text:
 -
                              udskrift
                                 af
                    sø- og handelsrettens dombog
                             ──────────
den 25. marts 2003 blev af skifteretten i sagen
p-0031-01
ledernes hovedorganisation s.m.f.
x
(advokat niels nehrkorn)
mod
alima a/s under konkurs
(advokat karl s. stephensen)
afsagt sålydende
                               d o m:
under denne sag har anmelderen, ledernes hovedorganisation s.m.f. x,
nedlagt påstand om, at boet, alimas a/s under konkurs ved kurator,
                                       - 2 -
advokat karl stephensen, tilpligtes at anerkende det af anmelderen an-
meldte krav på 76.500 kr. som priviligeret med tillæg af rente 5% over
nationalbankens diskonto fra den 14. marts 2001 til betaling sker,
subsidiært med tillæg af den til enhver tid gældende procesrente fra
sagens anlæg til betaling sker.
subsidiært har anmelderen nedlagt påstand om, at boet tilpligtes at
anerkende det af anmelderen anmeldte krav på 76.500 kr. som simpelt
med tillæg af rente 5% over nationalbankens diskonto fra den 14. marts
2001 til betaling sker, subsidiært med tillæg af den til enhver tid
gældende procesrente fra sagens anlæg til betaling sker.
boet har påstået frifindelse.
sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt bortvisningen af anmelderen den
10. november 2000 er berettiget.
sagens nærmere omstændigheder er følgende:
anmelderen blev pr. 1. januar 1999 ansat i alimas a/s som
regnskabschef. alimas a/s drev på agenturbasis virksomhed med salg og
service af særlige entreprenørmaskiner inden for bl.a. mærkerne
hitachi og fiat-hitachi. ledelsen i selskabet bestod af direktør axel
ibsen, bestyrelsesformand ole linnemann-schmidt og bestyrelsesmedlem
rolf petersen. aktierne i selskabet ejedes af axel ibsen, ole
linnemann-schmidt og rolf petersen holding a/s, der formodentlig ejes
af rolf petersen.
på et tidspunkt kom ledelsen i alimas i kontakt med direktør per
sørensen fra runge & sørensen a/s, idet denne var interesseret i at
overtage virksomheden eller aktierne i alimas.
den 14. september 2000 blev der afholdt et møde mellem per sørensen og
personer fra ledelsen i alimas, hvor spørgsmålet om overdragelse af
aktierne i alimas blev drøftet. anmelderen var til stede på mødet og
                                       - 3 -
fik i den forbindelse af ledelsen at vide, at han i et eller andet
omfang skulle udlevere oplysninger om alimas til per sørensen, hvilket
anmelderen efterkom. på mødet blev der underskrevet en betinget aftale
om overdragelse af aktierne i alimas til runge & sørensen.
overdragelsesaftalen er ikke blevet fremlagt under sagen, og
anmelderen har aldrig set aftalen.
i samme periode førte først og fremmest direktør axel ibsen
forhandlinger med nogle englændere om overdragelse af aktierne.
den 11. oktober 2000 sendte anmelderen en mail på 4 sider til ole
linnemann-schmidt og rolf petersen. mailen blev ikke sendt til axel
ibsen. det fremgår af mailen bl.a.:
       "da vi ikke er kommet ret meget længere med en eller anden
       form for løsning omkring alimas i de seneste 2-3 uger, skal
       jeg hermed fremkomme med min helt personlige holdning til
       situationen samt hvordan vi kommer videre.
       jeg har naturligvis forståelse for at i gerne vil holde begge
       muligheder åbne (ps [per sørensen] samt den engelske løsning)
       for at kunne vælge den løsning, som ud fra en økonomisk
       synsvinkel er bedst for jer. omvendt, hvis i ikke har fået et
       oplæg fra den engelske løsning, må vi se at fremme en
       afslutning af sagen med ps. det er nu snart 7 uger siden at
       englænderne var her, uden at det virker som om, der er sket
       ret meget mere i den sag.
       ...
       hovedproblemet er, at fh [fiat-hitachi] ikke har ret travlt
       med at forholde sig til sagen, og man kan så undre sig over,
       hvorfor dette er tilfældet.
       ...
                                - 4 -
hvis nogen har givet fh det indtryk, at det der kunne ske med
ps og alimas har karakter af at være et forsøg på at
snyde/stjæle ali mas fra familien ibsen, så kunne vi godt have
et problem med en snarlig afslutning på sagen, hvis ikke den
engelske løsning hurtigt bringer et acceptabelt tilbud på
bordet.
en ting er i hvert fald tilfældet og det er, at aei [axel
ibsen] ikke støtter løsningen med ps, da aei benytter enhver
lejlighed til at nedgøre ps med udtryk som, at ps hverken har
salgsstyrke eller kunder.
