gælder den, der fremmer, at en anden mod betaling eller løfte om betaling
       har seksuelt forhold til en kunde, ved for vindings skyld eller i oftere gentagne tilfælde
       at optræde som mellemmand.
       stk. 3. den, der udlejer værelse i hotel til brug for, at en anden erhvervsmæssigt mod
       betaling eller løfte om betaling har seksuelt forhold til en kunde, straffes med bøde eller
       fængsel indtil 1 år.”
forarbejder
i betænkning nr. 139/1955 om foranstaltninger til bekæmpelse af prostitutionen, der dannede
grundlag for lovændringen i 1961, fremgår af kapitel iv (”gældende lovgivning og praksis”),
s. 27, bl.a. følgende om de dagældende bestemmelser i straffeloven fra 1930:
       ”prostitutionens bagmænd, rufferne og alfonserne, rammes af bestemmelserne i straf-
       felovens §§ 228 og 229.”
det anføres endvidere i betænkningen, kapitel viii (”samfundsmæssig indgriben overfor
andre end de prostituerede”), s. 74, bl.a.:
       ”er alfonsens forbindelse med kvinden begrænset til kundeformidlingen, således at han
       ikke modtager noget af hende, vil han kun kunne rammes af bestemmelsen i § 229, stk.
       1, der foreskriver straf for den, som erhvervsmæssigt fremmer kønslig usædelighed ved
       at optræde som mellemmand. bestemmelsen kræver ikke, at den kønslige usædelighed,
       gerningsmanden formidler, drives som erhverv, men forudsætter, at gerningsmandens
       eget forhold kan betegnes som erhvervsmæssigt. man har ikke villet gøre en ”vennetje-
       neste” strafbar, og man har heller ikke villet straffe det forhold, at en hotelportier lejlig-
       hedsvis på anmodning giver en rejsende en offentlig piges adresse, eller at en hotelvært
       lejer et værelse ud til et rejsende par, selv om han nærmest antager, at de pågældende
       ikke er gift.”
det fremgår af betænkningen s. 74, at justitsministeriet havde anmodet udvalget bag betænk-
ningen om en udtalelse vedrørende et af ministeriet udarbejdet udkast til ændring af bl.a.
straffelovens § 229. ifølge udkastets § 2 skulle ordet ”erhvervsmæssigt” erstattes af ”er-
hvervs- eller vanemæssigt”. et flertal af udvalgets medlemmer kunne tiltræde det nævnte æn-
dringsforslag, og flertallet anførte i den forbindelse bl.a. (s. 75):
       ”hvis disse ændringer gennemføres, vil man efter flertallets opfattelse væsentligt have
       forbedret mulighederne for at skride ind mod prostitutionens bagmænd.”
                                                 - 4 -
i bemærkningerne til lovforslaget, der blev vedtaget som lov nr. 163 af 31. maj 1961 (folke-
tingstidende 1960-61, tillæg a, spalte 583-585), anføres bl.a.:
       ”disse bestemmelser om ændringer i §§ 228-29 angår strafansvaret for de personer, der
       betegnes som prostitutionens bagmænd. de gældende regler herom bygger på det syns-
       punkt, at virksomhed, der fremmer prostitution, som hovedregel kun bør kriminaliseres,
       når virksomheden i sig selv er af en særlig asocial karakter; efter § 228, stk. 1, straffes
       den, der forleder nogen til kønslig usædelighed med andre, således kun, hvis han har
       handlet ”for vindings skyld”, og § 229, stk. 1, fastsætter kun straf for mellemmandsvirk-
       somhed, hvis denne er udøvet ”erhvervsmæssigt”. det synes ikke rigtigt at fastholde
       dette synspunkt strengt. udgangspunktet synes snarere at måtte være, at hensynet til en
       begrænsning af prostitutionen med dens menneskelige og samfundsmæssige følger tilsi-
       ger en kriminalisering af handlinger, der i væsentlig grad fremmer prostitutionen.
