text:
                       højesterets kendelse
                       afsagt tirsdag den 12. september 2017
sag 99/2017
a ved advokat c kærer vestre landsrets kendelse om ikke at genoptage boet efter b.
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i viborg, skifteretten, den 11. januar 2017 og
af vestre landsrets 13. afdeling den 14. februar 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, poul dahl jensen, henrik
waaben, jan schans christensen og kurt rasmussen.
påstand
kærende, a, har påstået boet efter b genoptaget.
sagsfremstilling
b afgik ved døden den 6. juli 2016. boet blev udleveret til privat skifte den 26. juli 2016, og
proklama blev indrykket i statstidende den 16. august 2016.
ved mail af 17. november 2016 sendte advokat c på vegne af a åbningsstatus med tilhørende
bilag til skifteretten. det fremgik af mailen, at åbningsstatus samtidig var sendt til skat. i
åbningsstatus var der sat kryds i rubrikken ”opgørelsen er samtidig endelig boopgørelse med
skæringsdag på dødsdagen”.
af åbningsstatus fremgår endvidere af en vedlagt specifikation til punkt 14 under aktiver på
dødsdagen (handelsværdien), at den samlede værdi af fast ejendom blev ansat til 1,85 mio. kr.
fordelt med 1,4 mio. kr. på en helårsbolig og 450.000 kr. på et sommerhus. værdien af helårs-
boligen svarer til den offentlige vurdering, mens værdien af sommerhuset er blevet nedsat,
idet den offentlige vurdering var 660.000 kr.
                                               - 2 -
skat godkendte værdiansættelserne i boopgørelsen den 22. december 2016, hvorefter skifte-
retten udfærdigede boafgiftsberegning på baggrund af boopgørelsen og skats godkendelse.
den 30. december 2016 opkrævede skifteretten boafgift på i alt 266.438,33 kr.
den 2. januar 2017 sendte advokat c en mail til skifteretten. det fremgår af mailen bl.a.:
      ”jeg har efter juleferien modtaget hhv. skats godkendelse af boopgørelsen samt skif-
      terettens afgiftsberegning…
      jeg gør i den forbindelse opmærksom på, at der ved en fejl herfra er blevet oplyst (sat
      kryds ved), at opgørelsen samtidig er endelig boopgørelse. det er det ikke af den simple
      grund, at boets faste ejendomme ikke er blevet afhændet, og slutopgørelse afventer det-
      te.”
skifteretten meddelte ved brev af 11. januar 2017 følgende til advokat c:
      ”åbningsstatus er den endelige boopgørelse, når der er sket afkrydsning i rubrikken her-
      for, og skifterettens afgiftsberegning fastholdes dermed. skifteretten kan henvise til af-
      gørelsen trykt i tfa 2001.18/1.”
samme dag afsagde skifteretten kendelse om ikke at genoptage boet. det fremgår af afgørel-
sen bl.a.:
      ”det fremgår af ”vejledningen om udfyldelse af åbningsstatus” blandt andet:
      ”du kan vælge at slutte boet pr. dødsdagen.
      du skal så sætte x i rubrikken opgørelsen er samtidig endelig boopgørelse med opgø-
      relsesdag pr. dødsdagen og vedlægge et særskilt ark med fordeling af arven til arvin-
      gerne og evt. legatarer. konsekvensen er, at aktivernes værdi opgøres pr. dødsdagen, og
      at arvingerne overtager aktiverne pr. denne dag.
      begravelsesudgifterne og andre udgifter tages med, selvom de ikke eksisterede på døds-
      dagen.
      hvis du vælger, at boet skal have en senere opgørelsesdag end dødsdagen, skal du ind-
      sende en boopgørelse. i boopgørelsen skal indgå indtægter og udgifter under boets be-
      handling.
      dit valg af opgørelsesdag kan få skattemæssige konsekvenser.
      …”
                                               - 3 -
       skifterettens begrundelse og resultat
       …
       af den indsendte åbningsstatus er der afsat kryds i rubrikken for, at opgørelsen tillige er
       endelig boopgørelse. advokat c, der har skiftefuldmagt fra arvingerne til at underskrive
       og indsende åbningsstatus og boopgørelse i boet mv., har på vegne arvingerne valgt at
       lade åbningsstatus være endelig boopgørelse, og har dermed valgt dødsdagen som skæ-
       ringsdag.
       på denne baggrund skal afgiftsberegningen ske på grundlag af værdierne pr. dødsdagen,
       selvom det kan have den konsekvens, at boets faste ejendomme vil indbringe ca.
       450.000 - 500.000 kr. mindre end den offentlige vurdering, med hvilken ejendommene
       er medtaget i boopgørelsen.
       da arvingerne er repræsenteret ved advokat c i forbindelse med boets behandling, og da
       det blandt andet fremgår af vejledning til åbningsstatus, at afkrydsning for endelig bo-
       opgørelse kan have afgifts- og skattemæssige konsekvenser, er der ikke grundlag for at
       genoptage boet i medfør af dødsboskiftelovens § 103, stk. 1, nr. 3, selvom valg af skæ-
       ringsdag og værdiansættelse af de faste ejendomme vil medføre væsentlige skatte- og
       afgiftsmæssige konsekvenser for boet og arvingerne. da boopgørelsen er endelig og
       bindende for boet, når denne er indleveret til skat og skifteretten, er der ikke hjemmel
       til at genoptage boet med henblik på ændring af skæringsdagen.”
advokat c kærede skifterettens afgørelse til vestre landsret og oplyste i den forbindelse
bl.a., at boets parcelhus den 4. januar 2017 var blevet solgt for 1.250.000 kr. kontant, mens
det endnu ikke var lykkedes at sælge sommerhuset. ved kendelse af 14. februar 2017 stadfæ-
stede landsretten skifterettens afgørelse. det fremgår af landsrettens kendelse bl.a.:
       ”det tiltrædes, at der under de foreliggende omstændigheder ikke er grundlag for at
       genoptage boet efter dødsboskiftelovens § 103. det, der er anført for landsretten, kan
       ikke føre til et andet resultat.”
anbringender
a har anført bl.a., at afkrydsning i feltet ”opgørelsen er samtidig endelig boopgørelse med
skæringsdag på dødsdagen” skyldes en åbenlys fejl, som skifteretten burde have reageret
overfor og tilladt ændret, da fejlen blev oplyst, således at værdiansættelsen af boets faste
ejendomme kunne bringes i overensstemmelse med de reelle handelsværdier. endvidere er
der under passiverne ikke medtaget bl.a. udgifter til boets behandling, udgifter til ejendoms-
mægler, ejendomsskatter mv. fejlen har medført, at boafgiften er blevet beregnet til et for højt
beløb.
                                                - 4 -
retsgrundlag mv.
adgangen til genoptagelse af et dødsbo er reguleret i dødsboskiftelovens § 103, stk. 1, der
lyder:
       ”§ 103. skifteretten kan genoptage et bo eller omgøre en beslutning eller kendelse, når
       det findes påkrævet, navnlig fordi
       1) der er fremkommet yderligere aktiver eller passiver,
       2) arven er fordelt forkert eller udlodningen er foretaget forkert,
       3) der er begået væsentlige fejl i forbindelse med boets behandling,
       4) boafgiften eller tillægsboafgiften er beregnet forkert og en arving eller legatar anmo-
       der derom,
       5) boet skal udleveres til anden behandlingsmåde eller
       6) der i øvrigt foreligger nye oplysninger af væsentlig betydning for boets behandling
       eller for tredjemands retsstilling.
          stk. 2. skifteretten kan betinge genoptagelse eller omgørelse af, at der helt eller del-
       vis stilles sikkerhed for de omkostninger, der er forbundet hermed.”
om skifterettens vejledningspligt bestemmer dødsboskiftelovens § 7, stk. 3, at skifteretten
vejleder de pårørende og bistår med udfærdigelse af anmodninger og opgørelser, der skal ind-
gives i forbindelse med bobehandlingen. bestemmelsen skal sammenholdes med dødsboskif-
telovens § 91, der nærmere regulerer skifterettens vejledningspligt. følgende fremgår af § 91:
       ”§ 91. skifteretten bistår med udfærdigelse af anmodninger og opgørelser mv. og vejle-
       der ægtefælle, arvinger, legatarer, kreditorer og andre berettigede om deres retsstilling,
       herunder om deres klagemuligheder, medmindre bistanden på grund af boets størrelse
       eller andre forhold vil være særlig tidskrævende eller vil kræve særlige undersøgelser.”
i dødsboskiftelovens § 80 er bl.a. følgende fastsat vedrørende skifterettens beregning og op-
krævning af bo- og tillægsboafgift:
       ”§ 80. skifteretten beregner og opkræver bo- og tillægsboafgift efter reglerne i lov om
       afgift af dødsboer og gaver og kan forinden forelægge spørgsmål om afgiftsberegningen
       for told- og skatteforvaltningen. told- og skatteforvaltningen opkræver boafgift efter
       boafgiftslovens § 1 b, stk. 1.
