text:
                             højesterets dom
                           afsagt mandag den 16. juni 2014
sag 101/2012
(2. afdeling)
tommy lund,
anna fuhlendorf og
palle kløve pedersen
(advokat jørgen chr. dan-weibel for alle)
mod
randers kommune
(advokat per hansen)
og
sag 102/2012
tommy lund,
anna fuhlendorf og
palle kløve pedersen
(advokat jørgen chr. dan-weibel for alle)
mod
energiklagenævnet
(kammeradvokaten ved advokat britta moll bown)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 10. afdeling den 9. marts 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, marianne højgaard pedersen,
michael rekling, oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
                                               - 2 -
påstande
appellanterne, tommy lund, anna fuhlendorf og palle kløve pedersen, har over for ind-
stævnte randers kommune gentaget deres principale påstand. i et sammenfattende proces-
skrift af 20. maj 2014 er påstanden om tilbagebetaling dog ændret til en påstand om erstat-
ning.
randers kommune, der har protesteret mod den ændrede formulering af appellanternes på-
stand, har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning i forhold til tommy lund og anna
fuhlendorf.
tommy lund, anna fuhlendorf og palle kløve pedersen har over for indstævnte energikla-
genævnet gentaget deres påstand.
energiklagenævnet har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning i forhold til tommy lund
og anna fuhlendorf.
randers kommune har over for energiklagenævnet gentaget sin friholdelsespåstand. energi-
klagenævnet har heroverfor påstået stadfæstelse.
anbringender
appellanterne har for højesteret frafaldet anbringendet om, at forblivelsespligten udgør et
ekspropriativt indgreb uden hjemmel i varmeforsyningsloven.
i øvrigt har parterne gentaget deres anbringender.
appellanterne har supplerende anført, at både randers kommunes og energiklagenævnets
afgørelser er ugyldige, fordi disse myndigheder ikke har taget stilling til eller vejledt om
eventuel fritagelse for forblivelsespligten efter den dagældende § 15 i bekendtgørelse nr. 581
af 22. juni 2000 om tilslutning mv. til kollektive varmeforsyningsanlæg. opvarmningsanlæg-
gene på tommy lunds og anna fuhlendorfs ejendomme opfyldte kravene til fritagelse efter
§ 15, nr. 2.
                                                 - 3 -
randers kommune har over for anbringendet om tilslutningsbekendtgørelsens § 15 anført, at
appellanterne ved deres passivitet gennem godt 8 år har fortabt retten til at gøre indsigelse
mod forblivelsespligten under henvisning til § 15. i anden række har kommunen anført, at
bestemmelsen alene vedrører fritagelse for tilslutningspligt og ikke fritagelse for forblivelses-
pligt. i tredje række har kommunen anført, at appellanterne ikke har godtgjort, at deres ejen-
domme i 2003 var indrettet med opvarmningsanlæg omfattet af § 15, nr. 2, og at det i den for-
bindelse bevismæssigt må komme appellanterne til skade, at anbringendet herom først er
fremsat godt 8 år efter beslutningen om forblivelsespligt.
energiklagenævnet har anført, at tilslutningsbekendtgørelsens § 15 også gælder for forblivel-
sespligt. de har gjort de samme anbringender gældende som kommunen med hensyn til pas-
sivitet og manglende dokumentation for opvarmningsanlæggenes karakter. nævnet har endvi-
dere anført, at det ikke havde anledning til at undersøge spørgsmålet om fritagelse efter be-
kendtgørelsens § 15, da dette ikke var omfattet af appellanternes klage, samt at nævnet ikke
havde pligt at påse dette af egen drift.
supplerende sagsfremstilling
for højesteret er der fremlagt forskellige oplysninger om opvarmningsanlæg og varmefor-
brug på appellanternes ejendomme.
af vedtægterne for uggelhuse-langkastrup kraftvarmeværk amba fremgår yderligere føl-
gende:
       ”§ 3 andelshavere/varmeaftagere
       3.1      som andelshaver kan optages en fysisk eller juridisk person, såfremt denne er:
                1. ejer af særskilt matrikuleret ejendom.
                2. ejer af ejerlejlighed, når denne har selvstændig hovedmåler tilhørende selska-
                   bet.
                3. ejer af bygning på lejet grund.
                4. en ejerlejlighedsforening/andelsboligforening eller boligselskab, der som fæl-
                   les facilitet har den selvstændige direkte tilslutning til selskabets ledningsnet
                   med hovedmåler tilhørende selskabet.
       3.2      enhver, der opfylder de i 3.1 anførte betingelser, og hvis ejendom ligger
                indenfor forsyningsområdet, er berettiget til at blive optaget som andelshaver,
                såfremt den pågældende ejendom kan forsynes med fjernvarme.
       3.3     levering kan endvidere ske til varmeaftagere, hvorved forstås enhver der via en
               andelshaver forsynes med varme. dette kan f.eks. være det enkelte medlem af
                en andelsboligforening eller ejerlejlighedsforening, lejere i fjernvarmeforsynede
                                                 - 4 -
               ejendomme, forpagtere etc.
      3.4      levering til ikke andelshavere og eventuelle varmeaftagere sker på leveringsvil-
               kår, der svarer til de for andelshavere gældende.”
af energiklagenævnets afgørelse af 10. december 2004 vedrørende tommy lund fremgår
yderligere bl.a.:
      ”ved brev af 23. januar 2004 fremsendte sønderhald kommune advokat jørgen chri-
      stian dan-weibels brev til energiklagenævnet, idet kommunen betragtede brev som en
      klage over forblivelsespligten, som energiklagenævnet skulle behandle. kommunen
      oplyste i brevet, at bestyrelsen i uggelhuse-langkastrup varmeværk den 6. august 2003
      havde anmodet byrådet om at vedtage en forblivelsespligt til værket, idet varmeværkets
      fremtidige økonomi ville blive forringet væsentligt ved udmeldelser af varmeværket.
      byrådet havde behandlet sagen på et møde den 26. august 2003 og havde udsendt en
      høringsskrivelse den 27. august 2003 til interessenterne. efter en vurdering af de øko-
      nomiske konsekvensberegninger og de indkomne høringssvar havde byrådet den 10. de-
      cember 2003 vedtaget at pålægge de tilsluttede ejendomme forblivelsespligt til uggel-
      huse-langkastrup kraftvarmeværk.
      …
      supplerende oplysninger
      af uggelhuse-langkastrup kraftvarmeværks godkendte projekt fremgik det, at formålet
      med forblivelsespligten var at sikre en fortsat stabil varmepris. eftersom værkets gæld
      var blevet reduceret betydeligt pga. værkets afskrivninger og statslige tilskud fra bl.a.
      barmarkspuljen, havde varmeprisen nået et rimeligt niveau, men det var også blevet
      stadig billigere for andelshavere at melde sig ud af selskabet og derved påføre de reste-
      rende varmeaftagere en større økonomisk byrde. kraftvarmeværket ønskede derfor at
      fastholde forbrugerne, da hver eneste udmeldelse var undergravende for selskabets og
      forbrugernes økonomi. af de økonomiske beregninger, der var udført til brug for pro-
      jektet, fremgik det, at 5 udmeldelser ville få den faste udgift til at stige med 384 kr. år-
      ligt, og 10 udmeldelser ville få den til at stige med 791 kr.”
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet forklaring af skorstensfejermester henrik hjorth-jensen.
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål er, om energiklagenævnet ved sine afgørelser af 10. december 2004
med rette har stadfæstet randers kommunes beslutning af 10. december 2003 om forblivel-
sespligt.
varmeforsyningsloven indeholdt i 2004 ikke nogen frist for indbringelse af energiklagenæv-
nets afgørelser for domstolene. højesteret tiltræder, at appellanterne, tommy lund, anna
                                               - 5 -
fuhlendorf og palle kløve pedersen, ikke har udvist retsfortabende passivitet i forhold til
sagsanlægget i 2009 mod energiklagenævnet. højesteret har herved bl.a. lagt vægt på, at ap-
pellanterne ved sagsanlægget i 2007 mod kommunen tilkendegav, at de ikke accepterede for-
blivelsespligten.
appellanternes anbringende om fritagelse for forblivelsespligt efter den dagældende § 15 i
bekendtgørelse nr. 581 af 22. juni 2000 om tilslutning mv. til kollektive varmeforsyningsan-
læg er først fremsat den 23. marts 2012 i ankestævningen til højesteret, det vil sige mere end
8 år efter kommunens beslutning om forblivelsespligt og mere end 7 år efter energiklagenæv-
nets afgørelse om stadfæstelse. herefter, og idet det ikke længere er muligt at oplyse sagen
forsvarligt på dette punkt, finder højesteret, at appellanterne på grund af passivitet er afskåret
fra nu at få prøvet dette anbringende.
opsigelsesvarslet på 18 måneder fremgår både af vedtægterne og af de almindelige leverings-
betingelser og gælder således for appellanterne, hvad enten de er andelshavere eller ej. uanset
om appellanterne ved ensidige handlinger måtte have afbrudt forsyningen fra kraftvarmevær-
ket, før kommunen traf beslutning om forblivelsespligt, finder højesteret, at deres ejendomme
på dette tidspunkt var ”forsyne[t] fra et kollektivt varmeforsyningsanlæg”, jf. tilslutningsbe-
kendtgørelsens § 11.
spørgsmålet om ugyldighed på grund af begrundelsesmangler skal bedømmes i forhold til
energiklagenævnets afgørelser, og højesteret tiltræder, at disse opfylder kravene til begrun-
delse.
med disse bemærkninger og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, stadfæster hø-
jesteret landsrettens frifindelse af energiklagenævnet.
som følge heraf stadfæster højesteret også landsrettens frifindelse af randers kommune.
der er ved fastsættelsen af sagsomkostningerne taget hensyn til, at ankesagen oprindeligt om-
fattede fire appellanter, idet morten nielsen har hævet sin anke den 20. maj 2014.