       …
       ... efter § 229, stk. 1, straffes den, som erhvervsmæssigt fremmer kønslig usædelighed
       ved at optræde som mellemmand. udtrykket ”erhvervsmæssigt” frembyder fortolk-
       ningstvivl; det må antages at indebære, at mellemmandsvirksomheden skal være udøvet
       dels for vindings skyld, dels i en flerhed af tilfælde. samtidig med, at bestemmelsen
       hermed knytter strafansvaret til strengere betingelser end rimeligt, stiller den så store
       bevismæssige krav, at den er blevet uden nævneværdig praktisk betydning. i overens-
       stemmelse med det tidligere anførte principielle udgangspunkt foreslås det nu, at den
       omhandlede mellemmandsvirksomhed skal kunne straffes, når den er udøvet enten for
       vindings skyld eller i oftere gentagne tilfælde. herefter vil der kunne rejses straffesag
       mod f. eks. den hotelportier, bartender eller restaurationstjener, der mod betaling eller –
       hvis sådan betaling ikke kan bevises – i oftere gentagne tilfælde over for gæster har op-
       givet adressen på en kvinde, der er villig til mod betaling at indlade sig i kønsligt for-
       hold.”
  af forslag til lov om ændring af straffeloven vedrørende bl.a. afkriminalisering af prostitu-
  tion fremsat den 8. oktober 1998 (folketingstidende 1998-99, tillæg a, l 43, s. 933) fremgår
  bl.a.:
       ”i forbindelse med en afkriminalisering af prostitution bør også bestemmelserne i straf-
       felovens § 229, stk. 3-5, om ”passivt” alfonseri ophæves. hvis prostitution ikke længere
       er forbundet med et (indirekte) strafansvar, bør det efter justitsministeriets opfattelse
       heller ikke være strafbart at leve sammen med eller at lade sig underholde af en prosti-
       tueret, medmindre der er tale om udnyttelse af den prostituerede.
       behovet for at straffe retter sig mod den egentlige bagmandsvirksomhed, som er om-
       fattet dels af straffelovens § 228 om bl.a. rufferi, dels af § 229, stk. 1 og 2, om de ”ak-
       tive” alfonser, dvs. personer, som enten udnytter en andens erhverv som prostitueret,
       eller som for vindings skyld eller oftere gentaget optræder som mellemmænd.”
                                                - 5 -
af straffelovrådets betænkning nr. 1534/2012 om seksualforbrydelser, bind 2, s. 543-546,
fremgår bl.a.:
      ”6.2.5. straffelovrådet foreslår, at der ved siden af de foreslåede strafbestemmelser om
      prostitutionsvirksomhed og udnyttelse i øvrigt af en andens erhverv ved prostitution
      ikke opretholdes en særskilt kriminalisering af mellemmandsvirksomhed.
      erhvervsmæssig mellemmandsvirksomhed f.eks. i form af et udskænkningssteds for-
      midling af barprostitution eller i form af formidling af escortprostitution vil efter straf-
      felovrådets forslag være omfattet af den foreslåede nye strafbestemmelse om prostituti-
      onsvirksomhed – og dermed af en strengere strafbestemmelse end den gældende be-
      stemmelse om mellemmandsvirksomhed i straffelovens § 229, stk. 1.
      ikke-erhvervsmæssig mellemmandsvirksomhed vil derimod efter straffelovrådets for-
      slag ikke længere være selvstændigt kriminaliseret. dette svarer til retstilstanden før
      1961, men også til tiltalepraksis i de sidste mange år, hvor anklagemyndigheden i prak-
      sis ikke rejser tiltale mod personer, der alene ikke-erhvervsmæssigt har formidlet kon-
      takt mellem en prostitueret og en kunde. også efter straffelovrådets forslag vil forhold,
      som i dag faktisk påtales og straffes, fortsat kunne straffes.
      straffelovrådet er opmærksom på, at begrundelsen for kriminaliseringen i 1961 af ikke-
      erhvervsmæssig mellemmandsvirksomhed (hvis den skete mod betaling eller i oftere
      gentagne tilfælde) var begrundet i, at hensynet til en begrænsning af prostitutionen med
      dens menneskelige og samfundsmæssige følger tilsagde en kriminalisering af handlin-
      ger, der i væsentlig grad fremmer prostitutionen. der blev endvidere henvist til vanske-
      lighederne ved at bevise, at en udøvet mellemmandsvirksomhed skete erhvervsmæssigt.
      efter straffelovrådets opfattelse bør kriminaliseringen af medvirken til andres frivillige
      prostitution imidlertid som nævnt i dag have til formål at beskytte de prostituerede mod
      udnyttelse. det bør således ikke være et selvstændigt formål for kriminaliseringen at
      begrænse omfanget af den frivillige prostitution mest muligt. hvis omfanget af den fri-
      villige prostitution ønskes begrænset, bør det således ske gennem en social indsats og
      ikke gennem kriminalisering.