       …
                                               - 5 -
     stk. 3. arvinger, legatarer og told- og skatteforvaltningen kan klage over afgiftsbereg-
     ningen til skifteretten. klagefristen er 4 uger, der regnes fra modtagelsen af meddelelsen
     om afgiftsberegningen. i privatskiftede boer anses alle arvinger for underrettet fra det
     tidspunkt, hvor den i henhold til § 25, stk. 6, udpegede person modtager meddelelsen,
     … indgives klage ikke rettidigt, er afgiftsberegningen endelig.”
af de specielle bemærkninger til lovforslaget om skifte af dødsboer fremsat den 8. december
1995 fremgår bl.a. (folketingstidende 1995-96, tillæg a, lovforslag nr. l 120, s. 2845-2846,
2898 og 2903-2904):
     ”til § 7
     …
     bestemmelsen i stk. 3, jf. § 91, omhandler skifterettens vejledningspligt. skifterettens
     vejledningspligt ved dødsboskifter følger i dag af retsplejelovens § 14, stk. 3, men fin-
     des rettelig at burde indgå i en sammenhæng med de øvrige skifteretlige regler og fore-
     slås derfor i stedet lovfæstet i forslaget til den nye lov om skifte af dødsboer. skifteret-
     tens vejledning og retshjælp har stor betydning i forbindelse med afholdelse af første-
     gangsmødet, hvor de fleste pårørende møder uden professionel bistand. vejlednings-
     pligten angår først og fremmest arve- og skifteretlige spørgsmål, men også hovedpunk-
     terne i skatte- og afgiftslovgivningen.
     skifteretten har efter bestemmelsen pligt til at vejlede den afdødes pårørende om deres
     retsstilling og bistå med udfærdigelse af anmeldelser og opgørelser, der skal udfærdiges
     og indgives af de pårørende. retshjælpen kan omfatte bistand til udfærdigelse af an-
     modning om boudlæg, om 150.000 kr.'s udlæg, om uskiftet bo og om privat skifte, samt
     udfyldelse af fuldmagtsblanketter. i ukomplicerede boer kan retshjælpen tillige omfatte
     bistand til udfærdigelse af fællesboopgørelser og boopgørelser. derimod er det ikke
     skifterettens opgave at bistå med udfærdigelse af selvangivelser og andre påbudte ind-
     beretninger til skattemyndighederne. uden for skifterettens retshjælpsopgaver falder li-
     geledes udfærdigelse af arveafkald og overdragelsesdokumenter. hertil kommer, at bo-
     ets størrelse eller forhold i øvrigt kan tilsige, at de pårørende i stedet henvises til privat
     rådgivning.
     …
     til § 91
     bestemmelsen er i det væsentligste overført fra retsplejelovens § 14, stk. 3, og fastslår,
     at skifteretten har en egentlig vejledningspligt over for arvinger, legatarer og andre be-
     rettigede om deres retsstilling, herunder om deres klagemuligheder. vejledningspligten
     omfatter som hidtil rådgivning om korrekt udfyldelse af anmeldelser og opgørelser, der
     skal indgives til skifteretten.
     pligten til vejledning er ganske vidtgående i relation til arveretlige og skifteretlige
     spørgsmål, der opstår i forbindelse med drøftelserne om, hvorledes et bo bedst kan be-
     rigtiges. også mere standardmæssige spørgsmål, der har relation til dødsboskattefor-
     hold, herunder om de anmeldelser, der skal indgives til skattemyndighederne, omfattes
     af vejledningspligten. da skifterettens personale imidlertid ikke er specialuddannet i
                                           - 6 -
vanskeligere dødsboskattemæssige spørgsmål, og da en fejlagtig rådgivning kan være
erstatningspådragende for statskassen, bør spørgsmål herom henvises til privat rådgiv-
ning ved advokat eller revisor. en anden begrænsning af vejledningspligtens omfang
følger af, at boets forhold kan være så komplicerede, at en korrekt vejledning ville være
særlig tidskrævende eller kræve særlige undersøgelser.
bistand til udfærdigelse af skøder, pantebreve og arveafkald m.v. falder som efter hidti-
dig praksis uden for området for skifterettens vejledningspligt.
vejledningspligten består, indtil boet er sluttet. i boer, der er udleveret til forenklet pri-
vat skifte og dermed teknisk set er afsluttet ved udleveringen, består vejledningspligten i
indtil 15 måneder fra dødsdagen, jf. herved § 35, stk. 2. vejledningspligten kan som an-
givet ved bestemmelsen f.eks. angå privatskiftende arvingers mulighed for at indbringe
en tvist for skifteretten eller eventuelle klagemuligheder. pligten kan også angå rådgiv-
ning om genoptagelsesmuligheder.
…
til § 103
en udtømmende angivelse af de situationer, hvor omgørelse og genoptagelse skal kunne
finde sted, er ikke mulig. bestemmelsen er på den baggrund opbygget efter en tilsvaren-
de skabelon som retsplejelovens § 504, således at der angives en række typetilfælde,
som i retspraksis har ført til omgørelse eller genoptagelse. i øvrigt overlades det til den
fremtidige retsanvendelse at fastlægge i enkelttilfælde, hvornår omgørelse og genopta-
gelse mere præcist skal tillades efter de nye systemer i forslaget.
…
ved kravet om, at omgørelse og genoptagelse kun kan finde sted, når det findes påkræ-
vet, er anvendt en kriterium svarende til retsplejelovens.
efter bestemmelsens nr. 1 kan omgørelse eller genoptagelse finde sted, når der er frem-
kommet yderligere aktiver eller passiver.
efter bestemmelsens nr. 2 kan omgørelse eller genoptagelse finde sted, når arven er for-
delt forkert, eller når udlodningen er foretaget forkert.
…
efter bestemmelsens nr. 3 kan genoptagelse eller omgørelse ske, når der er begået væ-
sentlige fejl i forbindelse med boets behandling. bestemmelsen har særlig betydning for
omgørelse, idet genoptagelse normalt vil blive afvist, når fejlen ikke har givet sig udslag
i, at arven er fordelt forkert, eller udlodningen er foretaget forkert.
…
bestemmelsen i nr. 4 er ny og har nær sammenhæng med forslagets § 80, hvorefter skif-
terettens afgørelse om bo- og tillægsboafgift gøres judiciel. når klagefristen i § 80, stk.
3, er udløbet, uden at klage er indgivet, eller når skifteretten har truffet endelig afgørelse
i en klagesag, og skifterettens endelige afgørelse ikke er påkæret, er afgiftsberegningen
endelig, og eventuel inddrivelse kan finde sted.
kan arvinger eller legatarer imidlertid dokumentere, at de har betalt for meget i boafgif-
ter, findes de at burde have adgang til tilbagebetaling.
…
                                                - 7 -
       ved bestemmelsens nr. 5 gøres det muligt at omgøre en tidligere truffet afgørelse eller
       at genoptage et bo, når der er behov for at udlevere boet til anden behandlingsmåde.
       efter bestemmelsens nr. 6 kan genoptagelse eller omgørelse endelig ske, når der i øvrigt
       foreligger nye oplysninger af væsentlig betydning for boets behandling eller for tredie-
       mands retsstilling.
       ...”
loven bygger på betænkning nr. 1270/1994 om skifte af dødsboer. af betænkningens side
143 f. fremgår følgende om skifterettens vejledningspligt:
       ”skifteretten har… pligt til at vejlede den afdødes pårørende om deres retsstilling og i
       nødvendigt omfang bistå med udfærdigelse af anmeldelser og opgørelser, der skal ud-
       færdiges og indgives af de pårørende. såfremt bistanden på grund af boets størrelse eller
       forhold vil være særligt tidkrævende, eller såfremt den vil kræve særlige undersøgelser,
       kan skifteretten i stedet henvise de pårørende til privat rådgivning.
       skifterettens vejledning og retshjælp har stor betydning i forbindelse med afholdelse af
       førstegangsmødet, hvor de fleste pårørende møder uden professionel bistand. vejled-
       ningspligten angår først og fremmest arve- og skifteretlige spørgsmål, men også hoved-
       punkterne i skatte- og afgiftslovgivningen. retshjælpsarbejdet forudsættes som hidtil i
       vidt omfang udført af medarbejdere, der i henhold til retsplejelovens § 17 a, stk. 2, med
       særlig bemyndigelse beklæder skifteretten.
       intensiteten af skifterettens retshjælp skal være størst, hvor de pårørende møder uden
       professionel bistand og ikke selv er i stand til at udfærdige de nødvendige papirer. rets-
       hjælpen omfatter bistand til udfærdigelse af anmodning om boudlæg, om 150.000 krs.
       udlæg, om uskiftet bo og om privat skifte, samt udfyldelse af fuldmagtsblanketter. i
       ukomplicerede boer omfatter retshjælpen tillige bistand til udfærdigelse af fællesboop-
       gørelser og boopgørelser. derimod kan skifteretten ikke udfærdige selvangivelser og
       andre påbudte indberetninger til skattemyndighederne. uden for skifterettens rets-
       hjælpsopgaver falder tillige udfærdigelse af arveafkald og overdragelsesdokumenter.
       …”
for så vidt angår værdiansættelserne i boopgørelsen fremgår det af boafgiftslovens § 12, stk.
1, 1. pkt., at
       ”aktiver og passiver i dødsboer ansættes i boopgørelsen til deres handelsværdi på den i
       boopgørelsen fastsatte opgørelsesdag.”
om klageadgangen fremgår følgende af boafgiftslovens § 35, stk. 1:
                                                - 8 -
      ”§ 35. arvinger og legatarer kan inden 4 uger efter, at de har modtaget skifterettens af-
      giftsberegning, klage over denne til skifteretten, jf. § 80, stk. 3 i lov om skifte af døds-
      boer.”
af de specielle bemærkninger til lovforslaget om afgift af dødsboer og gaver fremsat den 4.
maj 1995 fremgår bl.a. (folketingstidende 1994-95, tillæg a, lovforslag nr. l 254, s. 3851-
3852):
      ”til § 12
      efter arve- og gaveafgiftslovens § 17 skal et aktivs eller passivs værdi fastsættes til
      handelsværdien på skæringsdagen eller på det tidspunkt, hvor det udlægges til en ar-
      ving. det foreslås i stk. 1, at disse regler fortsat skal være gældende.
      …
      ved efterprøvelse af de afgiftspligtige værdier vil kildeskattelovens regler herom, jf.
      kildeskattelovens § 16, stk. 3-5, også fortsat være gældende. boet skal således selv fore-
      tage værdiansættelsen af et aktiv eller passiv og denne værdiansættelse er bindende for
      boet og arvingerne. den kommunale skattemyndighed er derimod ikke bundet af værdi-
      ansættelsen, men kan ændre den eller forlange vurdering.
      selv om boet har baseret sin værdiansættelse på en sagkyndig vurdering, der er udmeldt
      efter kildeskattelovens § 16, stk. 3, er den kommunale skattemyndighed ikke bundet af
      resultatet, jf. stk. 2. skattemyndigheden er heller ikke bundet af en vurdering udmeldt af
      skifteretten efter skiftelovens § 48. i praksis godkender skattemyndigheden imidlertid
      disse vurderingsresultater. kun hvis der er begået fejl ved vurderingen eller lignende,
      ændres en værdiansættelse, eller omvurdering finder sted.
      principperne i skattedepartementets cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdi-
      ansættelsen af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning og den
      praksis, der er etableret på området, vil fortsat være gældende efter vedtagelsen af lov-
      forslaget.