                                               - 6 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal tommy lund, anna fuhlendorf og palle kløve peder-
sen solidarisk betale i alt 100.000 kr. til randers kommune og i alt 100.000 kr. til energikla-
genævnet. i forholdet mellem randers kommune og energiklagenævnet skal ingen af par-
terne betale sagsomkostninger til den anden part.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 19. marts 2010
sag 173/2009
(1. afdeling)
a
(advokat anders chr. jensen, beskikket)
mod
ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration
(kammeradvokaten ved advokat benedicte galbo)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 1. afdeling den 8. juni 2009.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: peter blok, asbjørn jensen, lene pagter
kristensen, jytte scharling, marianne højgaard pedersen, vibeke rønne og henrik waaben.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand.
indstævnte, ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a har ikke for højesteret gjort gældende, at udlændingelovens § 9, stk. 13, ulovligt er givet
tilbagevirkende kraft. hun har heller ikke gjort gældende, at integrationsministeriet i medfør
af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 har pligt til at give hende op-
holdstilladelse.
a har supplerende anført, at der ikke kan lægges vægt på, at hun har levet i kina, eftersom
alle indrejsende børn indtil indrejsen vil have levet i deres hjemland. integrationsministeriet
burde også have taget i betragtning, at hendes far og storebror har været i danmark i ca. 8 år,
er fast tilknyttet arbejdsmarkedet og har en stærk tilknytning til det danske samfund.
                                                 - 2 -
a har til støtte for, at der foreligger ganske særlige grunde, der kan begrunde opholdstilla-
delse, supplerende anført, at hun fortsat ikke har kontakt med sin mor, der hverken har evne
eller vilje til at tage sig af hende. hertil kommer, at kontakten med hendes storebror og halv-
søster kun er mulig, hvis hun bor i danmark.
ministeriet for flygtninge, indvandrere og integration har supplerende anført, at a i kina kan
bo enten hos sin mor eller – som hun hidtil har gjort – hos sine bedsteforældre. hun søgte
først familiesammenføring godt 4½ år efter, at hendes far var indrejst i danmark. på det tids-
punkt var hun ca. 14½ år gammel. hun har kun haft sparsom kontakt til sin far i tiden efter
hans udrejse. familielivet kan opretholdes ved gensidige besøg hos hinanden, eller ved at
hendes far vender tilbage til kina.
supplerende sagsfremstilling
der er for højesteret fremlagt en erklæring af 12. november 2009 fra københavns kommune,
børne- og ungdomsforvaltningen, vedrørende as skolegang mv. fra oktober 2008 til juni
2009.
højesterets begrundelse og resultat
højesteret tiltræder, at domstolsprøvelsen efter grundlovens § 63 af integrationsministeriets
afgørelse af 28. januar 2008 om afslag på tilladelse til familiesammenføring i medfør af ud-
lændingelovens § 9, stk.13, skal ske på grundlag af as forhold på tidspunktet for ministeriets
afgørelse, og at der ved prøvelsen derfor ikke kan lægges vægt på den yderligere tilknytning
til danmark, som hun senere måtte have opnået.
as mor er bosiddende i kina, og ansøgningen om familiesammenføring er indgivet mere end
2 år efter, at hendes far opfyldte betingelserne i § 9, stk. 1, nr. 2. det følger herefter af § 9,
stk. 13, 1. pkt., at opholdstilladelse kun kan gives, hvis a ”har eller har mulighed for at opnå
en sådan tilknytning til danmark, at der er grundlag for en vellykket integration her i landet.”
der skal dog efter bestemmelsens 2. pkt. ses bort fra denne betingelse, hvis ”ganske særlige
grunde, herunder hensynet til familiens enhed, taler derimod.”
                                               - 3 -
det fremgår af bestemmelsens forarbejder (folketingstidende 2003-04, tillæg a, side 6229-
30), at udlændingemyndighederne ved vurderingen af, om der er udsigt til en vellykket inte-
gration her i landet, skal inddrage samtlige foreliggende oplysninger i sagen, herunder bl.a.
længden og karakteren af barnets ophold i de respektive lande samt oplysninger om opvækst,
skolegang og sprogkundskaber. også oplysninger om, hvorvidt den herboende forælder er
velintegreret i og har en stærk tilknytning til det danske samfund, kan inddrages. som anført
af landsretten er vægtningen af de forskellige oplysninger, som indgår i afgørelsesgrundlaget,
ikke nærmere reguleret i loven eller dens forarbejder.
højesteret tiltræder, at afslag på opholdstilladelse efter udlændingelovens § 9, stk. 13, 1. pkt.,
ikke forudsætter, at det må lægges til grund, at årsagen til, at ansøgningen om opholdstilla-
delse først er indgivet efter udløbet af 2-årsfristen, er et ønske fra barnets forældre om, ”at
barnet får en opvækst i overensstemmelse med hjemlandets kultur og skikke og ikke i sin
barndom præges af danske normer og værdier.”
bedømt ud fra forarbejderne til § 9, stk. 13, finder højesteret, at de konkrete oplysninger, som
integrationsministeriet har inddraget i sin afgørelse, er saglige og tilstrækkelige.
afgørelsen af, om a har eller har mulighed for at opnå en sådan tilknytning til danmark, at
der er grundlag for en vellykket integration her i landet, beror på en skønsmæssig vurdering,
og højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte ministeriets skøn.
a var på ansøgningstidspunktet ca. 14 ½ år og havde hidtil boet hos sine bedsteforældre i
kina. på denne baggrund finder højesteret – selv om a ikke måtte kunne bo hos sin mor –
ikke grundlag for at tilsidesætte integrationsministeriets vurdering, hvorefter der ikke fore-
ligger sådanne ganske særlige grunde, at der efter § 9, stk. 13, 2. pkt., skal ses bort fra betin-
gelsen i 1. pkt.
resultatet kan ikke antages at være i strid med danmarks internationale forpligtelser, herun-
der den europæiske menneskerettighedskonvention og fn’s børnekonvention.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                              - 4 -
under hensyn til sagens principielle karakter skal ingen af parterne eller statskassen betale
sagsomkostninger for højesteret til den anden part eller statskassen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne eller statskassen skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden
part eller statskassen.


text:
                       højesterets kendelse
                          afsagt mandag den 11. april 2016
sag 41/2016
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat ole schmidt)
i tidligere instans er afsagt kendelse af vestre landsrets 10. afdeling den 16. december 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: niels grubbe, jon stokholm og hanne schmidt.
påstande
t har protesteret imod opretholdelsen af varetægtsfængslingen.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens kendelse om fortsat
varetægtsfængsling.
sagsfremstilling
den 3. februar 2009 rejste østjyllands politi tiltale mod t ved retten i randers for momssvig.
sagen blev berammet til hovedforhandling i maj 2009. ts forsvarer ønskede yderligere efter-
forskning i sagen, og hovedforhandlingen blev aflyst. t blev efterfølgende efterlyst af politiet
med henblik på konstatering af bopæl, idet han ikke var registreret med adresse i folkeregi-
stret.
i forbindelse med efterforskningen af en række nye forhold i slutningen af 2010 blev t afhørt
af politiet i juli 2011. han oplyste i den forbindelse, at han ikke havde fast bopæl og ikke
havde haft det siden 2007.
                                                - 2 -
i marts 2013 rejste anklagemyndigheden ved et nyt anklageskrift tiltale mod t og to med-
tiltalte ved retten i viborg, og sagen blev berammet til hovedforhandling i september 2013.
det lykkedes ikke at forkynde indkaldelsen for t. sagen blev herefter omberammet til hoved-
forhandling i januar 2014, hvor det heller ikke lykkedes at forkynde indkaldelsen. sagen blev
herefter gennemført i maj 2014 for så vidt angik de medtiltalte, mens indkaldelsen trods poli-
tiets eftersøgninger ikke kunne forkyndes for t. den 19. oktober 2015 blev t anholdt i for-
bindelse med en færdselslovsovertrædelse.
t blev den 20. oktober 2015 fremstillet i grundlovsforhør i retten i viborg, hvor han oplyste
bl.a., at han ikke havde været tilmeldt folkeregisteret siden den 1. marts 2010, og at han boede
i et lånt kolonihavehus. han oplyste endvidere, at hans far og søn ofte havde fortalt, at politiet
ledte efter ham, men at han ikke havde taget kontakt til politiet siden 2011, hvor han havde
betalt en bøde for spirituskørsel.
t blev ved retten i viborgs kendelse af 20. oktober 2015 varetægtsfængslet i medfør af rets-
plejelovens § 762, stk. 1, nr. 1, indtil den 16. november 2015. byretten anførte i sin kendelse,
at der efter det oplyste om ts bopælsforhold og hans manglende henvendelse til politiet, selv
om han vidste, at politiet ville tale med ham, var bestemte grunde til at antage, at han ville
unddrage sig forfølgning i sagen. denne kendelse blev ikke kæret.
der var herefter ved retten i viborg hovedforhandling i sagen den 16., 17. og 19. november
2015, hvor t var tiltalt for i alt 53 forhold. t oplyste bl.a., at han pr. 22. oktober 2015 var re-
gistreret på adressen x, og at han havde fået to jobtilbud.
t blev ved retten i viborgs dom af 19. november 2015 idømt fængsel i 1 år og 3 måneder for
bl.a. indbrudstyverier, hæleri, hærværk, vold og afpresning. samme dag afsagde retten ken-
delse om fortsat varetægtsfængsling i medfør af retsplejelovens § 769, stk. 1, jf. § 762, stk. 1,
nr. 1, under eventuel appel og frem til fuldbyrdelse kunne iværksættes. byretten henviste til
sagens hidtidige forløb som begrundelse for, at der var bestemte grunde til at antage, at t på
fri fod ville unddrage sig forfølgningen eller fuldbyrdelsen. t kærede kendelsen.