      hertil kommer, at det i hvert fald kvantitativt næppe har den store betydning for omfan-
      get af den frivillige prostitution, hvis f.eks. et hotel som en ”service” over for gæsterne
      efter anmodning udleverer telefonnumre eller adresser på prostituerede. der vil i sagens
      natur være en glidende overgang mellem en sådan lejlighedsvis ”serviceoplysning” og
      et samarbejde mellem f.eks. et hotel og bestemte prostituerede, som indebærer, at ho-
      tellet reelt driver prostitutionsvirksomhed. sidstnævnte vil være omfattet af den foreslå-
      ede nye strafbestemmelse om prostitutionsvirksomhed – og dermed af en strengere
      strafbestemmelse end den gældende bestemmelse om mellemmandsvirksomhed i straf-
      felovens § 229, stk. 1. førstnævnte adskiller sig derimod i realiteten ikke fra salg af an-
      nonceplads i trykte eller elektroniske medier til prostitutionsvirksomheder, hvilket alle-
      rede i dag er lovligt (når der ikke er tale om medvirken til andres rufferi eller alfonseri).
      …
                                                - 6 -
      straffelovrådet er opmærksom på, at erhvervsmæssig mellemmandsvirksomhed eller
      medvirken til strafbar prostitutionsvirksomhed efter omstændighederne kan være van-
      skelig at bevise. når rådet trods dette alligevel ikke har fundet grundlag for at foreslå at
      videreføre den eksisterende særskilte kriminalisering af visse tilfælde af ikke-erhvervs-
      mæssig mellemmandsvirksomhed, skyldes det, dels at disse forhold ifølge langvarig
      tiltalepraksis ikke strafforfølges, dels at kriminaliseringen også omfatter personer, som
      prostituerede bruger som hjælp og beskyttelse.
      som eksempler kan nævnes de såkaldte ”dørpiger”, der f.eks. passer telefon og/eller re-
      ception for en eller flere prostituerede, og chauffører, der kører for escortprostituerede
      og samtidig fungerer som beskyttelse og derfor eventuelt også er den, der står for den
      indledende kontakt til kunden og tager imod betaling mv.
      i overensstemmelse med langvarig tiltalepraksis bør sådanne ”hjælpere”, der gør det
      nemmere og sikrere at arbejde som prostitueret, ikke straffes, alene fordi de udfører så-
      danne hjælpeopgaver i tilknytning til andres frivillige prostitution.
      ligesom i dag vil sådanne personer derimod kunne straffes, hvis det kan bevises, at de
      (og ikke den eller de prostituerede i et ligeværdigt fællesskab) driver prostitutionsvirk-
      somheden, at de arbejder for den bagmand, som driver prostitutionsvirksomheden (og
      ikke for den eller de prostituerede i et ligeværdigt fællesskab), eller at de modtager en
      uforholdsmæssig høj betaling for deres arbejde.”
af de almindelige bemærkninger til lovforslaget, der blev vedtaget som lov nr. 633 af 12. juni
2013 (folketingstidende 2012-13, tillæg a, l 141, s. 35), og som bl.a. byggede på straffelov-
rådets betænkning nr. 1534/2012, fremgår bl.a.:
      ”7.2.4. justitsministeriet er generelt enig i straffelovrådets overvejelser og forslag, og
      lovforslaget er med enkelte undtagelser udformet i overensstemmelse med rådets lov-
      udkast.