      …”
det fremgår af skatteministeriets cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættel-
sen af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning, at den værdi, der skal
lægges til grund for afgiftsberegningen, er værdien i handel og vandel.
højesterets begrundelse og resultat
boet efter b blev udleveret den 26. juli 2016 til privat skifte, og boets kontaktperson, advokat
c, sendte den 17. november 2016 åbningsstatus med tilhørende bilag til skifteretten. i åb-
ningsstatus er der sat kryds i rubrikken ”opgørelsen er samtidig endelig boopgørelse med
skæringsdag på dødsdagen”. blandt aktiverne er anført en helårsbolig og et sommerhus, og
                                                 - 9 -
værdien af helårsboligen er anført til den offentlige ejendomsværdi på 1.400.000 kr., mens
værdien af sommerhuset er ansat til 450.000 kr., hvilket er 210.000 kr. lavere end den offent-
lige ejendomsværdi på 660.000 kr. skifteretten beregnede og opkrævede herefter boafgiften
med 266.438,33 kr. den 30. december 2016. den 2. januar 2017 skrev advokat c til skifte-
retten, at det ved en fejl var anført, at åbningsstatus samtidig var endelig boopgørelse, idet
slutopgørelsen rettelig afventede afhændelse af boets faste ejendomme.
efter boafgiftslovens § 35, stk. 1, kan arvinger og legatarer inden 4 uger efter, at de har mod-
taget skifterettens afgiftsberegning, klage over denne til skifteretten, jf. dødsboskiftelovens §
80, stk. 3. højesteret finder, at arvingerne under en sådan klagesag vedrørende afgiftsbereg-
ningen ikke kan anfægte de oplysninger i boopgørelsen, som de selv er fremkommet med,
herunder om værdiansættelse, og som er lagt til grund ved afgiftsberegningen. når der er tale
om en endelig boopgørelse, f.eks. fordi der er sket afkrydsning i rubrikken ”opgørelsen er
samtidig endelig boopgørelse med skæringsdag på dødsdagen” på åbningsstatusblanketten,
må ændring af sådanne oplysninger, som boet selv er fremkommet med, i givet fald ske efter
reglerne om genoptagelse i dødsboskiftelovens § 103. det er derfor med rette, at skifteretten
og landsretten har behandlet klagen som en anmodning om genoptagelse og ikke som en kla-
ge over afgiftsberegningen.
sagen angår herefter, om boet efter b skal genoptages med henblik på, at angivelsen i åb-
ningsstatus om tillige at være endelig boopgørelse med skæringsdag på dødsdagen kan om-
gøres, således at der kan indgives en ny endelig boopgørelse med en ændret ansættelse af
værdien af de aktiver og passiver, der indgår i grundlaget for beregningen af boafgiften.
efter dødsboskiftelovens § 103 kan skifteretten, når det findes påkrævet, genoptage et bo,
bl.a. hvis der er begået væsentlige fejl i forbindelse med boets behandling, eller hvis boafgif-
ten er beregnet forkert.
det fremgår af § 12, stk. 1, 1. pkt., i boafgiftsloven, at aktiver og passiver i dødsboer ansættes
til deres handelsværdi på den i boopgørelsen fastsatte opgørelsesdag. i bemærkningerne til §
12 er det anført bl.a., at boet selv skal foretage værdiansættelsen, og at denne er bindende for
boet og arvingerne, jf. folketingstidende 1994-95, tillæg a, lovforslag nr. l 254, s. 3852. af
den skriftlige vejledning om udfyldelse af åbningsstatus fremgår bl.a., at alle aktiver skal an-
                                              - 10 -
gives til handelsværdien, og at handelsværdien er den pris, som arvingerne forventer at få for
aktiverne, hvis de sælges.
højesteret finder efter det anførte, at arvingerne som udgangspunkt ikke kan kræve genopta-
gelse af et bo efter dødsboskiftelovens § 103 med henblik på at omgøre angivelsen af, at op-
gørelsen samtidig er endelig boopgørelse med skæringsdag på dødsdagen.
højesteret finder, at der i den foreliggende sag ikke er oplyst sådanne omstændigheder, at der
er grundlag for at fravige dette udgangspunkt og lægger herved bl.a. vægt på, at der er tale om
en fejl fra advokatkontorets side. der er endvidere ikke grundlag for at fastslå, at skifteretten
har tilsidesat sin vejledningsforpligtelse.
højesteret stadfæster derfor landsrettens kendelse.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.


text:
ikke pligt for skifteretten til at indkalde selskabets tidligere ledelse til retsmøde, hvor likvidators
konkursbegæring blev behandlet.
sagsnummer: k-2354-11 (b-3799-11)
rubra: konkurs – konkursbegæring og konkursdekret
resumé:
et selskab blev taget under likvidation på grundlag af erhvervs- og selskabsstyrelsens
anmodning om tvangsopløsning. selskabets ledelse var indkaldt til retsmødet med behandling
af opløsningsbegæringen, men ledelsen mødte ikke. herefter udmeldte skifteretten likvidator,
der ca. en måned senere indgav konkursbegæring, som skifteretten tog til følge uden påny at
indkalde selskabets tidligere ledelse.
landsretten bemærkede, at skifteretten ved likvidators begæring om konkursdekret i et
selskab under tvangsopløsning ikke har pligt til efter lovgivningen at indkalde selskabets
tidligere ledelse til det retsmøde, hvor konkursbegæringen bliver behandlet. landsretten
stadfæstede herefter skifterettens afgørelse.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 16. marts 2012
sag 23/2010
(1. afdeling)
a
(advokat birgitte pedersen)
mod
b
(advokat michael s. wiisbye)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 9. afdeling den 19. januar 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, poul søgaard, thomas rørdam,
hanne schmidt og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, a, har principalt nedlagt påstand om, at indstævnte, b, skal betale 1.627.435 kr.
med renter efter erstatningsansvarslovens § 16 fra den 1. oktober 2000 af 1.314.435 kr. samt
procesrenter fra den 15. november 2000 af 313.000 kr.
subsidiært påstås betaling af et mindre beløb med renter efter erstatningsansvarslovens § 16
fra den 1. oktober 2000 af krav på godtgørelse for varigt mén og erstatning for erhvervsevne-
tab samt procesrenter fra den 15. november 2000 af krav på tabt arbejdsfortjeneste.
b har påstået stadfæstelse.
anbringender
a har supplerende anført, at det på baggrund af de lægelige oplysninger i sagen må lægges til
grund, at han kort tid efter vådeskudsulykken, som var af katastrofeagtig karakter for ham,
udviklede posttraumatisk belastningsreaktion (ptsd), som senere udviklede sig til den bli-
                                               - 2 -
vende personlighedsforandring efter psykisk sygdom, som han lider af i dag, og som må anses
som en påregnelig følge af den voldsomme vådeskudsulykke. ved vurderingen af, om de
psykiske følger af vådeskudsulykken er påregnelige, er det uden betydning, om han blev på-
ført fysiske mén.
a har ved hovedforhandlingens start nedsat sit erstatningskrav for erhvervsevnetab fra
1.396.217,50 kr. til 1.248.535 kr., idet han er enig med indstævnte i, at aldersreduktionen skal
være 17 % og ikke 8,5 % som i opgørelsen af erstatningskravet for landsretten. i øvrigt er
hans betalingspåstand opgjort på samme måde som gengivet i landsrettens dom. han har sup-
plerende anført, at der ved beregningen af tabt arbejdsfortjeneste må lægges vægt på hans
indtægt i de sidste 3 år inden ulykken, og at de legatmidler, han har modtaget til ph.d.-pro-
jektet i denne periode, herved bør medregnes fuldt ud.
b har supplerende anført, at det efter de lægelige oplysninger kan lægges til grund, at a nogen
tid efter vådeskudsulykken udviklede ptsd, at han ikke lider af ptsd længere, og at han nu
har en anden psykisk lidelse, som ikke kan diagnosticeres nærmere, men indebærer, at han på
urealistisk vis er optaget af erstatningssagen. a har ikke løftet bevisbyrden for, at der er år-
sagsforbindelse mellem ulykken og de psykiske lidelser, heller ikke mellem vådeskudsulyk-
ken og hans udvikling af ptsd, som han altså nu ikke længere lider af. ifølge de lægelige
oplysninger i sagen er det uvist, hvad der var årsag til, at helbredelsen for ptsd trak unormalt
længe ud, herunder i hvilket omfang det skyldtes problemer med at få færdiggjort hans ph.d.-
projekt. de senere udviklede psykiske gener kan efter de lægelige oplysninger ikke anses for
at være direkte forårsaget af vådeskudsulykken, men kan højst være en afledt følge heraf, og
det må antages, at også andre faktorer har spillet ind, herunder det retlige efterspil.
med hensyn til kravet om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste er det ikke godtgjort, fra hvil-
ket tidspunkt og i hvilket omfang a var uarbejdsdygtig i perioden fra vådeskudsulykken den
1. oktober 2000 indtil den 1. april 2001. bl.a. undlod han at skaffe den dokumentation, som en
ansøgning om sygedagpenge ville have givet. det er endvidere ikke godtgjort, at han i perio-
den har haft et indtægtstab. han fortsatte således med at undervise på handelshøjskolen i x-
købing, og det må antages, at han på tidspunktet for vådeskudsulykken ikke kunne opnå yder-
ligere økonomisk støtte fra de sponsorer, der hidtil havde finansieret hans forskningsprojekt.