                                                - 3 -
vestre landsret stadfæstede den 21. november 2015 byrettens kendelse om fortsat varetægts-
fængsling.
den 25. november 2015 ankede t retten i viborgs dom af 19. november 2015 til vestre
landsret med påstand om frifindelse i det ikke erkendte omfang, subsidiært formildelse.
vestre landsret berammede sagen til hovedforhandling den 17., 18. og 19. maj 2016, og
statsadvokaten i viborg begærede t fortsat varetægtsfængslet indtil dom i henhold til rets-
plejelovens § 769, stk. 3, jf. § 762, stk. 1, nr. 1. t protesterede imod fortsat varetægts-
fængsling.
vestre landsret afsagde den 16. december 2015 kendelse om, at t skulle være varetægts-
fængslet, indtil der var afsagt dom i ankesagen, jf. retsplejelovens § 767, stk. 2, idet betingel-
serne for varetægtsfængsling i retsplejelovens § 769, stk. 3, jf. § 762, stk. 1, nr. 1, fortsat var
opfyldt.
anbringender
t har gjort gældende bl.a., at betingelserne for anvendelse af retsplejelovens § 762, stk. 1, nr.
1, ikke er til stede.
retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1, kan ikke anvendes på personer med bopæl i danmark,
medmindre der er påvist bestemte grunde til, at personen vil unddrage sig forfølgning eller
fuldbyrdelse. der findes ingen retspraksis, hvor der varetægtsfængsles i medfør af retspleje-
lovens § 762, stk. 1, nr. 1, når der er tale om en etnisk dansk person, der i øvrigt har kendt
bopæl og opholdssted, og som ikke har udtrykt ønske om at ville unddrage sig retsforfølgning.
han har endvidere aldrig tilkendegivet, at han ville unddrage sig retsforfølgning eller fuld-
byrdelse af straffen.
situationen den 19. november 2015, hvor han blev dømt i byretten, var anderledes end den
20. oktober 2015, hvor han blev varetægtsfængslet med den begrundelse, at han ikke havde en
fast bopæl. på tidspunktet for dommen havde han således fået både lejlighed og tilsagn om
arbejde to steder.
                                                  - 4 -
anklagemyndigheden har ikke påvist bestemte grunde til at frygte, at han vil unddrage sig
retsforfølgning eller fuldbyrdelse. derfor er betingelserne efter retsplejelovens § 769, stk. 1,
jf. § 762, stk. 1, nr. 1, ikke (længere) til stede.
anklagemyndigheden har gjort gældende bl.a., at det har været meget vanskeligt at opnå ts
tilstedeværelse i retten til gennemførelse af sagen, hvilket har beroet på ts forhold. det har
således ikke været muligt for myndighederne at komme i kontakt med t for at forkynde ind-
kaldelser til retsmøder, idet han ikke har haft fast bopæl eller opholdssted.
t var bekendt med, at politiet ville i kontakt med ham, men han har ikke siden 2011 taget
kontakt til politiet, ligesom eftersøgning ikke førte til kontakt med ham før politiet pågreb
ham i forbindelse med en overtrædelse af færdselsloven. t har ikke ønsket at give oplysninger
til politiet eller til retten om sin bopæl eller sit opholdssted, og han har dermed ved sin adfærd
givet bestemte grunde til at antage, at han vil unddrage sig forfølgning eller fuldbyrdelse, jf.
retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1.
de oplysninger om ny bopæl og arbejdstilbud, som t afgav i forbindelse med hovedforhand-
lingen i retten i viborg den 17. november 2015, ændrer ikke væsentligt ved faren for, at han
vil unddrage sig retsforfølgning eller fuldbyrdelse. oplysningerne om en ny bopæl, som han
deler med en anden, og tilknytningen til arbejdsmarkedet i form af to jobtilbud, hvoraf kun det
ene kan delvist bekræftes, må betragtes som uvæsentligt i forhold til de hidtidige oplysninger
om ts forhold, herunder bopælsforhold, beskæftigelse og hans undvigelse af myndighederne.
der er ikke støtte i forarbejderne til retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1, for at antage, at be-
stemmelsen ikke finder anvendelse i forhold til personer med bopæl i danmark. det afgøren-
de i den forbindelse må være, om den pågældendes adfærd giver bestemte grunde til at antage,
at han vil unddrage sig retsforfølgning eller fuldbyrdelse.
højesterets begrundelse og resultat
sagen drejer sig om, hvorvidt t skal være varetægtsfængslet i medfør af retsplejelovens §
769, stk. 3, jf. § 762, stk. 1, nr. 1, frem til dom under vestre landsrets ankebehandling af vi-
borg rets dom af 19. november 2015. ved denne dom blev t for tyveri, hæleri, hærværk, af-
                                                 - 5 -
presning og vold mv. idømt fængsel i 1 år og 3 måneder. hovedforhandling i landsretten er
berammet til den 17.-19. maj 2016.
tiltale mod t blev rejst i 2009 for det første forhold, der var omfattet af sagen, og i foråret
2013 og senere for de øvrige forhold. straffesagen mod t blev imidlertid først gennemført i
retten i viborg i november 2015 efter varetægtsfængsling af ham fra den 20. oktober 2015,
idet alle forsøg på at indkalde ham til hovedforhandling forud herfor var forgæves. t har efter
det oplyste været uden fast bopæl i adskillige år, og han har forklaret, at han undlod at rette
henvendelse til politiet, selv om han vidste, at politiet ville tale med ham.
højesteret tiltræder på denne baggrund, at der under hensyn til sagens hidtidige forløb er be-
stemte grunde til at antage, at t på fri fod vil unddrage sig forfølgningen eller fuldbyrdelsen,
jf. retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1. det forhold, at t under varetægtsfængslingen pr. 22.
oktober 2015 er blevet tilmeldt en adresse i x, og at han er blevet tilbudt arbejde, kan ikke føre
til en anden vurdering.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse om, at t skal være fortsat varetægts-
fængslet, indtil landsretten har afsagt dom i ankesagen.
                                       thi bestemmes:
vestre landsrets kendelse stadfæstes.


text:
                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 5. april 2016
sag 82/2015
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t1, t2 og t3
(advokat bo ascanius, beskikket for alle)
i tidligere instanser er afsagt domme af retten i helsingør den 18. oktober 2011 vedrørende
t1, den 31. oktober 2011 vedrørende t2 og den 25. november 2011 vedrørende t3 og af
østre landsrets 16. afdeling den 15. januar 2015 vedrørende dem alle.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, marianne højgaard pedersen,
vibeke rønne, lars hjortnæs og lars apostoli.
påstande
dommen er anket af t1, t2 og t3 med påstand om frifindelse (bortset fra forholdene 21-25 i
sagen mod t1), subsidiært udsættelse af sagerne på, at der stilles præjudicielle spørgsmål til
eu-domstolen om fortolkningen af artikel 10 i rådets forordning nr. 2371/2010
(grundforordningen) sammenholdt med artikel 46 i rådets forordning nr. 850/1998
(teknikforordningen), og mere subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse af bødestraffene og i øvrigt stadfæstelse, samt at
sagen ikke udsættes på præjudicielle spørgsmål til eu-domstolen.
anbringender
t1, t2 og t3 har navnlig anført, at fiskeriforbuddet ifølge bekendtgørelse nr. 391 af 16. april
2010 er ugyldigt, da det er i strid med eu-retten.