      justitsministeriet finder dog ikke grundlag for i forhold til den foreslåede rufferibe-
      stemmelse at justere på den hidtidige forståelse af at ”holde bordel” eller for at ophæve
      den eksisterende kriminalisering af at optræde som mellemmand ved andres prostitu-
      tion, da det vil kunne sende et forkert signal. …”
af lovforslagets bemærkninger til den foreslåede bestemmelse om bordelvirksomhed (rufferi)
i § 233, stk. 1 (folketingstidende 2012-13, tillæg a, l 141, s. 60), fremgår bl.a.:
      ”sammenfattende indebærer det, at når en bagmand driver prostitutionsvirksomhed, kan
      personer, der bistår bagmanden, straffes som medvirkende. dette gælder både personer,
      der udlejer lokaler eller leverer varer eller tjenesteydelser (f.eks. annoncering eller beta-
      lingstjenester) til prostitutionsvirksomheden, og personer, der uden at være prostitue-
      rede er beskæftiget i virksomheden, eksempelvis som vagter, chauffører, telefonpassere,
      receptionister mv. for alle medvirkende gælder, at straf forudsætter forsæt, herunder
                                                   - 7 -
      med hensyn til, at der er tale om virksomhed med, at en anden mod betaling eller løfte
      om betaling har seksuelt forhold til en kunde. straf forudsætter således bl.a. forsæt med
      hensyn til de faktiske forhold, som begrunder, at forholdet juridisk kvalificeres som, at
      en anden mod betaling eller løfte om betaling har seksuelt forhold til en kunde. straf
      forudsætter dermed også bl.a. forsæt med hensyn til, at prostitutionsvirksomheden dri-
      ves af en bagmand og ikke af de prostituerede i fællesskab.”
af lovforslagets bemærkninger til den foreslåede bestemmelse om mellemmandsvirksomhed i
§ 233, stk. 2, 2. pkt. (folketingstidende 2012-13, tillæg a, l 141, s. 61), fremgår bl.a.:
      ”efter det foreslåede stk. 2, 2. pkt., straffes den, der i øvrigt fremmer, at en anden mod
      betaling eller løfte om betaling har seksuelt forhold til en kunde, ved for vindings skyld
      eller i oftere gentagne tilfælde at optræde som mellemmand.
      bestemmelsen er subsidiær i forhold til det foreslåede stk. 1 om at drive virksomhed
      med andres prostitution og i forhold til det foreslåede stk. 2, 1. pkt., om i øvrigt at ud-
      nytte andres prostitution.
      …
      bestemmelsen viderefører den del af straffelovens § 229, stk. 1, 1. led, om mellem-
      mandsvirksomhed ved andres prostitution, som ikke er omfattet af det foreslåede § 233,
      stk. 1 eller stk. 2, 1. pkt., eller af det foreslåede § 224, stk. 1, og der er ikke tilsigtet no-
      gen ændringer i gerningsindholdet.”
i forbindelse med behandlingen af lovforslaget besvarede justitsministeren spørgsmål fra fol-
ketingets retsudvalg. af spørgsmål nr. 9, 13 og 14 og besvarelsen heraf den 21. marts 2013
fremgår følgende:
      ”spørgsmål nr. 9 (l 141) fra folketingets retsudvalg:
      i straffelovrådets betænkning s. 546 foreslås afkriminalisering af de mellemhandlere,
      som prostituerede bruger som hjælp og beskyttelse – hvorfor har ministeren undladt
      denne specificering i lovforslaget?
      svar:
      straffelovrådet foreslog i betænkning nr. 1534/2012 om seksualforbrydelser, at der ved
      siden af de foreslåede strafbestemmelser om prostitutionsvirksomhed og udnyttelse i
      øvrigt af en andens erhverv ved prostitution ikke opretholdes en særskilt kriminalisering
      af mellemmandsvirksomhed. straffelovrådets forslag ville indebære en afkriminalise-
      ring af at fremme en andens prostitution ”ved for vindings skyld eller i oftere gentagne
      tilfælde at optræde som mellemmand”.
                                               - 8 -
     som det fremgår af pkt. 7.2.4 i lovforslagets almindelige bemærkninger, vil det efter ju-
     stitsministeriets opfattelse kunne sende et forkert signal at foreslå en sådan afkriminali-
     sering.
     straffelovrådets forslag om afkriminalisering af disse forhold er derfor ikke medtaget i
     lovforslaget.
     spørgsmål nr. 13 (l 141) fra folketingets retsudvalg:
     vil ministeren oplyse, hvordan prostituerede kan ansætte sikkerheds-
     og hjælpepersonale, uden at disse bliver kriminaliseret?
     svar:
     med lovforslaget foreslås det bl.a. at videreføre den gældende kriminalisering af at
     fremme andres prostitution ”ved for vindings skyld eller i oftere gentagne tilfælde at
     optræde som mellemmand”, jf. forslaget til straffelovens § 223, stk. 2, 2. pkt. (lovfors-
     lagets § 1, nr. 23). endvidere foreslås det at videreføre den gældende kriminalisering af
     at udleje værelse i hotel til brug for erhvervsmæssig prostitution, jf. forslaget til straffe-
     lovens § 233, stk. 3 (lovforslagets § 1, nr. 23).