...
hvis jeg har ret i min formodning om, at den engelske løsning
ikke længere er en mulighed, da de hele tiden kun forsøger at
vinde tid ved gang på gang at udsætte en tidsfrist, så tror
jeg at familien ibsen vil forsøge at køre videre så længe det
er muligt i håbet om at finde en mulighed for at få jer købt
ud.
...
for at det ikke skal forbigå jeres opmærksomhed, kan i være
sikre på én ting og det er, at udover undertegnede, som
snarest bliver fyret hvis ibsen's kan fortsætte, er der mange
andre som samtidig vil søge nye udfordringer, hvorfor ikke
mange medarbejdere kan tilslutte sig f.eks. den engelske
løsning. hvis medarbejderne i den situation bliver spurgt af
den engelske køber, vil de melde klart ud med at de ikke
ønsker at fortsætte, såfremt ibsen's er involveret i alimas.
afslutningsvis kan jeg oplyse, at jeg ikke tror der vil gå ret
mange dage, før end nogle af vore leverandører mister
                                       - 5 -
       tålmodigheden med vor manglende betalingsevne."
anmelderen sendte samme dag en kopi af den pågældende mail til per
sørensen, hvilket han ikke gav besked om til ole linnemann-schmidt og
rolf petersen.
den 14. oktober 2000 indgik alimas a/s og runge & sørensen a/s en ny
betinget overdragelsesaftale. denne aftale er heller ikke blevet
fremlagt, men anmelderen har i modsætning til aftalen af 14. september
2000 set den seneste aftale. det er ikke oplyst under sagen, hvorfor
der blev indgået en ny betinget aftale. det var i hvert fald ifølge
den seneste aftale en forudsætning for, at runge & sørensen ville
overtage aktierne, at man kunne overtage fiat-hitachi agenturet.
den 2. november 2000 var rolf petersen og per sørensen til møde hos
fiat-hitachi i italien, hvor fiat-hitachi meddelte, at man ikke ville
acceptere, at runge & sørensen overtog agenturet. den 7. november 2000
hævede per sørensen herefter den betingede aftale med alimas om køb af
aktierne.
der blev heller ikke indgået nogen aftale med englænderne om salg af
aktierne.
den 8. november 2000 om aftenen blev axel ibsen ved et tilfælde
bekendt med, at anmelderen havde sendt den i sagen omhandlede mail til
ole linnemann-schmidt og rolf petersen, og at per sørensen havde
modtaget kopi af denne mail. axel ibsen var den følgende dag i
telefonisk kontakt med både ole-linnemann schmidt og rolf petersen
herom. ole linnemann-schmidt og rolf petersen blev først på dette
tidspunkt klar over, at per sørensen havde modtaget kopi af mailen. de
var alle tre enige om herefter at bortvise anmelderen.
den 10. november 2000 blev anmelderen bortvist af direktør axel ibsen
på grund af illoyalitet. anmelderen fik i første omgang ikke
meddelelse om, at illoyaliteten vedrørte den omhandlede mail.
                                       - 6 -
den 13. november 2000 anmeldte selskabet betalingsstandsning. advokat
troels tuxen blev beskikket som tilsyn. dagen forinden sendte ole
linnemann-schmidt en mail til anmelderen med anmodning om at være til
stede på arbejde den efterfølgende dag kl. 13.00, hvor advokat troels
tuxen ville være til stede. anmelderen og ole linnemann-schmidt havde
endvidere været i telefonisk kontakt herom, inden ole linnemann-
schmidt sendte den pågældende mail til anmelderen.
anmelderen var til stede på mødet med tilsynet den 13. november 2000
kl. 13.00. anmelderen forlod efter kort tid mødet, da han afviste at
gå ind på tilsynets krav om, at han ikke måtte tage kontakt til per
sørensen som betingelse for at trække bortvisningen tilbage. anmelde-
ren afviste at gå ind på tilsynets krav på grund af eventuelle
fremtidige jobsamtaler med per sørensen.
den 4. december 2000 blev der afsagt konkursdekret over selskabet.
advokat karl stephensen blev udpeget som kurator.
boet har efter domsforhandlingen taget bekræftende til genmæle for så
vidt angår anmelderens krav på løn for perioden 1. - 10. november
2000, hvilket i stævningen er opgjort til 5.667 kr. samt feriepenge
12,5% af beløbet, i alt 6.375,50 kr. boet har endvidere anerkendt, at
kravet har status i henhold til konkurslovens § 95. for så vidt angår
rente af det anerkendte beløb har boet taget bekræftende til genmæle
over for anmelderens påstand om, at kravet tillægges rente 5% over
nationalbankens diskonto fra den 14. marts 2001 og til betaling sker.
boet har dog alene kunnet anerkende, at rentekravet har status i
henhold til konkurslovens § 98, nr. 1.
partsforklaring:
x har bl.a. forklaret, at han er uddannet cand. oecon., og at han
forud for ansættelsen pr. 1. januar 1999 i alimas a/s havde arbejdet i
rumænien.