                                               - 2 -
fastlæggelsen af fiskeripolitikken og dermed reglerne om fiskeriet inden for eu tilkommer
den europæiske union, jf. teuf artikel 3. særlige nationale foranstaltninger på området kan
derfor kun indføres undtagelsesvis og inden for de rammer, der følger af den eu-retlige re-
gulering. undtagelsesbetingelserne, som fremgår af henholdsvis artikel 10 i grundforordnin-
gen og artikel 46 i teknikforordningen, er ikke opfyldt. det er således en betingelse, at den
nationale regulering angår et område, som ligger inden for nationens højhedsområde eller ju-
risdiktion, at lukningen af området for alt fiskeri skal kunne betegnes som en ”foranstaltning”
i teknikforordningens forstand, at lukningen skal være proportional, og at den skal være be-
hørigt notificeret. ingen af disse betingelser er opfyldt for så vidt angår det forbud mod fiskeri
i det særlige område 3 i kattegat, som følger af bekendtgørelsen.
de tiltalte har kun fisket i den del af område 3, der ligger i svensk territorialfarvand. der er
således tale om svensk højhedsområde, og danmark har ikke jurisdiktion i eu-retlig forstand
i dette farvand. dansk jurisdiktion måtte forudsætte, at den danske stat har kompetence til at
lovgive, udøve og dømme for så vidt angår fiskeri i det pågældende farvand, og denne betin-
gelse er ikke opfyldt. konventionen fra 1932 mellem danmark og sverige fører ikke til et
andet resultat. det fremgår da også af oplysningerne om praksis, at dansk fiskerikontrol på
svensk område beror på særskilt tilladelse fra de svenske myndigheder fra gang til gang. i
øvrigt giver eu-retten heller ikke hjemmel til, at to lande kan ”pulje” deres jurisdiktion og på
den måde udvide området for den undtagelsesregel, som følger af forordningerne.
en total lukning af et område for alt fiskeri hele året er ikke en foranstaltning i teknikforord-
ningens forstand, og det er i hvert fald ikke en foranstaltning, som lever op til det eu-retlige
krav om proportionalitet. i øvrigt har de danske myndigheder heller ikke underrettet eu-
kommissionen på en måde, som lever op til betingelserne for en gyldig notifikation. der
mangler således bl.a. et udkast til den nye bekendtgørelse med de regler, der påtænkes indført,
samt nærmere oplysninger om det formodede eu-retlige hjemmelsgrundlag for aftalen mel-
lem danmark og sverige om indførelse af et fiskeriforbud i det omhandlede område.
højesteret har ved kendelsen af 26. august 2015 alene truffet foreløbig afgørelse af spørgs-
målet om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for eu-domstolen. hvis ikke højesteret
finder det tilstrækkeligt klart, at bekendtgørelsen om fiskeriforbud i område 3 er i strid med
                                              - 3 -
eu-retten, bør usikkerheden om den rette fortolkning af de eu-retlige forskrifter i hvert fald
føre til en udsættelse af sagen med henblik på afklaring gennem forelæggelse af præjudicielle
spørgsmål herom for eu-domstolen. et spørgsmål til domstolen kunne formuleres således:
”hvorvidt kan eu’s retsforskrifter antages at være til hinder for nationale bestemmelser som
de i hovedsagen omhandlede?”.
bødestraffen og konfiskationskravet bør under alle omstændigheder nedsættes under hensyn
til, at lukningen af område 3 var begrundet med et ønske om beskyttelse af torskebestanden,
og de tiltalte fiskede efter hummer, ikke torsk. yderligere bør der tages hensyn til, at sagen
angår fiskeri i sommeren 2010 – for snart 6 år siden. det skyldes ikke de tiltalte, at der først
træffes endelig afgørelse i straffesagen nu. efter praksis beregnes konfiskationsbeløbet med
udgangspunkt i hele omsætningen alene med et fradrag på 10 %. denne praksis bør imidlertid
ændres, da den medfører, at det konfiskerede beløb overstiger det reelle udbytte.
anklagemyndigheden har navnlig anført, at det ligger fast, at de tiltalte har fisket i strid med
det forbud mod enhver form for fiskeri i område 3, som følger af bekendtgørelsen fra 2010,
der har hjemmel i fiskeriloven. denne bekendtgørelse er ikke ugyldig efter eu-retten, da der
efter artikel 10 i grundforordningen og artikel 46 i teknikforordningen er mulighed for, at de
enkelte medlemslande kan fastsætte nationale regler om fiskeribegrænsninger også uden for
12-sømilezonen.
efter artikel 10 i grundforordningen og artikel 1 i teknikforordningen er det en betingelse for
gyldigheden af nationale regler om fiskeribegrænsninger, at reglerne angår et farvand, der er
omfattet af den pågældende nations egen jurisdiktion. jurisdiktionsbegrebet skal fortolkes i
overensstemmelse med den almindelige folkeret, og efter folkeretten er der ikke noget til hin-
der for, at sverige kan give danmark ret til at udøve jurisdiktion i svensk farvand. med ud-
gangspunkt i konventionen fra 1932 har danmark og sverige givet hinanden jurisdiktion i det
omhandlede farvand, således at hvert af landene har lovgivende, udøvende og dømmende
kompetence i farvandet i forhold til fartøjer, som fører det pågældende lands flag. det betyder
bl.a., at de danske myndigheder er berettigede til at udøve fysisk kontrol med danske fartøjer i
svensk farvand.
                                                - 4 -
det totale fiskeriforbud har utvivlsomt karakter af en ”foranstaltning” i forordningernes for-
stand, og der er ikke grundlag for at hævde, at dette forbud skulle være i strid med det eu-
retlige proportionalitetsprincip. forbuddet blev indført, fordi torskebestanden i kattegat i
2008 var på et historisk lavt niveau, og diverse genopretningsplaner havde ikke haft mærkbar
effekt. det kan ikke føre til et andet resultat, at de nyeste videnskabelige undersøgelser på
området måske giver anledning til tvivl om, hvorvidt det er nødvendigt at opretholde et total-
forbud i område 3 for at sikre torskebestanden.
den dansk-svenske aftale blev behørigt notificeret over for eu-kommissionen ved noter af
henholdsvis 3. og 4. december 2008. notifikationskravet i henhold til teknikforordningens
artikel 46, stk. 2, er derfor opfyldt.
der er ikke fremkommet noget nyt, som kan begrunde en anden vurdering af spørgsmålet om
behovet for at forelægge præjudicielle spørgsmål for eu-domstolen end den, som højesteret
foretog ved kendelsen af 26. august 2015.
det er i overensstemmelse med praksis i sager om erhvervsfiskeres overtrædelse af fiskerifor-
bud, at der hos de tiltalte er sket konfiskation af fangstens værdi med et fradrag på 10 % for
landingsomkostningerne. der er ikke grundlag for at ændre denne praksis eller for at fravige
den i den konkrete sag.
efter praksis skal bødestraffen fastsættes til 1/3 af det konfiskerede beløb, når den pågæl-
dende er ejer eller medejer af fartøjet. som følge af sagens tidsmæssige forløb bør bødestraf-
fen dog nedsættes, men ikke til det halve. bødestraffen bør derfor skærpes.
supplerende sagsfremstilling
parterne er enige om, at overtrædelserne af fiskeriforbuddet i område 3 fandt sted i svensk
territorialfarvand.
i en fælles note af 3. december 2008 fra de danske og svenske delegationer til rådets sekreta-
riat hedder det bl.a.:
       ”delegations will find attached:
                                                - 5 -
               -   a joint swedish-danish proposal to protect and rebuild the kattegat cod
                   stock; and
               -   a notification on a joint proposal from sweden and denmark to commis-
                   sioner joe borg on national preservation measures for cod in the kattegat.
      …
      permanent closure zone 2 (red)
      in the southern part of the proposed area (the red area) a permanent closure to all fishe-
      ries is proposed. a year round closure encompasses a complete prohibition for all kinds
      of fishing, including recreational fisheries.”
endvidere gengiver noten aftalen af 26. november 2008 mellem danmark og sverige om bl.a.
indførelse af et fiskeriforbud i området. danmark underrettede ligeledes sekretariatet ved en
note af 4. december 2008.
af justitsministeriets udtalelse af 15. maj 2014 vedrørende forelæggelse af præjudicielle
spørgsmål for eu-domstolen fremgår bl.a.:
      ”den foreliggende sag har været behandlet i juridisk specialudvalg den 15. maj 2014.
      justitsministeriet skal herefter udtale følgende:
      …
      justitsministeriet har på den baggrund og til brug for afgivelsen af dette responsum an-
      modet udenrigsministeriet om en udtalelse om, hvorvidt danmark har jurisdiktion over
      ”område nr. 3”, således forstået, at danmark kan regulere fiskeriet for danske fiskere
      samt håndhæve regler for fiskeriets udøvelse og retsforfølge evt. overtrædelser heraf i
      det i bekendtgørelse nr. 391 af 16. april 2010 nævnte område.
      udenrigsministeriet har i den forbindelse oplyst følgende:
      ”grundlaget for dansk-svensk fiskeriregulering hen over fiskerigrænsen (eez-grænsen)
      er eksistensen af det fælles fiskeriområde, som etableredes ved konvention med sverige
      vedrørende ordningen af fiskeriforholdene i de til danmark og sverige grænsende far-
      vande af 14. juli 1899. konventionen afløstes af den tilsvarende, stadig gældende kon-
      vention mellem danmark og sverige angaaende fiskeriforholdene i de til danmark og
      sverige grænsende farvande af 31. december 1932 ”1932-konventionen”, der trådte i
      kraft 22. juni 1933 (bkg. nr. 228 af 21. juni 1933). konventionen er fremdeles i kraft og
      oprindelig gennemført i dansk fiskerilovgivning ved anordning (nr. 230) af 29. juni
      1933, jf. lov nr. 101 af 27. marts 1933, der nu er afløst af fiskeriloven (lbkg. nr. 978 af
      26. september 2008). i denne sammenhæng henvises der særlig til fiskerilovens § 10,
      stk. 3, der tillige præciserer den fortsatte gyldighed af konventioner m.v., som er indgået
      før danmarks tiltrædelse af eu.
      konventionens væsentligste formål er som forgængerens fra 1899 at sikre etableringen
      af et fælles fiskeriområde i grænsefarvandene, i kattegat uden for en afstand af 3 sømil,
                                          - 6 -
hvilket inkluderer den del af fiskeriterritoriet, som er beliggende i territorialfarvandene
uden for de forbeholdte fiskeområder. konventionen fremhæver i art. 2, stk. 1, at tre-
mileafstanden ikke præjudicerer søterritoriets udstrækning (dengang for sverige 4 sø-
mil, i dag 12 for begge parters vedkommende). på baggrund af parternes etablering af
eksklusive økonomiske zoner i områder, der tidligere var åbent hav, indgik de den 29.
december 1977 en noteveksling om udvidelse af fiskerijurisdiktionen, men uden præju-
dice for den gensidige ret til fiskeri i hinandens farvande under 1932-konventionen.