                                                - 3 -
der er enighed mellem parterne om, at en eventuel erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i givet
fald alene skal udmåles for en periode indtil den 1. april 2001.
forklaring
til brug for højesteret er afgivet forklaring af anders drejer, som har forklaret bl.a., at han er
professor i strategi og forretningsudvikling ved institut for erhvervsstudier på aalborg uni-
versitet. i sommeren 2007 fik han kontakt til a. han talte med as tidligere vejleder, professor
steen hildebrandt, som ønskede at afgive sin vejledningsforpligtigelse. a var indskrevet på
handelshøjskolen som privatist og havde derfor krav på at have en vejleder. som privatist
betaler man selv for sit ph.d.-projekt. a fik ikke løn. han overtog vejledningen af a i løbet af
efteråret 2007. det projekt, han overtog vejledningen i, omhandlede beslutningsprocesserne
omkring århus lufthavn, og hvorfor lufthavnen ikke ligger i selve århus. han fik vist nok
oplyst, hvornår a var startet på projektet, og da han senere fik udleveret noget af as kilde-
materiale, kunne han se, at dette var optaget før vådeskudsulykken. der var ingen fremdrift i
projektet i efteråret 2007. efter hans opfattelse skete der et vendepunkt omkring julen 2007.
han lånte as kildemateriale og forstod da, hvad projektet egentlig drejede sig om. han drøf-
tede kildematerialet, bl.a. de optagne interviews, med a, og nu kunne a pludselig huske de
tanker, han havde haft om projektet, og kunne nu forklare, hvorfor der aldrig ville komme en
lufthavn i århus. i løbet af 2008 skrev a notater til ham, og der var således en vis fremdrift i
projektet, men slet ikke en sådan fremdrift, som er sædvanlig for et ph.d.-projekt. as fik det
væsentlig bedre i løbet af 2008, og det lykkedes ham at få opbygget et "skelet" af sine ræson-
nementer, som kunne bruges til at bygge den egentlige afhandling op. a brugte meget tid på
projektet, og så vidt han ved, havde a ikke andet arbejde. det var et noget usædvanligt ph.d.-
forløb, men a havde også været udsat for en usædvanlig omstændighed, nemlig vådeskuds-
ulykken. han har kun oplevet ét andet tilfælde, hvor han har brugt så meget tid på en enkelt
ph.d.-studerende. projektet blev ikke færdiggjort, og a ønskede at gå i gang med et nyt pro-
jekt. omkring juletid 2008 godkendte han, at projektet fik en anden drejning, som a ønskede,
idet det nu skulle handle om det forløb, a selv havde været udsat for siden vådeskudsulykken,
og projektet skulle fortsætte, indtil retssagen blev endeligt afsluttet. der er tale om en analyse
af et forløb, hvor forskellige aktører er i interaktion, og hele forløbet skal analyseres. projektet
er spændende, fordi der foreligger meget få tilsvarende projekter. der er tale om et projekt
med en løbende empiri gennem as opfattelse og viden om forløbet, og denne skal så analyse-
res ved særlige teorirammer. det er sjældent, at forskeren selv indgår i forløbet, og det spæn-
                                                - 4 -
dende er, at forløbet sker her og nu, og at forskeren fortsætter, indtil forløbet er afsluttet. der
er selvfølgelig en fejlkilde ved, at projektet bliver meget personligt, men der kan kompenseres
for denne mulige fejlkilde gennem aktionsforskning ved forskellige metoder. det er bl.a. det,
som han vejleder i. a skriver "dagbog", og dette er en del af projektet. det er en god idé for
as egen skyld at skrive projektet. efter hans opfattelse ville a ikke have været i stand til at
fuldføre projektet om århus lufthavn. som sagt blev han oprindelig overbevist om at ville
godkende projektet, men det tog nogle uger for a at overtale ham til det. han føler, at der er
en god synergi mellem as egne oplevelser og så det, at han kan bruge dem til at fuldføre sit
ph.d.-projekt.
af hans erklæring af 28. februar 2008 om ph.d.-afhandlingen, fremgår det, at projektet kunne
forventes afsluttet i løbet af efteråret 2009, men det er ikke sket. så vidt han husker, var den
orientering, han gav, til brug for sponsorerne af det oprindelige projekt om lufthavnen. han
har været for optimistisk i sin udtalelse, men han var glad for den fremdrift, der dengang var i
lufthavnsprojektet. i dag kan han se, at det er sværere end som så for a at skrive projektet
færdigt. han har kontakt til a hver uge via mail, hvor a oplyser, hvad han får lavet, og han
svarer tilbage med vejledning. der sker noget med projektet. der sker ikke noget hver uge,
idet der fortsat er perioder, hvor a er "nede" og ikke kan skrive. a er nødt til at læse teorilitte-
raturen mange gange for at få teorien på plads. a laver ny empiri, idet han samler artikler mv.,
men han laver ikke egentlige interviews. a forsker hjemmefra; han har ikke lokaler på insti-
tuttet. som forklaret er vejledningen af a meget omfattende og nok fem gange så omfattende
som under et sædvanligt ph.d.-forløb. a er skrøbelig og har det svært og har behov for meget
vejledning.
efter hans opfattelse er empirien i det nuværende projekt afsluttet, når retssagen er endeligt
afsluttet, og a vil så kunne gøre ph.d.-projektet færdigt inden for et år, hvis han er psykisk i
stand til det.
højesterets begrundelse og resultat
efter retslægerådets besvarelse af spørgsmål 1, 2 og 11 må det lægges til grund, at a i tiden
efter vådeskudsulykken, der var af katastrofeagtig karakter, udviklede en posttraumatisk be-
lastningsreaktion (ptsd), som var forårsaget af vådeskudsulykken, og at han ikke i dag lider
af ptsd, idet symptomerne på denne lidelse forsvandt på et tidspunkt forud for december
                                               - 5 -
2004. højesteret finder på baggrund af retslægerådets besvarelser og de øvrige lægelige op-
lysninger, at udviklingen af symptomer forenelige med diagnosen ptsd var en påregnelig
følge af vådeskudsulykken den 1. oktober 2000. det kan under de foreliggende omstændighe-
der ikke føre til en anden vurdering af spørgsmålet om årsagsforbindelse og adækvans, at
problemer med as ph.d.-projekt, som på ulykkestidspunktet var forsinket i forhold til den
oprindelige tidsplan, muligvis kan have været disponerende for udviklingen af ptsd, jf. her-
ved retslægerådets besvarelse af spørgsmål 11.
som anført af landsretten må det efter retslægerådets besvarelse af spørgsmål 2 lægges til
grund, at a i december 2004 ikke frembød tegn på egentlig psykisk lidelse. efter rådets be-
svarelse af spørgsmål 12-14 må det lægges til grund, at a senere har udviklet en anden psy-
kisk lidelse end ptsd. denne lidelse kan ikke diagnosticeres nøjere end ved de symptomer,
som retslægerådet har beskrevet, hvorefter han på urealistisk vis er optaget af erstatningssa-
gen, som i hvert fald i perioder dominerer hans bevidsthedsindhold. der er ikke tegn på
svækkelse af åndsevnerne, men hans fremstilling af sagsforløbet er præget af irrelevante de-
taljer og uden fokus på det væsentlige. han henvender sig jævnligt til personer og myndighe-
der om sagen, som de pågældende imidlertid ikke har nogen indflydelse på. han giver endvi-
dere udtryk for selvmordstanker, hvis han ikke får ret i sin opfattelse af sagen. efter retslæge-
rådets besvarelse kan det lægges til grund, at de udviklede symptomer alene er knyttet til det
efterfølgende sagsforløb
højesteret finder på den anførte baggrund, at den psykiske lidelse, som a nu lider af, ikke er
en påregnelig følge af vådeskudsulykken.
a er derfor ikke berettiget til godtgørelse for varigt mén og erstatning for varigt tab af er-
hvervsevne.
spørgsmålet er herefter, om a har krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste som følge af
ptsd efter de dagældende regler i erstatningsansvarsloven for en periode frem til den 1. april
2001. efter de fremlagte oplysninger om as indtægtsforhold finder højesteret det ikke godt-
gjort, at han har mistet arbejdsindtægter i den nævnte periode.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                            - 6 -
                                   thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse
betale 100.000 kr. til b.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
dom
afsagt den 19. september 2017 af østre landsrets 3. afdeling
(landsdommerne ejler bruun, joachim kromann og brit frimann (kst.) med domsmænd).
3. afd. nr. s-1993-17:
anklagemyndigheden
mod
t
(cpr.nr. …90-…)
(advokat hanne rahbæk, besk.)
svendborg rets dom af 6. juli 2017 (r2-1371/2017) er anket af tiltalte t med påstand om
frifindelse i det ikke erkendte omfang, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået domfældelse efter anklageskriftet samt skærpelse.
as forældre, m og f, har som for byretten nedlagt påstand om godtgørelse med 100.000 kr. til
hver af dem i medfør af erstatningsansvarslovens § 26 a. m og f har for landsretten endvidere
nedlagt påstand om erstatning for begravelsesudgifter mv. og iphone med i alt 78.637,49 kr.
tiltalte har som for byretten bestridt erstatningspligten og -opgørelsen.
sagens oplysninger
der er i landsretten afspillet en af forsvareren indhentet videooptagelse af strækningen op til
uheldsstedet. optagelsen er foretaget af advokat b den 25. august 2017 under kørsel i bil med
en hastighed af 75 km/t.
der er i landsretten endvidere afspillet en computersimulation over uheldet.
                                                - 2 -
bilinspektør per bo hansen, dancrash, har på forsvarerens foranledning udarbejdet en
redegørelse, hvoraf fremgår blandt andet:
”[foto ulykkessted]
afløb (hastighedsændring efter kollisionen)
politibilinspektør føns har trods manglende sporafsætning vurderet en afbremsning på 6 m/s2
som realistisk. (5 m/s2 +/- 1 m/s2)
anvendelse af en så høj friktionsudnyttelse uden samtidig sporafsætning er urealistisk.
[foto med angivelse af de involveredes placering efter uheldet]
de oplyste slutplaceringer kan realistisk opnås hvis vw kører 85 km/t og opel 5 km/t.
…
således finder jeg sagen udokumenteret på disse områder:
         − kollisionsstedet er ikke dokumenteret idet oprindelse af ”hugmærker” ikke
 er henført til den del på en af bilerne, der måtte have forårsaget mærket.
         − venstre blinklyslygte var ikke aktiveret, idet bilen ikke skulle foretage sving-
 ning.
         − hastigheden er beregnet til mellem 117 km/t og 143 km/t, idet der angives en
 ligeværdig usikkerhed i positiv og negativ retning. det betyder, at politibilin-
 spektøren må finde det sandsynligt, at opel corsa er ramt med 143 km/t. det
 te sammenholdt med skadernes omfang og udtryk – ex. 100 % overlap for
 vw golf – vurderes ikke at være sandsynligt.