                                       - 7 -
alimas drev agenturvirksomhed med tungere entreprenørmaskiner i
prisklassen 1/2 - 3 mio. kr. i efteråret 1998 havde selskabet haft
økonomiske problemer, i hvilken forbindelse man havde fået en
akkordordning med told og skat. den 31. december 1998 blev
aktiekapitalen udvidet med 2 mio. kr., som blev indskudt af ole
linnemann- schmidt og rolf petersen holding a/s, idet selskabet
manglede penge til at overholde akkordaftalen. ole linnemann-schmidt
og rolf petersen indtrådte herefter i bestyrelsen. direktør axel ibsen
havde forevist nogle budgetter for ole linnemann-schmidt og rolf
petersen om et forventet overskud i selskabet på 2,5 mio. kr. for
1998, men resultatet viste sig senere at blive et underskud på 90.000
kr. der blev herefter en misstemning i bestyrelsen mellem axel ibsen
på den ene side og ole linnemann-schmidt og rolf petersen på den anden
side.
efterhånden blev det kendt i branchen, at alimas var i økonomiske
problemer, og i december 1999 rettede direktør per sørensen fra runge
& sørensen a/s henvendelse til alimas og foreslog et samarbejde. der
var et møde mellem parterne herom, men samarbejdet blev dog ikke til
noget. senere aftaltes imidlertid et nyt møde til den 14. september
2000. umiddelbart forud for den 14. september 2000 fik han af ole
linnemann-schmidt besked om, at han ville blive kontaktet af per
sørensen eller dennes rådgiver med anmodning om at få tilsendt noget
materiale vedrørende alimas til brug for mødet. forud for mødet havde
han endvidere af ole linnemann-schmidt fået at vide, at han skulle
svare på de spørgsmål, per sørensen måtte have. på mødet den 14.
september 2000 var foruden ham selv, per sørensen, leo gilling og ole
linnemann-schmidt til stede. ole linnemann-schmidt var ikke med til
mødet i starten. på mødet fik han at vide af ole linnemann-schmidt, at
han skulle stå til rådighed for per sørensen med oplysninger. på mødet
gennemgik de en række ting vedrørende alimas, herunder såvel
regnskabsmæssige som ikke-regnskabsmæssige. det eneste, han ikke var
involveret i, var fastsættelsen af prisen på aktierne. han har aldrig
set den betingede aftale, der blev udfærdiget i forbindelse med mødet,
                                       - 8 -
men han fik en kort gennemgang af den af ole linnemann-schmidt.
axel ibsen ønskede ikke kontakt med per sørensen. axel ibsen tog sig
derimod af nogle potentielle købere fra england, som var nogle,
familien ibsen kendte. englænderne var på besøg på et tidspunkt efter
den 14. september 2000, men inden den 11. oktober 2000, hvor han på
tilsvarende måde besvarede spørgsmål under et møde. det blev ikke til
nogen handel med englænderne. han er ikke klar over, hvorfor der ikke
kom en handel i stand med englænderne.
mailen af 11. oktober 2000 er sendt på hans eget initiativ. den er
ikke sendt til axel ibsen, idet denne var kørt ud på et sidespor,
efter at den dårlige stemning i bestyrelsen var opstået på grund af
underskuddet. han var ligeglad med, om salget skete til englænderne
eller til runge & sørensen, blot alimas blev reddet. han var jævnligt
i kontakt med per sørensen i dette forløb, og da per sørensen hørte om
mailen, som var blevet sendt til ole linnemann-schmidt og rolf pe-
tersen, bad han om at få en kopi af den. det er hans opfattelse, at
per sørensen allerede på forhånd kendte til alt, hvad der stod i
mailen.
den betingede aftale af 14. oktober 2000 frigjorde axel ibsen for
nogle forpligtelser, som han havde i henhold til aftalen af 14.
september 2000, hvorfor aftalen af 14. oktober var bedre for
aktionærerne. han har set aftalen af 14. oktober 2000.
den 11. november 2000 blev han kaldt ind på axel ibsens kontor, hvor
han fik at vide, at han var bortvist p.g.a. illoyalitet. han fik ikke
at vide, hvad illoyaliteten bestod i. senere samme dag fik han at vide
af ole linnemann-schmidt, at det var mailen, det drejede sig om. han
talte også med rolf petersen samme dag, og det var hans indtryk, at
både ole linnemann-schmidt og rolf petersen var imod bortvisningen.