     det er således virksomhed som ”mellemmand” – dvs. formidler af kontakt mellem en
     prostitueret og en kunde – der er kriminaliseret (hvis den sker for vindings skyld eller i
     oftere gentagne tilfælde). endvidere er udlejning af værelse i hotel til brug for er-
     hvervsmæssig prostitution kriminaliseret.
     andre hjælpefunktioner i forhold til prostituerede er derimod ikke kriminaliseret (når
     der ikke er tale om menneskehandel, rufferi eller anden udnyttelse).
     spørgsmål nr. 14 (l 141) fra folketingets retsudvalg:
     hvilke persongrupper forventer ministeren vil blive sigtet og dømt som mellemhandlere
     fremadrettet?
     svar:
     med lovforslaget foreslås det bl.a. at videreføre den gældende kriminalisering af at
     fremme andres prostitution ”ved for vindings skyld eller i oftere gentagne tilfælde at
     optræde som mellemmand”, jf. forslaget til straffelovens § 223, stk. 2, 2. pkt. (lovfors-
     lagets § 1, nr. 23).
     lovforslaget indeholder således på dette punkt ingen ændringer i forhold til, hvad der
     gælder i dag.”
anbringender
anklagemyndigheden har navnlig anført, at københavns byret og østre landsret ved dom-
fældelsen af de tiltalte har anvendt straffelovens dagældende § 229, stk. 1, korrekt, idet de
                                                - 9 -
tiltalte ved deres virke som telefonpassere på bordellet har formidlet kontakt mellem kunder
og de prostituerede og således har optrådt som mellemmænd og herved fremmet kønslig usæ-
delighed, ligesom dette er sket for vindings skyld, idet de har modtaget betaling for hvervet.
bemærkningerne i forarbejderne til 1961-loven, hvorefter bestemmelsen er rettet mod prosti-
tutionens bagmænd, udelukker ikke, at der efter omstændighederne kan ske domfældelse af en
person, der har fungeret som mellemmand, selv om vedkommende ikke kan betragtes som
egentlig bagmand.
det har med tilkendegivelserne i forbindelse med den seneste lovændring fra juni 2013 været
lovgivers intention at opretholde et vist rum for at statuere strafbar medvirken til andres straf-
frie handlinger, herunder for personer, der som mellemmænd for vindings skyld eller i oftere
gentagne tilfælde formidler kontakt mellem en prostitueret og en kunde og således faciliterer
prostitutionen. forholdet er således også strafbart efter den nugældende straffelovs § 233, stk.
2, 2. pkt.
anklageskriftet opfylder endvidere i tilstrækkelig grad lovens krav efter retsplejelovens §
834, og de tiltalte er ikke i strid med retsplejelovens § 883, stk. 3, dømt for forhold, der ikke
er omfattet af tiltalen.
de tiltalte har navnlig anført, at deres funktion som telefonpassere på bordellet ikke er af en
sådan karakter, at de er omfattet af gerningsindholdet i den dagældende straffelovs § 229, stk.
1 (nu § 233, stk. 2, 2. pkt.). de har ikke ved deres handlinger optrådt som ”mellemmænd” i
straffelovens forstand. når en kunde ringer til bordellet for at få fat på en prostitueret, har
kunden således allerede en intention om at få kontakt med den prostituerede, og telefonpas-
serne udfylder blot en praktisk hjælpefunktion. de tiltaltes passive funktion kan ikke betegnes
som formidling af kontakt mellem de prostituerede og kunderne, og de tiltalte har således ikke
”fremmet” de prostitueredes virksomhed eller medvirket til øget prostitution. det beskedne
arbejdsvederlag, som de tiltalte har modtaget for deres servicefunktioner, kan endvidere ikke
betegnes som ”for vindings skyld” i straffelovens forstand. ifølge forarbejderne til 1961-loven
er bestemmelsen desuden rettet mod prostitutionens bagmænd, og de tiltalte kan ikke anses
for bagmænd. når landsretten har henført de tiltaltes handlinger under straffelovens § 229,
stk. 1, er der derfor tale om urigtig anvendelse af loven.