         − de viste spor efter vw golf er afsat under rotation og med et trykløst venstre
 fordæk, og selv hvis antagelsen om indtil 6 m/s2 skulle nyde fremme, vil bi-
 len kun foretage den deraf følgende bremsning når bilen står ”på tværs” af
 bevægelsesretningen, mens en langsgående orientering blot vil medføre rul-
 lende hjul, dog bremset af transmission og deformationer af fælge mv.
                                               - 3 -
en umiddelbar vurdering af hastigheden er derfor, at de fundne 117 km/t er en for høj
hastighed, da den ”tillader” hastigheden 143 km/t som sand med de anvendte parametre og
forudsætninger.
appendiks
dette skriv påpeger alene mine tvivl, mens jeg ikke har foretaget en egentlig rekonstruktion.
ønskes en sådan mangler flere forhold at blive belyst, herunder:
…”
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af tiltalte og vidnerne vog bilinspektør
peter k. føns.
tiltalte t har forklaret blandt andet, at han har haft 18 køretimer her i landet, og at der ikke
umiddelbart før uheldet var en bil, der skulle svinge til højre fra møllevej ud på faaborgvej.
på møllevej holdt alene modparten.
han er kendt på stedet. den blå bil, han overhalede, blev han opmærksom på allerede før et
skarpt sving et godt stykke før bakken, og han foretog sin overhaling, mens overhaling endnu
var tilladt. han blev opmærksom på modparten i ulykken, da han passerede bakketoppen. han
kørte da med en hastighed af 100-105 km/t. da han passerede skiltet ”farligt kryds”, fjernede
han foden fra speederen. han bremsede ikke. han konstaterede, at modparten orienterede sig i
hans kørselsretning, da han var på en afstand af ca. 150 meter, og han var derfor ikke i tvivl
om, at hun havde set ham og ville holde tilbage. han troede, at hun skulle lige over krydset,
da blinklys ikke var aktiveret. der var ikke andre biler i nærheden, og han var ikke generet af
solen. det er korrekt, at han under afhøring hos politiet på ulykkesdagen forklarede, at han
havde kørt med en hastighed af 100-105 km/t.
vidnet vhar forklaret blandt andet, at hun er kendt på stedet. hun kom fra gislev og skulle til
svendborg. før hun blev overhalet, kørte hun gennem et skarpt sving. hun ved ikke, med
hvilken hastighed hun da kørte. da hun ca. 500 meter efter det skarpe sving blev overhalet,
kørte hun med lige over 80 km/t. hun mindes ikke, at der umiddelbart forud for overhalingen
                                                  - 4 -
var modkørende trafik. under overhalingen kom tiltalte, der kørte med meget høj hastighed, i
slinger, og vidnet tror, at tiltalte ramte – eller i hvert fald var tæt på at ramme –
trafikstanderen i venstre side af vejen midt på bakken. tiltalte lå da langt foran vidnet.
overhalingen blev afsluttet umiddelbart før bakketoppen. overhalingen kan være påbegyndt
inden bakken. hun var efter overhalingen chokeret og trak ind til siden. det er korrekt, at
vidnet på ulykkesdagen til politiet forklarede, at tiltalte efter overhalingen igen kørte ind i
egen vognbane 4-5 buslængder foran vidnet, men det er hun meget i tvivl om i dag. hun har
ingen særlige forudsætninger for beregning af hastighed.
vidnet bilinspektør peter k føns har forklaret blandt andet, at han kom til ulykkesstedet 1-1½
time efter ulykken. vidnet har, som det fremgår af hans erklæring, vurderet, at a skulle
svinge til venstre ad faaborgvej, da hendes bils forhjul – efter aftryksmærkerne på asfalten
afsat i uheldsøjeblikket – var placeret længere mod nordøst end baghjulene. vidnet kan ikke
sige noget om as bils hjulstilling i uheldsøjeblikket på grund af de rotationer, der skete efter
sammenstødet, men hjulstillingen har da heller ikke betydning for beregningen af, med
hvilken hastighed tiltalte kørte. formuleringen i vidnets erklæring om, at tiltaltes hastighed
har været ”… en medvirkende årsag til uheldets opståen”, er begrundet i beregningen af
tiltaltes hastighed i uheldsøjeblikket på 130 km/t +/- 13 km/t sammenholdt med
udsigtsforholdene på uheldsstedet. der er tale om et skøn fra vidnets side. det er vidnets
opfattelse, at tiltalte ikke har tilpasset sin hastighed efter det konkrete vejforløb. det skyldes
den bakke, der var forud for ulykkesstedet, og dermed de begrænsede oversigtsforhold.
foreholdt bilag 3 til vidnets erklæring har han forklaret, at as bil er indgået i beregningen
med køreklar vægt inklusiv fører og driftsmidler, hvilken oplysning fremgår af bilens
typegodkendelse, mens tiltaltes bil er indgået med dens egenvægt med tillæg af 125 kg, der
omfatter fører og driftsmidler, hvilke oplysninger fremgår af motorregistret. den efter
kollisionen skete hastighedsnedsættelse vil være mindre i en græsrabat end på asfalt på grund
af forskel i friktionen mellem dæk og underlag.
vidnet har beregnet tiltaltes hastighed i uheldsøjeblikket til 130 km/t +/- 13 km/t.
beregningen er foretaget på baggrund af ulykkessted og den endelige placering af de
involverede biler, herunder er det indgået, at begge biler har været under rotation.
beregningen er den mest konservative, der kan foretages, herunder er blandt andet skaderne
                                               - 5 -
på bilerne ikke indgået i beregningen. var disse skader indgået, ville tiltaltes hastighed være
beregnet til at have været højere.
ud fra aftryksmærkerne på ulykkesstedet er as bil blevet skubbet 22 meter på vejen for
derefter at fortsætte yderligere 11,5 meter i rabatten. de i uheldet involverede biler har ramt
hinanden næsten vinkelret, hvorpå as bil er fortsat i alt 33,5 meter, mens tiltaltes bil er fortsat
ca. 75 meter. det er alene energimængden fra tiltaltes bil, der har forårsaget dette.
energimængden ved kørsel med en hastighed af 130 km/t er tre gange så stor som ved kørsel
med 80 km/t. såvel tiltaltes som forurettedes bil har ud fra mærkerne på vejen været under
rotation efter uheldets indtræden. as bil har roteret i hvert fald 360 grader, mens tiltaltes bil
har roteret minimum 90 grader. i vidnets beregning er ikke indgået en måling af vejens
og/eller grøftens hældning. om as hastighed har været 5 km/t eller 10 km/t, er uden
betydning for den skete beregning af tiltaltes hastighed.
foreholdt bilag 1, foto 2, til vidnets erklæring har han forklaret, at sammenstødspunktet er det
sted, hvor kollisionen skete. de ved sammenstødspunktet tilstedeværende ”hugmærker”
hidrører fra as bils højre for- og bagdæk. da as bil 33,5 meter længere kolliderede med
vejtræer, skete det med lav hastighed.
vidnet kender virksomheden dancrash, der udarbejder rekonstruktioner af færdselsuheld.
per bo hansen er sagkyndig i nævnte virksomhed.
foreholdt side 1 i per bo hansens udtalelse, hvorefter ”politibilinspektør føns har trods
manglende sporafsætning vurderet en afbremsning på 6 m/s2 som realistisk. (5 m/s2 +/- 1
m/s2). anvendelse af en så høj friktionsudnyttelse uden samtidig sporafsætning er urealistisk”
og ”de oplyste slutplaceringer kan realistisk opnås hvis vw kører 85 km/t og opel 5 km/t”,
har vidnet forklaret, at han er helt uenig, herunder var der helt tydelige sporafsætninger på
ulykkesstedet.
foreholdt side 2 i per bo hansens udtalelse har vidnet forklaret, at der med hensyn til tiltaltes
bil – i modsætning til bilen i crash-testen – var 100 procents overlap og dermed en større
overflade til at tage fra. endvidere er den opel corsa, der har indgået i crash-testen, en
                                                   - 6 -
væsentligt ældre bil end as bil, og dette gør, at de indtrufne skader ikke kan sammenlignes. i
dag konstrueres biler således, at indtryk ledes væk fra kabinen.
foreholdt side 3 i per bo hansens udtalelse har vidnet forklaret, at han ikke har undersøgt
gearvælgerne i de involverede biler, og der er heller ikke foretaget en måling af mulig
friktionsudnyttelse, da bilerne involveret i uheldet ikke længere var funktionsdygtige. så vidt
vidnet husker, er der yderligere fotos af as bils spor i grøften.
foreholdt den af vidnet udarbejdede computersimulation har han forklaret, at den sorte bil,
der skal illustrere tiltaltes bil, først gik i rotation ved en hastighed på 130 km/t, og først med
en hastighed på 143 km/t landede den i nærheden af det sted, tiltaltes bil faktisk stoppede. de
oplysninger, vidnet lagde ind i systemet til brug for computersimulationen, er, udover de
involverede bilers mærke og model, angivelse af stedet for sammenstødet og stedet for, hvor
bilerne endte, oplysning om, at vejen var tør, og at der var tale om en direkte kollision.
simulationen viser virkningerne af, at tiltalte kørte med henholdsvis 80, 100, 130 og 143
km/t, mens modparten kørte 10 km/t.
personlige forhold
tiltalte har om sine personlige forhold forklaret, at han her i landet har en grandfætter og
grandkusine, der bor i henholdsvis svendborg og gislev. han ser dem begge jævnligt. han er
fortsat under uddannelse til murer. han arbejder fuld tid i x aps med murer- og
arbejdsmandsopgaver. han arbejder herudover med rengøring ca. 5 timer om dagen. han er
syrer af kurdisk oprindelse. under sin militærtjeneste i syrien kørte han lastbil, og senere
kørte han minibus i libanon. c og b er som forældre for ham, og de har hjulpet ham meget.
landsrettens begrundelse og resultat
også efter bevisførelsen for landsretten findes tiltalte af de grunde, der er anført i dommen,
skyldig i forhold 1 og 2 i overensstemmelse med byrettens bevisresultat. landsretten
bemærker herved, at der efter oplysningerne om tiltaltes kørsel ikke er tilstrækkeligt grundlag
for at anse tiltalte kørsel for særlig hensynsløs, og der er derfor ikke grundlag for at henføre
forholdet under straffelovens § 241, 2. pkt.