(bek. nr. 21 af 20. marts 1978, lovt. c). konventionsområdet omfatter i dag også de
eksklusive økonomiske zoner.
konventionen indeholder desuden konkrete reguleringsforskrifter og bestemmelser om
håndhævelse af disse samt retsforfølgning. det grundlæggende princip er, at begge par-
ter kan udøve kontrol i hele det fælles fiskeriområde, men at retsforfølgning finder sted i
det land, hvortil den skyldiges fartøj hører.
der er efterfølgende indgået aftaler mellem danmark og sverige om de to nabolandes
fiskeriregulering, som ikke var omfattet af 1932-konventionens specifikke bestemmel-
ser, omfattende udvalgte dele af det fælles fiskeriområde. konventionens princip om
parternes adgang til overvågning og håndhævelse i det fælles fiskeriområde er videre-
ført i disse aftaler.
1) …
2) …
3) ganske tilsvarende indgik danmark og sverige den 28. november 2008 i bryssel –
med virkning fra 1. januar 2009 – et arrangement om specifik regulering af fiskeriet in-
den for nærmere afgrænsede områder i kattegat og nordlige øresund, ”områderne nr. 1,
2 og 3”, der er beliggende i det fælles fiskeriområde på begge sider af eez-grænsen.
arrangementet er en udbygning af eu’s fiskeripolitik mht. beskyttelse af torskearten og
blev notificeret over for eu som et fælles dansk-svensk forslag den 3. december 2008
(rådsdok. 16344/08 add 8 og 9 af 3. december 2008). aftalen skal efter sit indhold
implementeres i aftaleparternes nationale regulering. denne aftale forpligter til en gen-
sidig ens regulering og skaber sammen med 1932-konventionen hjemmel for såvel
dansk som svensk regulering og fiskerikontrol i hele område nr. 3. aftalen er gennem-
ført i dansk ret ved bkg. 391 af 16. april 2010 (i kraft 21. april 2010), der tilvejebringer
den fornødne nationale hjemmel.
tilsynsregimet i kattegat, herunder for område nr. 3, er ikke specificeret i bkg. nr. 391.
regimet er baseret på fælles retningslinjer, som siden de aftaltes og effektiviseredes i
1997 evalueres løbende af de to konventionsdeltagere på bilaterale møder. retningslin-
jerne fremgår af notevekslingen bestående af danmarks note af 7. juli 1997 og sveriges
svarnote af 21. juli 1997. det skal tilføjes, at 1932-konventionens tilsynsregime for det
fælles fiskeriområde afspejler gældende folkeretlige principper om konkurrerende flag-
stats- og kyststatsjurisdiktion, og fremdeles anses for at finde overordnet anvendelse på
tilsyn og retsforfølgning af fiskeriovertrædelser i hele konventionsområdet, herunder for
så vidt angår kontrollen med og håndhævelsen af bkg. 391, jf. 1932-konventionens art.
9. art. 9 fastslår princippet om den fælles fiskerikontrol i konventionsområdet, men
ikke et princip om fælles håndhævelse, jf. sammenhængen til konventionens art. 8.
                                                - 7 -
       efter 1932 er der nye materielle fiskeriregler, som på andet grundlag også regulerer
       parternes fiskeri i konventionsområdet. retningslinjerne for det fælles tilsynsregime i
       konventionsområdet skal harmonere med eu-retten. juridisk ændrer tilsynsretningslin-
       jerne som sådan ikke i parternes adgang til at regulere eller retsforfølge overtrædelser i
       landets territoriale farvand. den danske tilgang til national retsforfølgning af danske fi-
       skeres overtrædelser i konventionsområdet er uændret flagstatsprincippet, og bkg. 391
       harmonerer hermed, jf. fiskeriloven.”
højesteret har ved kendelse af 26. august 2015 taget stilling til de tiltaltes anmodning om, at
der stilles præjudicielle spørgsmål til eu-domstolen om fortolkningen af artikel 10 i grund-
forordningen sammenholdt med artikel 46 i teknikforordningen. højesteret bestemte, at an-
modningen efter en foreløbig vurdering ikke skulle tages til følge.
naturerhvervstyrelsen har til brug for sagen udarbejdet et notat af 11. marts 2016 om speci-
fikke elementer i relation til de lukkede områder i kattegat. i notatet hedder det bl.a.:
       ”2. tilsynsbeføjelserne i henhold til 1932-konventionen – udøvelse af kontrol af danske
       fiskerfartøjer, som fisker i den svenske del af konventionsområdet
       den danske bekendtgørelse, jf. bkg. 391/2010 (lukningen af område 3) kontrolleres og
       håndhæves af de danske myndigheder kun over for danske fiskere. naturerhvervstyrel-
       sens fiskerikontrollører udøver kontrol af danske fartøjer i den svenske del af konventi-
       onsområdet. fiskeriinspektorat øst under naturerhvervstyrelsen har den 9. marts 2016
       oplyst, at der ingen problemer er med at få tilladelse til at udøve kontrol på svensk om-
       råde inden for konventionsområdet. i praksis kontakter kontrolskibene telefonisk kyst-
       vagten eller forsvaret, når man ønsker at udøve kontrol på svensk område. fiskerikon-
       trollørerne går således ifølge det oplyste om bord på danske fartøjer og udøver fysisk
       kontrol på disse inden for konventionsområdet.
       …
       tysk fiskeri i området
       tyskland har et fiskeri i kattegat, men er ikke omfattet af reglerne om de lukkede om-
       råder i kattegat, da der alene er tale om en aftale mellem sverige og danmark. der er
       dog tale om et meget begrænset fiskeri af ganske få fartøjer (ca. 2-4), som kun har me-
       get små kvoter. for eksempel har tyskland for 2016 en kvote på 23 tons jomfruhummer
       i kattegat, hvor danmark til sammenligning har en kvote på 8.085 tons, og sverige har
       en kvote på 2.893 tons. … torskekvoten i kattegat er alene en kvote til bifangster – her
       har tyskland for 2016 en kvote på 5 tons, mens danmark har en kvote på 228 tons og
       sverige 137 tons. disse mængder fremgår af forordningen om fiskerimuligheder for
       2016, jf.…
       desuden ligger en væsentlig del af område 3 inden for 12-sømile grænsen fra sverige,
       hvor tyskland ikke har historiske fiskerirettigheder – og dermed ikke adgang til at fiske
       inden for 12-sømilegrænsen i svensk farvand. de tyske fiskere kan derfor kun fiske i en
       meget lille del af område 3 (dvs. i den del af området, som ligger inden for dansk 12-
       sømilezone eller dansk eksklusiv økonomisk zone (eez) …
                                               - 8 -
       videnskabelige undersøgelser
       den videnskabelige baggrund for indførelsen af de lukkede områder var, at torskebe-
       standen i kattegat på daværende tidspunkt var på et historisk lavt niveau. reglerne er
       etableret på grundlag af anbefalinger fra danske og svenske videnskabelige eksperter
       om at beskytte torsken i de områder, hvor den gyder, og hvor den er mest koncentreret.
       vurderingen var, at der var behov for i en periode at gøre en ekstraordinær indsats for at
       vende udviklingen og undgå et kollaps af bestanden, og at dette bedst kunne gennemfø-
       res af danmark og sverige i fællesskab. erfaringerne i kattegat viste, at gentagne kvo-
       tereduktioner ikke medførte en genopretning af torskebestanden, og man så derfor ikke
       dette som vejen frem.
       der er vedlagt et notat fra dtu aqua af 21. august 2008 om vurderingen af effekten af
       en etablering af lukkede områder …
       med hensyn til bestandssituationen for torsk i kattegat generelt fremgår … at gydebio-
       massen (spawning stock biomass) for torsk i kattegat er kraftigt steget siden 2009 fra et
       historisk lavt niveau, jf. ices rådgivning fra 2015. det fremgår ikke heraf som sådan,
       hvad der er årsagen til fremgangen.”
chefbiolog michael andersen fra danmarks fiskeriforening har i et notat af 17. marts 2016
omtalt en analyse ”evaluation of additional scenarios for closed areas in kattegat, february
2014” fra dtu aqua og slu (sveriges lantbruksuniversitet). michael andersen bemærker
bl.a. følgende:
       ”på baggrund af de videnskabelige beregninger kan det derfor konkluderes, at selv om
       lukningen af gydeområdet i gydesæsonen muligvis har haft en gavnlig effekt (selv om
       det ikke kan dokumenteres at det er tilfældet), så kan det dokumenteres, at lukningen i
       sidste halvår i bedste fald er unødvendig og muligvis endda har haft en negativ effekt.”
naturerhvervstyrelsen har i et notat af 22. marts 2016 bl.a. udtalt følgende:
       ”tilsynsbeføjelserne i henhold til 1932-konventionen – udøvelse af kontrol
       naturerhvervstyrelsen kan blandt andet efter samtale med 1. skibsføreren på havternen
       (som er naturerhvervstyrelsens kontrolskib) bekræfte, at de danske kontrolmyndighe-
       der i praksis går om bord på danske fartøjer og udøver fysisk kontrol i svensk farvand
       både i eez og i 12 sømilezone (konventionsområdet). dette sker i hvert enkelt tilfælde
       efter, at det danske kontrolfartøj kontakter de relevante svenske myndigheder og frem-
       fører deres ønske om at udføre kontrol og får derefter en accept heraf af de svenske
       myndigheder.