                                                 - 10 -
anklageskriftet indeholder endvidere ikke en egentlig beskrivelse af den subsidiære tiltale,
herunder de særlige kendemærker i straffelovens § 229, stk. 1, 1. led, ”den, der fremmer
kønslig usædelighed for vindings skyld”. anklageskriftet opfylder således ikke betingelserne i
retsplejelovens § 834, stk. 2, nr. 1. der er derudover sket domfældelse ud over anklageskrif-
tets formulering.
i forhold til straffastsættelsen har de tiltalte påberåbt sig bortfalds- og nedsættelsesgrundene i
straffelovens § 82, nr. 4, nr. 13 og nr. 14, jf. § 83, navnlig under henvisning til, at der forelig-
ger en undskyldelig misforståelse af retsreglerne. der er endvidere henvist til den korte peri-
ode, inden for hvilken handlingerne har fundet sted, det beskedne vederlag som de tiltalte har
modtaget, og at gerningstidspunktet ligger 2½ år tilbage i tiden.
højesterets begrundelse og resultat
i tidligere instanser er de tiltalte frifundet for medvirken til bordelvirksomhed (rufferi) efter
den dagældende bestemmelse i straffelovens § 228, stk. 1, nr. 3 (nu § 233, stk. 1), jf. § 23.
sagens hovedspørgsmål er herefter, om de tiltaltes funktion som lønnede telefonpassere for de
prostituerede, hvor de bl.a. modtog tidsbestilling fra kunder, udgør en overtrædelse af den
dagældende bestemmelse i straffelovens § 229, stk. 1, 1. led, om den, der fremmer kønslig
usædelighed ved for vindings skyld eller i oftere gentagne tilfælde at optræde som mellem-
mand (nu § 233, stk. 2, 2. pkt.).
efter forarbejderne til ændringen i 1961 af den dagældende bestemmelse i straffelovens §
229, stk. 1, 1. led, angår bestemmelsen strafansvaret for de personer, der betegnes som pro-
stitutionens bagmænd, og den kriminaliserer handlinger, som i væsentlig grad fremmer pro-
stitutionen. som eksempel på bestemmelsens anvendelse nævnes en hotelportier, bartender
eller restaurationstjener, der mod betaling eller i oftere gentagne tilfælde over for gæster op-
giver adressen på en prostitueret.
bestemmelsen er ved lovændringen i 2013 videreført i straffelovens § 233, stk. 2, 2. pkt., med
samme anvendelsesområde som hidtil. ifølge justitsministeriets besvarelse af 21. marts 2013
af spørgsmål nr. 13 fra folketingets retsudvalg i forbindelse med behandlingen af lovforsla-
get er det virksomhed som ”mellemmand – dvs. formidler af kontakt mellem en prostitueret
                                              - 11 -
og en kunde –" der under de i bestemmelsen angivne betingelser er kriminaliseret, mens andre
hjælpefunktioner i forhold til prostituerede ikke er kriminaliseret.
højesteret finder på dette grundlag, at bestemmelsen efter sin ordlyd og sit formål omfatter
egentlig mellemmandsvirksomhed, hvor der er tale om selvstændig formidling af kontakt
mellem en prostitueret og en kunde. bestemmelsen omfatter derimod ikke andre hjælpefunk-
tioner i forhold til prostituerede, herunder hjælp til telefonpasning mv. det tilføjes, at en så-
dan bistand, der ydes til en bagmand (ruffer), derimod efter omstændighederne vil kunne
straffes som medvirken til bordelvirksomhed (rufferi), jf. straffelovens § 233, stk. 1.
højesteret finder på den anførte baggrund, at de tiltaltes virksomhed som telefonpassere for
de prostituerede ikke udgør en overtrædelse af straffelovens § 229, stk. 1, 1. led (i dag § 233,
stk. 2, 2. pkt.).
straffelovrådets forudsætning i betænkning nr. 1534/2012 om seksualforbrydelser, s. 546,
hvorefter telefonpassere er omfattet af bestemmelsen, men at disse og andre af de prostituere-
des hjælpere dog efter langvarig tiltalepraksis ikke retsforfølges, kan ikke føre til et andet re-
sultat.
højesteret frifinder herefter de tiltalte.
                                       thi kendes for ret:
de tiltalte, t1, t2, t3, t4, t5, t6 og t7, frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.