                                                  - 7 -
straffen, der fastsættes efter straffelovens § 241, 1. pkt., og færdselslovens § 118, stk. 1, jf. §
4, stk. 1, § 41, stk. 1, og stk. 2, nr. 3 og 5, og § 42, stk. 1, nr. 2, nedsættes til fængsel i 30
dage.
det tiltrædes af de grunde, byretten har anført, at tiltalte er frakendt førerretten betinget.
betingelserne for udvisning af tiltalte i medfør af udlændingelovens § 24, nr. 2, er opfyldt.
4 voterende udtaler herefter:
da udvisning efter oplysningerne om tiltaltes personlige forhold ikke er i strid med artikel 8 i
den europæiske menneskerettighedskonvention eller med danmarks internationale
forpligtelser i øvrigt, jf. udlændingelovens § 26, stk. 2, stemmer vi for, at tiltalte skal udvises.
2 voterende udtaler:
efter artikel 8, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention har enhver ret til
respekt for sit privatliv og familieliv, og ingen offentlig myndighed må gøre indgreb heri,
medmindre det sker i overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et demokratisk
samfund af hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryghed eller landets
økonomiske velfærd, for at forebygge uro eller forbrydelse, for at beskytte sundheden eller
sædeligheden eller for at beskytte andres rettigheder og friheder, jf. artikel 8, stk. 2.
efter en afvejning af hensynet til tiltaltes privatliv over for karakteren af den kriminalitet,
tiltalte nu er fundet skyldig i, og som har medført en fængselsstraf på 30 dage, finder vi, at
udvisning ikke er nødvendig af hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryghed eller
landets økonomiske velfærd, for at forebygge uro eller forbrydelse, for at beskytte sundheden
eller sædeligheden eller for at beskytte andres rettigheder og friheder, jf. artikel 8, stk. 2. vi
stemmer derfor for at frifinde tiltalte for påstanden om udvisning, således at tiltalte alene
udvises betinget, jf. udlændingelovens § 24 b, stk. 1.
der afsiges dom efter stemmeflertallet, således at tiltalte udvises.
samtlige voterende tiltræder byrettens bestemmelse om, at indrejseforbuddet fastsættes til 4
år, jf. udlændingelovens § 32, stk. 1, nr. 1.
                                             - 8 -
efter de juridiske dommeres bestemmelse henskydes det af m og f nedlagte erstatningskrav
til behandling ved erstatningsnævnet eller eventuelt civilt søgsmål.
thi kendes for ret:
byrettens dom i sagen mod t ændres, således at t straffes med fængsel i 30 dage.
i øvrigt stadfæstes dommen.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten.


text:
                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 14. november 2013
sag 185/2010
(1. afdeling)
hk danmark som mandatar for a
(advokat peter breum)
mod
irma a/s
(advokat yvonne frederiksen)
og
beskæftigelsesministeriet
(kammeradvokaten ved advokat niels banke)
biintervenient til støtte for appellanten: landsorganisationen i danmark
(advokat peter breum)
biintervenient til støtte for de indstævnte: dansk arbejdsgiverforening
(advokat helge werner)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 19. afdeling den 30. juni 2010.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: børge dahl, poul søgaard, jytte scharling,
marianne højgaard pedersen, henrik waaben, lars hjortnæs og oliver talevski.
påstande
appellanten, hk danmark som mandatar for a, har gentaget påstanden om, at de indstævnte,
irma a/s og beskæftigelsesministeriet, skal betale 102.847 kr. med procesrente fra sagens
anlæg.
                                               - 2 -
irma a/s har påstået stadfæstelse, subsidiært frifindelse mod betaling af et mindre beløb.
beskæftigelsesministeriet har påstået stadfæstelse.
anbringender
hk danmark som mandatar for a har anført, at forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5, må
anses for at forfølge samme formål som de kollektive overenskomster. overenskomster, der
omfatter unge under 18 år, er indgået ud fra en samlet afvejning af parternes modstående inte-
resser, og for arbejdsgiverne er et bærende hensyn ønsket om omkostningsbegrænsning. for-
skelsbehandlingsloven og de kollektive overenskomster forfølger således ikke kun et legitimt
formål i beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1’s forstand.
hk har endvidere anført, at der ikke er ført noget konkret bevis eller fremført nogen overbe-
visende argumentation for, at direkte diskrimination med hensyn til aflønning af unge under
18 år og afskedigelse af dem, når de fylder 18 år, er et hensigtsmæssigt og nødvendigt middel
til at fremme deres integration på arbejdsmarkedet. der er alene fremsat nogle generelle be-
mærkninger om gennemsnitlige karakteristika ved unge som arbejdskraft. eventuelle be-
grænsninger for de 15-17-årige vil i lønmæssig henseende kunne løses ved at give forskellig
løn afhængig af arbejdets art, lønmodtagerens modenhed og ansvarlighed. unge, der fylder 18
år, har samme behov for at blive integreret på arbejdsmarkedet, måske endda et større behov
end f.eks. 15-årige. det er inkonsekvent, at adgangen til lavere aflønning og mulighed for
afskedigelse er begrænset til det overenskomstdækkede område. behovet for integration må
anses for at være det samme, uanset om medarbejderen er på en overenskomstdækket virk-
somhed eller ej.
irma a/s og beskæftigelsesministeriet har anført, at forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5,
der hjemler adgang til ved kollektiv overenskomst at indføre særlige regler om aflønning af
unge under 18 år og mulighed for at afskedige dem, når de fylder 18 år, har til formål at støtte
integrationen af unge under 18 år på arbejdsmarkedet. herved forfølges et legitimt formål i
beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1’s forstand.
irma og beskæftigelsesministeriet har endvidere anført, at den lavere aflønning af unge under
18 år og muligheden for afskedigelse, når de fylder 18 år, er hensigtsmæssige og nødvendige
                                              - 3 -
midler til at opfylde det omtalte formål. medlemsstaterne råder over en vid skønsmargin ved
valget af, hvilke foranstaltninger der kan opfylde formålet. den lavere aflønning af unge un-
der 18 år i forhold til voksne tager hensyn til de ulemper og begrænsninger, der følger af de
unges manglende modenhed og fleksibilitet samt af arbejdsgiverens særlige forpligtelser over
for de unge efter arbejdsmiljølovgivningen. muligheden for at afskedige de unge, når de fyl-
der 18 år, er nødvendig, idet den lavere aflønning ikke kan stå alene for at opnå formålet om
integration af unge under 18 år på arbejdsmarkedet. at adgangen til lavere aflønning af unge
under 18 år og muligheden for at afskedige dem er begrænset til det overenskomstdækkede
område, understøtter ordningens proportionalitet, idet muligheden for forskelsbehandling kun
omfatter de tilfælde, hvor arbejdsmarkedets parter har fundet det hensigtsmæssigt og nødven-
digt at indgå aftale herom. herved respekteres den frie forhandlingsret på arbejdsmarkedet.
parterne har i øvrigt gentaget deres anbringender.
eu-domstolens praksis
højesteret afslog ved kendelse af 16. marts 2012 (ufr 2012 s. 2033) en anmodning fra hk
danmark som mandatar for a om forelæggelse af spørgsmål for eu-domstolen vedrørende
fortolkning navnlig af beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1 (rådets direktiv 2000/78/ef
af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til
beskæftigelse og erhverv). hk ønskede eu-domstolens besvarelse af, om direktivet er til
hinder for kollektive overenskomster med særlige regler om aflønning og afskedigelse af unge
under 18 år, og om direktivet er til hinder for en regel om, at overenskomstdækkede medar-
bejdere kan stilles anderledes end ikke-overenskomstdækkede medarbejdere med hensyn til
ansættelse, lønvilkår og afskedigelse på grund af deres alder.
som anført i kendelsen har eu-domstolen ved flere lejligheder fortolket artikel 6, stk. 1. det
fremgår bl.a. af eu-domstolens praksis, at medlemsstaterne og i givet fald arbejdsmarkedets
parter på nationalt plan råder over en vid skønsmargin ved valget af, ikke blot hvilket bestemt
formål blandt andre man ønsker at forfølge på området for socialpolitik og beskæftigelse, men
også ved valget af, hvilke foranstaltninger der kan opfylde det, jf. dom af 16. oktober 2007 i
sag c-411/05 palacios de la villa, præmis 68. der henvises tillige bl.a. til dom af 22. novem-
ber 2005 i sag c-144/04 mangold, præmis 63, dom af 5. marts 2009 i sag c-388/07 age con-
cern, præmis 51, og dom af 12. oktober 2010 i sag c-45/09 rosenbladt, præmis 41. af sidst-
                                                 - 4 -
nævnte dom fremgår af præmis 67, at retten til kollektive forhandlinger er anerkendt som en
grundlæggende rettighed, og at den omstændighed, at det overlades arbejdsmarkedets parter
at definere en balance mellem deres respektive interesser, giver en ikke ubetydelig grad af
fleksibilitet, idet hver af parterne i givet fald kan opsige overenskomsten, jf. tillige dom af 8.
september 2011 i de forenede sager c-297/10 og c-298/10 mai m.fl., præmis 65-66, og dom
af 6. december 2012 i sag c-152/11 odar, præmis 54.
det er et legitimt formål at ville fremme unges erhvervsmæssige integration gennem særlige
vilkår for deres adgang til beskæftigelse, jf. herved f.eks. dom af 18. juni 2009 i sag c-88/08
hütter, præmis 42, og dom af 5. juli 2012 i sag c-141/11 hörnfeldt, præmis 29. de formål,
der anses som ”legitime”, jf. artikel 6, stk. 1, er socialpolitiske formål af almen interesse, og
de adskiller sig herved ”fra rent individuelle begrundelser, der er særegne for arbejdsgivere,
såsom omkostningsbegrænsning eller forbedring af konkurrenceevnen, uden at det dog kan
udelukkes, at en national regel, hvorved det nævnte legitime formål forfølges, kan indrømme
arbejdsgivere en vis fleksibilitet”, jf. age concern-dommen, præmis 46. tilsvarende er anført
i dom af 21. juli 2011 i de forenede sager c-159/10 og c-160/10 fuchs og köhler, præmis 52.