       tilsvarende kan svenske kontrolfartøjer udøve kontrol i dansk farvand …
       3. bemærkninger til…
                                                - 9 -
                -   notatet ”evaluation of additional scenarios for closed areas in kattegat,
                    february 2014” fra dtu aqua og slu
                -   bemærkninger til biologisk notat om kattegatlukning af 17. marts 2016 fra
                    danmarks fiskeriforening …
       med hensyn til det … fremsendte materiale, jf. ovenfor, bemærkes det, at de lukkede
       områder, som blev etableret med virkning fra 1. januar 2009, blev etableret på det bedst
       tilgængelige videnskabelige grundlag på daværende tidspunkt og blev betragtet som eg-
       nede og nødvendige til at nå det ønskede formål. … der henvises særligt til, at reglerne
       er etableret på grundlag af anbefalinger fra danske og svenske videnskabelige eksperter
       om at beskytte torsken i de områder, hvor den gyder, og hvor den er mest koncentreret.
       de lukkede områder blev anset for den mest målrettede og fokuserede indsats i forhold
       til at opnå den ønskede beskyttelse af den gydende kattegat-torsk.
       det er uomtvistet, at torsken generelt har fået det betydeligt bedre i kattegat, og at gy-
       debiomassen for torsk siden 2009 er steget kraftigt fra et historisk lavt niveau …
       på baggrund af evalueringen fra 2012 og efterfølgende supplement hertil foregår der p.t.
       forhandlinger efter dansk ønske med sverige med henblik på at justere områderne, her-
       under at søge at opnå enighed om at åbne det permanent lukkede område for visse for-
       mer for fiskeri med bestemte redskaber i en del af året.”
t1 er yderligere straffet ved bødeforlæg vedtaget den 20. april 2009 med en bøde på 10.000
kr. for overtrædelse af bekendtgørelse om regulering af fiskeriet i 2008 og visse vilkår for
fiskeri i følgende år (reguleringsbekendtgørelsen 2008), ved bødeforlæg vedtaget den 2.
oktober 2012 med en bøde på 5.000 kr. for overtrædelse af bekendtgørelse om regulering af
fiskeriet i 2012 og visse vilkår for fiskeriet i følgende år (reguleringsbekendtgørelsen 2012)
og ved bødeforlæg vedtaget den 9. oktober 2012 med en bøde på 2.500 kr. for overtrædelse af
færdselsloven.
t3 er yderligere straffet ved bødeforlæg vedtaget den 16. juni 2014 med en bøde på 5.000 kr.
for overtrædelse af bekendtgørelse om regulering af fiskeriet i 2014-2020 og ved den 11. juni
2015 udenretligt at have vedtaget en bøde på 90.500 kr. samt frakendelse af førerretten for
overtrædelse af færdselsloven.
aftaler mellem danmark og sverige
af bekendtgørelse nr. 228 af 21. juni 1933 om konventionen af 31. december 1932 mellem
danmark og sverige angående fiskeriforholdene i de til danmark og sverige grænsende far-
vande, der fortsat er gældende, fremgår bl.a.:
                                               - 10 -
       ”artikel 1.
       denne konvention omfatter følgende farvande:
       kattegat, …
       artikel 2.
       1. de kontraherende stater tillader hinandens fiskere at drive fiskeri i deres respektive
       kystfarvande i det omfang, som nedenfor nævnes. denne tilladelse indeholder ikke
       nogen opgivelse af det standpunkt, som hver af de kontraherende stater indtager an-
       gaaende de almindelige principer for beregning af søterritoriets udstrækning.
       2. i kattegat er hvert lands fiskere berettiget til at udøve fiskeri indtil en afstand af tre
       breddeminutter fra det andet lands kyst eller yderste der udfor liggende holme og
       skær, som ikke bestandig overskylles af vandet.
       …
       artikel 8.
       overtrædelse af de i artikel 4 givne forskrifter paatales, paadømmes og straffes i det
       land, hvortil den skyldiges fartøj hører.
       artikel 9.
       tilsynet med overholdelse af bestemmelserne i denne konvention udøves af begge
       lande i forening; dog maa det ene lands tilsyn ikke strække sig ind paa det det andet
       land forbeholdte fiskeriomraade og maa udenfor de de respektive lande forbeholdte
       fiskeriomraader kun udøves mod det andet lands fiskere paa en saadan maade, at
       overtrædelsen konstateres og behørig anmeldelse gøres derom.
       artikel 10.
       de kontraherende stater forpligter sig til straks at træffe de foranstaltninger, som er
       nødvendige for at sikre gennemførelsen af denne konvention samt til gensidig at un-
       derrette hinanden derom.”
ved aftale af 26. november 2008 mellem danmark og sverige (a joint swedish - danish
proposal to protect and rebuild the kattegat cod stock) har de to lande forpligtet sig til bl.a.
hver især at indføre et forbud mod fiskeri i område 3 (”zone 2” i aftalen). af aftalen fremgår
bl.a.:
       ”the governments have agreed to initiate the following measures by 1 january 2009.
       …
       permanent closure zone 2 (red)
       in the southern part of the proposed area (the red area) a permanent closure to all fishe-
       ries is proposed. a year round closure encompasses a complete prohibition for all kinds
       of fishing, including recreational fisheries.
       …
                                               - 11 -
       the necessary legislative provision for putting these closures in place will be provided
       for in respective national legislation.”
aftalen indeholder i øvrigt en nærmere beskrivelse af baggrunden for og formålet med indfø-
relsen af fiskeribegrænsningerne, herunder indførelsen af et totalt fiskeriforbud hele året i om-
råde 3.
supplerende retsgrundlag
eu-domstolens dom af 24. november 1992 i sagen c-286/90 (poulsen og diva navigation),
angår en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 6 i rådets dagældende for-
ordning (eøf) nr. 3094/86 af 7. oktober 1986 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til
bevarelse af fiskeressourcerne. i dommens præmis 9 hedder det:
       ”det skal indledningsvis først og fremmest bemærkes, at fællesskabet skal udøve sine
       beføjelser under overholdelse af folkeretten, og at den ovenfor nævnte artikel 6 derfor
       skal fortolkes og dens anvendelsesområde afgrænses i lyset af de relevante internatio-
       nale havretlige regler.”
højesterets begrundelse og resultat
t1, t2 og t3 er fundet skyldige i overtrædelser af et forbud mod fiskeri i et område
beliggende i det sydøstlige kattegat (område 3) ifølge § 5 i bekendtgørelse nr. 391 af 16. april
2010, jf. fiskerilovens § 30. overtrædelserne fandt sted i sommeren 2010 i svensk
territorialfarvand.
sagens hovedspørgsmål er, om bekendtgørelsens forbud mod fiskeri i det pågældende område
er i strid med eu-retten og derfor ugyldigt.
dansk jurisdiktion
det fremgår af artikel 10 i rådets dagældende forordning nr. 2371/2002 af 20. december 2002
om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik
(grundforordningen), at medlemsstaterne kan træffe foranstaltninger til bevarelse og forvalt-
ning af bestande i farvande under deres højhedsområde eller jurisdiktion. artikel 46 i rådets
forordning nr. 850/98 af 30. marts 1998 om bevarelse af fiskeressourcerne gennem tekniske
foranstaltninger til beskyttelse af unge marine organismer (teknikforordningen) giver ligele-
des hjemmel til, at medlemsstaterne kan træffe sådanne foranstaltninger, og efter artikel 1
                                               - 12 -
gælder teknikforordningen for fangst og landing af fiskeressourcer i de farvande, der henhø-
rer under medlemsstaternes højhedsområde eller jurisdiktion.
det fremgår af præmis 36 i eu-domstolens dom af 16. januar 2003 i sagen c-265/01 (pan-
sard m.fl.), at den enkelte medlemsstat kun kan træffe foranstaltninger vedrørende farvande,
der hører under dennes højhedsområde eller jurisdiktion.
højesteret finder, at der efter grundforordningens ordlyd og betragtninger ikke består nogen
tvivl om, at bestemmelsen i artikel 10 må forstås som et krav om, at medlemsstaten i relation
til de trufne foranstaltninger har jurisdiktion over det farvand, foranstaltningerne angår. det
samme gælder bestemmelsen i teknikforordningens artikel 46, jf. artikel 1.
det er herefter afgørende, om danmark har jurisdiktion i det svenske territorialfarvand, hvor
overtrædelserne fandt sted.
i lighed med højhedsområde er jurisdiktion et folkeretligt begreb, og forordningernes be-
stemmelser og betragtninger indeholder ikke noget, som taler for en anden betydning af disse
begreber end den almindelige folkeretlige forståelse. dette er også i overensstemmelse med
præmis 9 i eu-domstolens dom af 24. november 1992 i sagen c-286/90 (poulsen og diva
navigation). højesteret finder på den baggrund, at jurisdiktionsbegrebet i de to forordninger
skal forstås i overensstemmelse med det sædvanlige folkeretlige begreb.
efter folkeretten er danmark ikke afskåret fra at opnå jurisdiktion på svensk højhedsområde.
det kan ske på grundlag af en aftale eller på grundlag af sædvane, praksis eller fælles forstå-
else landene imellem.
danmark og sverige har siden 1899 haft fælles fiskeriområde i bl.a. kattegat. den gældende
konvention herom er fra 1932, jf. bekendtgørelse nr. 228 af 21. juni 1933. der er efterføl-
gende indgået aftaler mellem de to lande om fiskerireguleringen og afgrænsningen af fiskeri-
zoner mv. det er et grundlæggende princip, at begge parter kan udøve kontrol med overhol-
delsen af fiskerireguleringen i hele det fælles fiskeriområde, og at retsforfølgning finder sted i
det land, hvortil det pågældende fartøj hører, og efter lovgivningen i dette land.
                                                - 13 -
efter den dansk-svenske aftale af 26. november 2008, som bl.a. forbyder alt fiskeri i område
3, er hvert land forpligtet til at foretage det nødvendige for at gennemføre aftalen, herunder at
indføre nationale regler om fiskeriforbud for egne fartøjer i området og at håndhæve disse
regler. fra dansk side skete det ved bekendtgørelser, senest bekendtgørelse nr. 391 af 16. april
2010. fra svensk side er gennemført tilsvarende regulering. det er oplyst, at begge landes
myndigheder udøver kontrol med egne fartøjer i hele området.
på baggrund af oplysningerne om aftalerne mellem danmark og sverige og om gennemførel-
sen af dem finder højesteret, at danmark i forhold til danske fartøjer har kompetence til at
træffe bestemmelse om fiskeribegræsninger, som kan håndhæves og pådømmes af danske
myndigheder og domstole. denne kompetence til at fastsætte regler, håndhæve dem og på-
dømme overtrædelser indebærer, at danmark har jurisdiktion, og at denne jurisdiktion om-
fatter hele område 3 – også den del af området, som hører til svensk territorialfarvand.
øvrige betingelser
der er under sagen rejst spørgsmål om, hvorvidt fiskeriforbuddet i område 3 er en ”foranstalt-
ning” i den forstand, ordet anvendes i grundforordningen og teknikforordningen, og om der
er sket behørig notifikation i henhold til teknikforordningens artikel 46, stk. 2. yderligere er
der rejst spørgsmål om, hvorvidt det eu-retlige proportionalitetsprincip er overholdt.
grundforordningens artikel 10 og teknikforordningens artikel 46 angår ”foranstaltninger til
bevarelse og forvaltning af bestande”. etablering af områder, hvor fiskeri er forbudt, er nævnt
som et eksempel på en sådan foranstaltningstype i grundforordningens artikel 4, stk. 2, litra g,
ii), og begrænsning af fiskeriet i visse områder er nævnt som et eksempel på en ”foranstalt-
ning” i teknikforordningens betragtning nr. 10. formålet med fiskeriforbuddet i område 3 har
netop været at bevare og forvalte torskebestanden i kattegat. højesteret finder derfor, at fiske-
riforbuddet ifølge bekendtgørelsens § 5 er omfattet af forordningernes foranstaltningsbegreb.
efter at den dansk-svenske aftale af 26. november 2008 var indgået, skete der notifikation
efter teknikforordningens artikel 46, stk. 2, ved den fælles dansk-svenske note af 3. december
2008 samt den danske note af 4. december 2008.
                                                - 14 -
der er ikke grundlag for at fastslå, at fiskeriforbuddet i område 3 – der blev indført, efter at
eksperter havde informeret de danske og svenske myndigheder om, at torskebestanden var på
et historisk lavt niveau – er i strid med det eu-retlige proportionalitetsprincip. det kan ikke
føre til et andet resultat, at der nu er overvejelser om at lempe forbuddet.
højesteret tiltræder, at de øvrige betingelser i grundforordningens artikel 10 og teknikfor-
ordningens artikel 46 for at træffe de nævnte foranstaltninger er opfyldt.
forelæggelse for eu-domstolen
som nævnt finder højesteret, at der ikke er tvivl om forståelsen af de relevante bestemmelser
i grundforordningen og teknikforordningen, herunder at jurisdiktionsbegrebet i grundfor-
ordningens artikel 10 og teknikforordningens artikel 1 skal forstås i overensstemmelse med
folkeretten. de øvrige tvistepunkter angår spørgsmål om forståelsen af folkeretten og anven-
delsen af retsreglerne på den konkrete sag (subsumptionen), som ikke skal forelægges for eu-
domstolen.
konfiskation og bødestraf
højesteret finder ikke grundlag for at nedsætte de konfiskerede beløb.
højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at bøderne som udgangspunkt er
fastsat til 1/3 af konfiskationsbeløbene, og at bøderne er nedsat under hensyn til det tidsmæs-
sige forløb af sagsbehandlingen. landsretten har nedsat beløbene med 43.000 kr. for t1,
13.500 kr. for t2 og 3.000 kr. for t3, og højesteret finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at
ændre størrelsen af nedsættelserne. for alle tre fastsættes bødestraffen som tillægsstraf, jf.
straffelovens § 89.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                        thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
                                          - 15 -
t1, t2 og t3 skal betale sagens omkostninger for højesteret, idet de dog hver især skal betale
de forsvareromkostninger, der vedrører dem.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt onsdag den 9. oktober 2013
sag 44/2013
a
og
b
(advokat jakob dalsgaard-hansen for begge, beskikket)
mod
realkredit danmark a/s
(advokat hanne bruun jacobsen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i aalborg den 10. august 2012 og af
vestre landsrets 13. afdeling den 30. november 2012.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, vibeke rønne og hanne
schmidt.
påstande
de kærende, a og b, har nedlagt påstand om, at 1. prioriteten i ejendommen beliggende…,
under auktion opgøres med et beløb, der svarer til den a tilhørende erhvervsevnetabserstat-
ning på 500.000 kr., subsidiært et mindre beløb.
indkærede, realkredit danmark a/s, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
a fik i 1997 kapitaliseret sin løbende erstatning for tab af erhvervsevne. det fremgår af brev
af 15. august 1997 fra arbejdsskadestyrelsen, at kapitalbeløbet pr. 1. september 1997 udgør
843.125 kr., og at beløbet vil blive udbetalt, når ankefristen på 4 uger er udløbet.
                                               - 2 -
a og b købte med overtagelse den 1. februar 1998 ejendommen beliggende …. købesummen
udgjorde 797.083 kr., hvoraf de 500.000 kr. skulle indbetales kontant 8 dage før overtagelses-
dagen.
i forbindelse med købet sendte den danske bank a/s den 13. oktober 1997 et brev til ejen-
domsmægleren, hvoraf fremgår bl.a.:
      ”med henvisning til købsaftale, hvor
      [a og b]
      …
      køber ejendommen …, af
      …
      skal vi bekræfte, at køber har indsat kr. 500.000,00 på spærret konto nr. …”
der er udarbejdet en ekstrakt af et betinget skøde, der efter begæring er tinglyst servitutstif-
tende den 3. februar 1998. det fremgår heraf bl.a.:
      ”[a] oplyser, at han har betalt den kontante udbetaling st. kr. 500.000,00 for midler,
      som han har modtaget i erhvervsevnetabserstatning.
      denne oplysning begæres tinglyst i ejendommens byrderubrik.”
efter erhvervelsen er der lyst tre realkreditpantebreve på ejendommen med realkredit dan-
mark a/s som kreditor. et pantebrev på 223.000 kr. er lyst den 28. september 2001, et pante-
brev på 753.000 kr. er lyst den 11. juli 2003 og et pantebrev på 238.000 kr. er lyst den 14.
marts 2007. endvidere er der den 19. december 2007 lyst et ejerpantebrev stort 150.000 kr.
med meddelelse til den danske bank a/s. der er endvidere tinglyst et udlæg i b’s ideelle
andel.
realkredit danmark a/s begærede den 23. november 2011 ejendommen solgt på tvangsauk-
tion på baggrund af udlæg for skyldige restancer. i salgsopstillingen udarbejdet den 4. januar
2012 er servitutten medtaget på 1. prioritet med 0 kr. a og b har efterfølgende nedlagt på-
stand om, at 1. prioriteten rettelig skal opgøres til 500.000 kr.