det er medlemsstaten, som skal bevise, at formålet er lovligt, og der stilles høje krav til dette
bevis, jf. age concern-dommen, præmis 65, og fuchs og köhler-dommen, præmis 78.
de foranstaltninger, der vedtages, må ikke have den virkning, at gennemførelsen af princippet
om forbud mod forskelsbehandling gøres illusorisk, jf. præmis 51 i age concern-dommen.
som det videre fremgår af denne præmis, er generelle udsagn om en bestemt foranstaltnings
egnethed til at indgå i beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitik hver-
ken tilstrækkelige til at godtgøre, at denne foranstaltning kan berettige, at det nævnte princip
fraviges, eller til at støtte den konklusion, at der er rimelig grund til at antage, at de valgte
midler er egnede til at opfylde formålet.
en foranstaltning skal forfølge det legitime mål på en sammenhængende og systematisk
måde, jf. bl.a. dom af 18. november 2010 i de forenede sager c-250/09 og c-268/09 georgi-
ev, præmis 55. ved bedømmelsen af, om foranstaltningen er hensigtsmæssig, lægges der efter
praksis bl.a. vægt på, at foranstaltningen ikke synes urimelig, og at den synes egnet til at op-
fylde formålet, jf. f.eks. dom af 26. september 2013 i sag c-546/11 dansk jurist- og økonom-
forbund som mandatar for erik toftgaard, præmis 55-56, og dom af 26. september 2013 i sag
                                               - 5 -
c-476/11 hk danmark som mandatar for glennie kristensen, præmis 65-66. ved bedømmel-
sen af, om en foranstaltning er nødvendig til at opfylde det legitime formål, lægges der efter
praksis bl.a. vægt på, om det er muligt at opfylde det legitime formål ved mindre indgribende,
men lige så hensigtsmæssige, foranstaltninger, jf. f.eks. erik toftgaard-dommen, præmis 69.
eu-domstolen har i hütter-dommen berørt spørgsmålet om, hvorvidt en ordning med afløn-
ning af unge under 18 år med en lavere løn end voksne er forenelig med beskæftigelsesdirek-
tivet. sagen angik østrigsk lovgivning, hvorefter der – med hensyn til rettigheder, der afhæn-
ger af arbejdsforholdets varighed og erhvervserfaringen – ikke kunne tages hensyn til beskæf-
tigelsesperioder, som var tilbagelagt inden det fyldte 18. år. i præmis 49 udtalte eu-domsto-
len bl.a.:
       ”en regel som den i hovedsagen omhandlede adskiller sig fra foranstaltninger af den ka-
       rakter, som den danske regering har omtalt, og som har til formål at fremme den er-
       hvervsmæssige integration af unge under 18 år derved, at de fastsætter en lavere mind-
       steløn for dem end den, som gælder for ældre arbejdstagere. da en regel som den i ho-
       vedsagen omhandlede ikke tager hensyn til personernes alder på ansættelsestidspunktet,
       er den derfor ikke egnet til at fremme integrationen på arbejdsmarkedet af en kategori af
       arbejdstagere, som er defineret ved deres unge alder.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens baggrund og hovedspørgsmål
a blev ansat som servicemedarbejder i irma a/s, da han var 16 år. han blev afskediget, fordi
han fyldte 18 år. under ansættelsen blev han aflønnet med en lavere løn end voksne ansatte.
både aflønningen og afskedigelsen skete i overensstemmelse med overenskomsten mellem
irma a/s og hk handel, der var gældende for ansættelsen.
aflønningen og afskedigelsen af a udgør ulige behandling på grund af alder som nævnt i for-
skelsbehandlingslovens § 1, stk. 2, sammenholdt med § 2, stk. 1.
parterne er enige om, at den nævnte ulige behandling har hjemmel i forskelsbehandlingslo-
ven, jf. herved denne lovs § 5 a, stk. 5, hvorefter forbuddet mod forskelsbehandling på grund
af alder med hensyn til ansættelse, lønvilkår og afskedigelse ikke finder anvendelse for løn-
                                                   - 6 -
modtagere under 18 år, hvis ansættelsen er omfattet af en kollektiv overenskomst, der inde-
holder særlige regler om aflønning af unge under 18 år.
forskelsbehandlingslovens regler om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder og
undtagelserne til dette forbud har til formål at gennemføre beskæftigelsesdirektivet (rådets
direktiv 2000/78/ef af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehand-
ling med hensyn til beskæftigelse og erhverv). direktivet fastsætter i artikel 6, stk. 1, under
hvilke betingelser medlemsstaterne kan bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke
udgør ulovlig forskelsbehandling.
hovedspørgsmålet i sagen er på den baggrund, om den adgang til ulige behandling af unge
under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse, der følger af forskelsbehandlingslovens
§ 5 a, stk. 5, går videre end, hvad beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, giver hjemmel til.
forholdet til beskæftigelsesdirektivet
efter beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, er det en betingelse for at indføre regler om
ulige behandling på grund af alder, at den ulige behandling ”er objektivt og rimeligt begrun-
det i et legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret”. de legitime formål kan bl.a.
være af beskæftigelsespolitisk, arbejdsmarkedspolitisk eller erhvervsuddannelsespolitisk ka-
rakter. i artikel 6, stk. 1, litra a, er det udtrykkeligt angivet, at berettiget ulige behandling kan
bestå i særlige vilkår for unge med henblik på at fremme deres erhvervsmæssige integration.
i overensstemmelse med det, der i forarbejderne til § 5 a, stk. 5, er anført om bestemmelsen,
lægger højesteret til grund, at dens formål er at fremme den erhvervsmæssige integration af
unge ved at lette deres mulighed for at opnå beskæftigelse i perioden, indtil de fylder 18 år, på
områder, hvor arbejdsmarkedets parter kan blive enige om behovet herfor ved at indgå en
kollektiv overenskomst med særlige vilkår for aflønning af de unge. den overenskomstmæs-
sigt fastlagte ordning mellem hk og irma med lavere løn til de unge under 18 år og adgang til
at afskedige dem, når de fylder 18 år, alene med henvisning hertil, er i overensstemmelse med
mangeårig overenskomstpraksis på butiksområdet. denne praksis og overenskomsten mellem
hk og irma må anses for begrundet i parternes fælles interesse i at fremme integrationen af
unge under 18 år på arbejdsmarkedet. den omstændighed, at irma muligvis sparer omkost-
ninger ved at ansætte en ung under 18 år i stedet for en voksen, kan ikke føre til en anden
                                               - 7 -
vurdering, idet dette ikke kan anses for at være formålet med ordningen, men er en følge
heraf.
på denne baggrund tiltræder højesteret, at ulige behandling af unge under 18 år med hensyn
til aflønning og afskedigelse i overensstemmelse med forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5,
og overenskomsten mellem irma og hk må anses for at være objektivt og rimeligt begrundet
i et legitimt formål, jf. herved beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, litra a.
efter beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1, er det endvidere en betingelse for at indføre
regler om ulige behandling på grund af alder, at midlerne til at opfylde det legitime formål er
”hensigtsmæssige og nødvendige”.
for så vidt angår kravet om hensigtsmæssighed finder højesteret, at lavere aflønning af unge
under 18 år end voksne og muligheden for at afskedige dem, når de fylder 18 år, må anses for
egnet til at fremme deres erhvervsmæssige integration. det må således som anført af lands-
retten lægges til grund, at arbejdsgivere ved ansættelse af nye medarbejdere vil foretrække
voksne personer, hvis unge under 18 år skal have samme løn som voksne, bl.a. fordi der i
lovgivningen, herunder i arbejdsmiljøloven, er begrænsninger i arbejdsgivernes adgang til at
anvende unge under 18 år. muligheden for afskedigelse, når den unge fylder 18 år, alene med
henvisning hertil, skal ses på baggrund af, at alternativet – fortsat ansættelse til voksenløn
eller afskedigelse med respekt af overenskomstens regler om beskyttelse mod afskedigelse af
voksne – ville gøre ordningen væsentlig mindre egnet til at fremme den erhvervsmæssige in-
tegration af unge under 18 år. afskedigelsesadgangen giver plads til nye unge, således at for-
målet løbende kan blive opfyldt. uden denne mulighed for afskedigelse ville arbejdsgivere
være mindre tilbøjelige til at ansætte medarbejdere under 18 år. at ordningen med lavere løn
til unge under 18 år og muligheden for at afskedige dem, når de fylder 18 år, bidrager til at
fremme deres erhvervsmæssige integration, støttes af distriktschef flemming christensens
forklaring, hvorefter ca. 1/3 af eleverne i irma tidligere har været ansat som servicemedarbej-
dere, ligesom flere servicemedarbejdere fortsætter, efter at de er fyldt 18 år, blot med andre
arbejdsopgaver.