                                                - 3 -
anbringender
a og b har navnlig anført, at realkredit danmark a/s ikke har løftet bevisbyrden for, at ejen-
dommens værdi er således, at det beskyttede tilgodehavende på 500.000 kr. ikke er til stede.
kreditforeningen er professionel og har i øvrigt forholdt sig accepterende over for den stiftede
servitut. kreditforeningen har kunnet indrette sin belåning under hensyntagen hertil, og det
må medføre, at den i konkurrence med et § 513-beskyttet krav, må bære risikoen for en for-
ringelse af pantet. landsrettens opgørelse, hvorefter det uprøvet lægges til grund, at det be-
skyttede krav ikke er i behold, hverken helt eller delvist, vender prioritetsstillingen på ejen-
dommens sikkerheder og vil medføre, at et provenu ved bud på ejendommen, der ligger ud
over belåningen, ikke vil være beskyttet efter retsplejelovens § 513. den regel, der er udvik-
let i retspraksis, hvorefter det beskyttede aktiv kan udgøre en del af et større aktiv og stadig
være beskyttet, hvis der ikke er sket udhuling ved belåning, er det relevante vurderingsgrund-
lag. i den foreliggende situation har ejerne sikret værdien af det tilstedeværende pant ved
kontinuerlig vedligeholdelse og investering, hvorfor der ikke er sket udhuling. låneoptagel-
serne er sket på tidspunkter, hvor der ved hver enkelt låneoptagelse har været betydelig fri-
værdi til rådighed ud over den eksisterende belåning og de først prioriterede 500.000 kr. det
må derfor lægges til grund, at det retsbeskyttede krav som 1. prioriteten kan opgøres til
500.000 kr.
til støtte for den subsidiære påstand er det navnlig anført, at ejeren af ejendommen må have
en beskyttelsesværdig interesse, jf. retsplejelovens § 513, i, at et hvilket som helst provenu,
der udbetales ud over dækning efter budsummen af den indestående pantehæftelse, udbetales
som et fortsat beskyttet aktiv, idet værdien har været til stede og nyder fortsat beskyttelse.
værdien må fastsættes af retten. kreditforeningen har bevisbyrden for, at kravet skal opgøres
til 0 kr., og denne bevisbyrde er ikke løftet.
realkredit danmark a/s har navnlig anført, at a og b har bevisbyrden for, at adskillelseskra-
vet i retsplejelovens § 513 er opfyldt. denne bevisbyrde er ikke løftet, da der ikke foreligger
dokumentation for erstatningens vej fra udbetaling til køb af ejendommen. hertil kommer, at
b efter den danske banks skrivelse af 13. oktober 1997 også figurerer som køber, og hun
medvirkede derfor til at indsætte 500.000 kr. på den spærrede konto. servitutten er ikke om-
fattet af retsplejelovens § 513, og erstatningsmidlerne har allerede derfor ikke været anbragt
                                                - 4 -
på en tilstrækkelig klar måde i fast ejendom. servitutten har i hvert fald mistet sin § 513-sta-
tus henset til den efterfølgende låneoptagelse i kreditforeningen og den danske bank. a og b
har endvidere ved den efterfølgende låneoptagelse disponeret i strid med adskillelseskravet.
låneoptagelse i kreditforeningen af oprindeligt 223.000 kr., 753.000 kr. og 238.000 kr. er
ydet som tillægslån uden krav om forbedring/renovering af ejendommen. ejendommen blev
allerede formelt set overbehæftet med lån og servitut i 2001 og senere i 2003 og 2007, hvorfor
a og b ved de kontinuerlige låneoptagelser har udhulet værdien af as erstatningssum. da
erstatningsmidlerne ikke er holdt klart adskilt fra a og b’s andre midler, er beskyttelsen efter
§ 513 også af den grund bortfaldet.
retsgrundlaget
i retsplejelovens § 513, stk. 1 og 4, hedder det:
       ”§513. udlæg kan ikke foretages i erstatning for invaliditet eller tab af forsørger eller i
       godtgørelse i forbindelse hermed, hvis beløbet tilkommer skadelidte eller den, som har
       mistet en forsørger. er beløbet udbetalt, kan udlæg dog ske, medmindre summen ved
       indsættelse på særskilt konto i bank eller sparekasse eller på anden måde er holdt klart
       adskilt fra skyldnerens øvrige formue. tilsvarende gælder om renter og udbytte af ka-
       pitalen.
       …
       stk. 4. udlæg kan dog foretages i de i stk. 1 og 2 nævnte beløb og krav, efter at kravet
       og dets størrelse er anerkendt eller fastslået af domstolene, hvis skyldneren under for-
       retningen giver samtykke hertil, eller hvis skyldneren har stillet aktivet som pant for
       vedkommende fordring.”
bestemmelsen blev indsat i retsplejeloven ved lov nr. 258 af 26. maj 1976 og er ikke senere
ændret.
loven bygger på lovudkastet i betænkning nr. 634/1971 om udlæg og udpantning, hvoraf
fremgår, side 85 bl.a.:
       ”erstatning for invaliditet skal kompensere for fremtidigt indtægtstab, og dette formål
       vil ikke kunne opnås, hvis erstatningen inddrages under udlæg. både sociale hensyn og
       etiske betragtninger taler afgørende for en så vid beskyttelse, som det er praktisk muligt
       at give.
       …
       …er udbetaling sket, kan beskyttelsen kun blive bestående, hvis beløbet er holdt klart
       adskilt fra skyldnerens øvrige formue.
                                                - 5 -
       som eksempel herpå nævnes indsættelse på særskilt konto i bank eller sparekasse. at
       kontoen skal være særskilt betyder, at der ikke må indsættes andre midler på kontoen.
       er et beløb engang hævet, kan skyldneren ikke senere indsætte et tilsvarende beløb på
       kontoen. dette må heller ikke ske på den indirekte måde, at skyldneren hos banken låner
       penge mod sikkerhed i kontoen og senere tilbagebetaler lånet. …efter omstændighe-
       derne vil kapitalen også på tilstrækkelig klar måde kunne anbringes i fast ejendom, en-
       ten i form af tinglyst pantebrev, der angiver, hvorfra midlerne stammer, eller, hvis
       skyldneren ikke har anbragt andre midler i ejendommen, ved en tinglyst deklaration på
       denne. ved tinglysningen må erstatningen dokumenteres.
       …
       til stk. 3. når de i stk. 1 og 2 nævnte krav er blevet således konkretiseret, at skyldneren
       kan overdrage dem, må skyldneren også under udlægsforretningen kunne anvise dem
       som genstand for udlæg. har skyldneren stillet et aktiv, som er erhvervet for en invali-
       ditetserstatning og holdt adskilt fra hans øvrige formue, som underpant for en fordring,
       må panthaveren kunne gøre udlæg i tingen for pantefordringen; ellers ville pantsætnin-
       gen være umulig. er det en fordring, der er pantsat, vil panthaveren kunne søge fyldest-
       gørelse i fordringen uden at skulle foretage udlæg.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen drejer sig om, hvorvidt den erhvervsevnetabserstatning, som a har fået udbetalt, er
holdt adskilt fra hans øvrige formue, jf. retsplejelovens § 513, stk. 1 og stk. 4, herunder om
adskillelseskravet er iagttaget i forbindelse med erhvervelse af den omhandlede ejendom og i
forbindelse med senere låneoptagelser.
ifølge højesterets dom af 22. juli 2005 (u 2005 s. 3097) er det afgørende for udlægshindring
efter retsplejelovens § 513, at beløbet utvivlsomt, direkte og udelukkende hidrører fra det ud-
betalte erstatningsbeløb, så der ikke foreligger nogen risiko for misbrug og omgåelse.
ejendommens erhvervelse
det fremgår af arbejdsskadestyrelsens brev af 15. august 1997, at as løbende erstatning for
tab af erhvervsevne var kapitaliseret til 843.125 kr., der skulle udbetales til ham af tryg-bal-
tica forsikring, når ankefristen på fire uger var udløbet. udbetaling på ejendommen på
500.000 kr. blev ifølge den danske banks brev af 13. oktober 1997 indsat på en spærret
konto til fordel for sælger. under hensyn hertil og til oplysningerne i skødet om, hvorfra be-
løbet stammer, finder højesteret det tilstrækkeligt godtgjort, at udbetalingen på 500.000 kr.
direkte og udelukkende hidrørte fra det udbetalte erstatningsbeløb.
                                               - 6 -
restkøbesummen på ejendommen på i alt 297.083 kr. blev ifølge det oplyste berigtiget ved
optagelse af et kreditforeningslån. heller ikke dette forhold medfører risiko for, at a har
disponeret over erstatningen med mulighed for sammenblanding med hans øvrige formue.
efter erstatningsansvarslovens § 18 indgår erhvervsevnetabserstatningen ikke i formuefælles-
skabet mellem ægtefæller, medmindre der er tale om skifte efter erstatningsmodtagers død.
det forhold, at a erlagde hele udbetalingen på ejendommen, som blev købt i lige sameje med
hans ægtefælle, har derfor ikke betydning for opretholdelse af adskillelseskravet og dermed
beskyttelsen efter § 513.
højesteret finder endvidere, at tinglysningen af byrden på ejendommen om, hvorfra midlerne
til udbetalingen stammer, udgør tilstrækkelig dokumentation for, at adskillelseskravet i rets-
plejelovens § 513, stk. 1, var opfyldt efter købet af ejendommen.
højesteret tiltræder herefter, at adskillelseskravet var opfyldt på tidspunktet for ejendommens
erhvervelse.
efterfølgende låneoptagelse
efter bestemmelsen i retsplejelovens § 513, stk. 4, kan udlæg i ejendommen foretages for for-
dringer, for hvilke skyldneren har givet pant. skyldneren har dermed givet afkald på udlægs-
beskyttelsen i forhold til disse panthavere.
pantsætning kan endvidere medføre, at udlægsbeskyttelsen som sådan er bortfaldet ud fra
synspunktet om, at aktivet ikke er holdt adskilt fra debitors øvrige formue.
efter b og a’s erhvervelse af ejendommen er der ad flere gange foretaget yderligere belåning
af denne. a har oplyst, at lånene er anvendt til renovering og vedligeholdelse af ejendommen.
højesteret finder, at a ved den skete låneoptagelse har disponeret på en sådan måde, at betin-
gelserne for at opretholde udlægsfritagelsen efter retsplejelovens § 513 ikke længere er til-
stede.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                            - 7 -
da vurderingsrapporten ikke har betydning for højesterets afgørelse, afholdes udgiften hertil
endeligt af skønsrekvirenten, realkredit danmark a/s. i øvrigt træffes afgørelsen vedrørende
sagsomkostningerne ved kæremålet af fogedretten.
                                     thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.