                                              - 8 -
højesteret tiltræder herefter, at ulige behandling af unge under 18 år og muligheden for at
afskedige dem, når de fylder 18 år, er hensigtsmæssige midler til at nå målet om at fremme
deres erhvervsmæssige integration.
spørgsmålet er herefter, om midlerne går videre end nødvendigt. ved bedømmelsen heraf må
der lægges vægt på, at det efter forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5, kun er muligt at fra-
vige forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder med hensyn til ansættelse, aflønning
og afskedigelse af unge under 18 år, men ikke i forhold til andre arbejdsvilkår. det må endvi-
dere tages i betragtning, at bestemmelsen ikke giver arbejdsgiverne en generel adgang til at
behandle unge under 18 år ulige med hensyn til aflønning og afskedigelse, men kun i det om-
fang ansættelsen er omfattet af en kollektiv overenskomst, der indeholder særlige regler om
aflønning af unge under 18 år. herved er det overladt til arbejdsmarkedets parter under ud-
øvelsen af deres grundlæggende ret til at føre kollektive forhandlinger at finde en balance
mellem deres respektive interesser under hensyntagen til den overordnede situation på det be-
rørte arbejdsmarked og til de særlige kendetegn ved de pågældende stillinger. det forhold, at
ulige behandling af unge under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse ikke må finde
sted uden for et overenskomstdækket område, er således ikke udtryk for, at formålet med at
fremme integrationen af de unge under 18 år på arbejdsmarkedet forfølges på en inkonsekvent
eller usammenhængende måde, men er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet
med til at sikre, at ulige behandling på grund af alder kun sker i de tilfælde, hvor arbejdsmar-
kedets parter finder det nødvendigt.
der er ikke grundlag for at fastslå, at bestemmelserne om lavere aflønning af unge under 18 år
i overenskomsten mellem irma og hk går videre end nødvendigt for at opnå formålet om at
fremme den erhvervsmæssige integration af unge under 18 år. muligheden for at afskedige de
unge, når de fylder 18 år, må endvidere efter det, som er anført foran i relation til spørgsmålet
om hensigtsmæssighed, anses for at være et afgørende led i ordningen med lavere aflønning
med henblik på at fremme integrationen af de unge under 18 år på arbejdsmarkedet.
på den anførte baggrund tiltræder højesteret, at lavere aflønning af unge under 18 år end
voksne og muligheden for at afskedige dem, når de fylder 18 år, må anses for nødvendige
midler til at nå det omtalte formål om at fremme den erhvervsmæssige integration.
                                               - 9 -
den adgang til ulige behandling af unge under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse,
der følger af forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5, går således ikke videre end, hvad der er
hjemmel til i beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1.
konklusion og sagsomkostninger
højesteret stadfæster herefter dommen.
ved fastsættelsen af sagsomkostninger for højesteret til dækning af udgifter til advokatbi-
stand er der taget hensyn til sagens principielle karakter og arbejdets omfang, herunder at der
har været spørgsmål om præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen. omkostningsbeløbet til
irma er uden moms, mens beløbet til beskæftigelsesministeriet er med moms.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal hk danmark som mandatar for a betale 75.000 kr. til
irma a/s og 93.750 kr. til beskæftigelsesministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                         afsagt torsdag den 22. august 2013
sag 193/2012
(1. afdeling)
a
(advokat erik høimark, beskikket)
mod
brabrand boligforening
(advokat jacob møller)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i århus den 30. marts 2011 og af vestre landsrets
3. afdeling den 21. marts 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, jens peter christensen, henrik waa-
ben, lars hjortnæs og oliver talevski.
påstande
appellanten, a, har nedlagt påstand om, at indstævnte, brabrand boligforening, skal anerken-
de, at ophævelsen af hendes lejemål beliggende gudrunsvej ---, 8220 brabrand, var uberet-
tiget.
brabrand boligforening har påstået stadfæstelse, således at a skal anerkende, at ophævelsen
af lejemålet var berettiget.
når parternes påstande for højesteret er formuleret som anerkendelsespåstande, skyldes det,
at a den 2. maj 2012 fraflyttede sit lejemål på gudrunsvej.
                                                 - 2 -
supplerende sagsfremstilling
af en udrykningsrapport af 12. oktober 2008 fra århus brandvæsen fremgår, at børnehaven
viben nedbrændte.
det fremgår af et ejendomskort og en tingbogsattest, at børnehaven viben, der ligger på
dorthesvej 41 i brabrand, og a’s lejemål på gudrunsvej --- hører til hver sin ejendom med
eget matrikelnummer, men at de to ejendomme sammen med en tredje ejendom er noteret
som en samlet fast ejendom tilhørende brabrand boligforening afdeling iv.
højesterets begrundelse og resultat
problemstilling
ved brev af 8. marts 2010 ophævede brabrand boligforening a’s lejemål i medfør af § 90,
stk. 1, nr. 12, i lov om leje af almene boliger (almenlejeloven) med henvisning til den krimi-
nalitet, som hendes søn, b, havde begået, herunder ildspåsættelse i børnehaven viben. sagen
angår, om denne ophævelse var berettiget.
reglerne i almenlejeloven
efter almenlejelovens § 80, stk. 1, skal udlejeren sørge for, at der hersker god orden i ejen-
dommen, og om fornødent ophæve lejeforholdet i de tilfælde, der er nævnt i lovens § 90, stk.
1, nr. 7-9 og 12. efter lovens § 80, stk. 2, skal lejeren overholde de almindelige ordensregler,
der gælder for ejendommen, og skal efterkomme andre rimelige påbud, der skal sikre god
husorden og forsvarlig brug af det lejede. lejeren skal sørge for, at de pligter, der påhviler
lejeren efter § 80, stk. 2, også iagttages af lejerens husstand eller andre, som lejeren har givet
adgang til det lejede, jf. § 80, stk. 3.
efter almenlejelovens § 81, stk. 1, kan en lejer pålægges retsfølger efter lovens § 82, når leje-
ren i en række nærmere opregnede tilfælde udøver adfærd, som er til gene for ejendommen,
udlejer, dennes ansatte, lejere i ejendommen eller andre, der lovligt færdes i ejendommen,
herunder hvis lejeren ødelægger ejendommen eller løsøre på ejendommen. lejeren kan på-
lægges retsfølger efter § 82, uanset om adfærden udøves af lejeren selv, lejerens husstand el-
                                                 - 3 -
ler andre, som lejeren har givet adgang til det lejede, jf. § 81, stk. 3. de retsfølger, som kan
pålægges efter § 82, er at gøre lejeforholdet betinget eller at meddele lejer en advarsel. disse
retsfølger kan kun pålægges, hvis tilsidesættelse af god skik og orden sker trods udlejerens
påmindelse, jf. § 82, stk. 2.
i visse tilfælde, der er opregnet i almenlejelovens § 85, kan udlejer opsige lejemålet, og efter
§ 90 kan udlejeren i nærmere angivne tilfælde ophæve lejemålet. efter § 90, stk. 1, nr. 12,
kan udlejeren hæve lejeaftalen, når ”lejeren i øvrigt misligholder sine forpligtelser på en sådan
måde, at lejerens fjernelse er påkrævet”. bestemmelsen må i overensstemmelse med princip-
pet i lovens § 81, stk. 3, forstås således, at ophævelse efter omstændighederne – med respekt
af et proportionalitetsprincip – kan ske, selv om adfærden ikke er udvist af lejeren selv, men
af lejerens husstand eller andre, som lejeren har givet adgang til det lejede. dette er også an-
taget i retspraksis.
bedømmelsen af, om ”lejerens fjernelse er påkrævet” som nævnt i almenlejelovens § 90, stk.
1, nr. 12, må foretages på grundlag af misligholdelsens karakter og under hensyn til lejerens
forhold i øvrigt på ophævelsestidspunktet, således at det vurderes, om ophævelsen står i et
rimeligt forhold til misligholdelsen.
den konkrete sag
b blev ved vestre landsrets ankedom af 8. februar 2010 idømt fængsel i 3 år og 6 måneder
for bl.a. forsætlig ildspåsættelse i børnehaven viben den 12. oktober 2008. ved ildspåsættel-
sen nedbrændte børnehaven med betydelig materiel skade til følge.
af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at b på tidspunktet for ildspåsættel-
sen hørte til a’s husstand. børnehaven viben hører til brabrand boligforenings ejendom og
ligger i boligområdet. ildspåsættelsen i børnehaven kan derfor danne grundlag for ophævelse
af a’s lejemål, jf. almenlejelovens § 90, stk. 1, nr. 12, sammenholdt med lovens § 81, stk. 1
og 3.
højesteret finder, at forsætlig ildspåsættelse af den foreliggende karakter er en misligholdelse
af en sådan grovhed, at en udlejer som udgangspunkt har ret til at ophæve lejemålet i medfør
                                               - 4 -
af almenlejelovens § 90, stk. 1, nr. 12, selv om ildspåsættelsen ikke er foretaget af lejeren
selv, men af et medlem af lejers husstand.
spørgsmålet er herefter, om der er noget i a’s forhold, herunder i det efterfølgende forløb
indtil ophævelsen, som indebærer, at dette udgangspunkt skal fraviges.
ved bedømmelsen heraf må det på den ene side tages i betragtning, at b på ophævelsestids-
punktet var registreret som fraflyttet lejemålet, at a havde boet i lejemålet i mange år og ikke
tidligere havde været pålagt nogen retsfølger efter loven, at hun havde to hjemmeboende min-
dreårige børn, og at ophævelsen først skete ca. halvandet år efter ildspåsættelsen.
det må på den anden side tages i betragtning, at formålet med ophævelsen var at mindske b’s
tilknytning til boligområdet og dermed risikoen for gentagelse af kriminalitet til gene for ud-
lejer og lejere mv. denne risiko var reel, idet b ved dommen tillige blev fundet skyldig i an-
dre strafbare forhold, herunder et røveri begået den 4. november 2008 ved globus 1, der lig-
ger tæt på boligområdet. b blev frihedsberøvet efter det nævnte røveri, og der foreligger ikke
nærmere oplysninger om, hvor han skulle bo efter afsoning af sin straf.
under disse omstændigheder finder højesteret, at der ikke i det oplyste om a’s forhold er
grundlag for at fravige det ovennævnte udgangspunkt, hvorefter brabrand boligforening var
berettiget til at ophæve lejemålet på grund af ildspåsættelsen. højesteret har navnlig lagt vægt
på, at det ikke kan lægges til grund, at b’s tilknytning til ejendommen på ophævelsestids-
punktet var blevet tilstrækkeligt begrænset.
af de grunde, landsretten har anført, tiltrædes det, at brabrand boligforening ikke har afskåret
sig fra at ophæve lejemålet ved at afvente landsrettens endelige dom i straffesagen mod b.
det tiltrædes endvidere, at der ikke er grundlag for at fastslå, at ophævelsen af lejemålet ud-
gør en krænkelse af artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom som nedenfor bestemt.
                                               - 5 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes, således at a skal anerkende, at ophævelsen af hendes lejemål,
beliggende gudrunsvej ---, 8220 brabrand, var berettiget.
i sagsomkostninger for højesteret skal a, subsidiært statskassen, betale 40.000 kr. til bra-
brand boligforening.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.