disse to ville gerne have, at han mødte på arbejde mandag den 13.
november 2000 til et møde kl. 13.00, hvorfor han bad ole linnemann-
schmidt om at sende en mail herom, hvilket denne gjorde den 12. no-
                                       - 9 -
vember 2000. han kom til mødet den 13. november 2000 kl. 13.00, hvor
der foruden ham selv var advokat troels tuxen samt dennes fuldmægtig
og en regnskabskyndig tilknyttet bech-bruun dragsted, jens simonsen.
selskabet var trådt i betalingsstandsning tidligere på dagen, og
advokat tuxen tilbød at trække bortvisningen tilbage og give ham dette
på skrift. det var dog en betingelse for at trække bortvisningen
tilbage, at han ville undlade at tage kontakt til per sørensen,
hvilket han ikke kunne acceptere på grund af eventuelle jobsamtaler.
han blev pr. 1. januar 2001 ansat i runge & sørensen. han har ikke
drøftet ansættelse med per sørensen forud for sin bortvisning.
han er ikke på noget tidspunkt af axel ibsen eller ole linnemann-
schmidt blevet bedt om at give tilbagemelding om, hvilke oplysninger
han gav til per sørensen eller englænderne.
selv om han ikke har set aftalen af 14. september 2000 var han klar
over, at ifølge denne skulle hovedparten af medarbejderne følge med
over i runge & sørensen.
vidneforklaringer:
ole linnemann-schmidt har bl.a. forklaret, at han var til stede på
mødet den 14. september 2000 sammen med x, leo gilling samt per
sørensen. i starten var axel ibsen der også. baggrunden for mødet var,
at virksomheden gik dårligt, hvorfor man prøvede at sælge den. der var
to potentielle købere. den ene var per sørensen, mens den anden var
nogle englændere. kontakten til per sørensen var opstået allerede
nogen tid forud for den 14. september 2000.
vidnet var på et tidspunkt med per sørensen i amsterdam med henblik på
at præsentere denne for hitachi. rolf petersen var på tilsvarende måde
med per sørensen i milano med henblik på, at per sørensen kunne blive
præsenteret for fiat-hitachi.
                                      - 10 -
vidnet aftalte med x, at denne skulle være per sørensen behjælpelig
med oplysninger, således at per sørensen kunne opstille den model,
italienerne krævede for at lade per sørensen få agenturet. x var en
betroet medarbejder, og de talte jævnligt sammen. vidnet erindrer ikke
at have bedt x om at udlevere noget materiale til per sørensen inden
mødet den 14. september.
stemningen i virksomheden var dårlig, og vidnet havde mistet tilliden
til axel ibsen og dennes søn, der også arbejdede i virksomheden.
vidnet sendte på et tidspunkt axel ibsens søn hjem på grund af
samarbejdsproblemer.
vidnet syntes, at x gik vidt med mailen af 11. oktober 2000, der blev
sendt til vidnet og rolf petersen. han troede ikke sine egne ører, da
han senere hørte, at mailen også var blevet sendt til per sørensen.
rolf petersen sagde til vidnet, da han kom hjem fra milano med per
sørensen, at det havde virket som om, at forhandlingerne var gået uden
om rolf petersen, og at italienerne vidste en masse på forhånd.
det var ikke meningen med vidnets mail af 12. november 2000 til x, at
denne skulle tilbage at arbejde. meningen var alene, at han skulle
deltage i mødet med troels tuxen og jens simonsen. vidnet var til
stede på mødet den 13. november 2000. x blev spurgt, om han ville være
loyal fremover, hvilket han benægtede, hvorefter advokat tuxen sagde,
at så var der ikke mere at gøre ved det.
det var axel ibsen, der førte forhandlingerne med englænderne. vidnet
mødte dem kun én gang, og han fik ikke noget godt indtryk af dem,
hvorfor vidnet foretrak at sælge til per sørensen.
vidnet mener, at aftalen af 14. oktober var ringere for aktionærerne
end aftalen af 14. september, idet vilkårene var blevet skærpet i den
mellemliggende periode. vidnet ved ikke, hvorfor per sørensen hævede
aftalen af 14. oktober, men han må have vidst for meget.
                                       - 11 -
axel ibsen har bl.a. forklaret, at han var direktør for alimas.
selskabet startede med at forhandle med runge & sørensen i efteråret
1999. der var på det tidspunkt et møde hos per sørensen i århus, hvor
x og vidnets søn var med. efter mødet var man i selskabet enige om, at
det ikke havde interesse at samarbejde med per sørensen.
senere fik vidnet at vide, at per sørensen ville komme til et møde hos
alimas den 14. september 2000 sammen med sin revisor. vidnet var med
til mødet i starten, men efter kort tid blev han bedt om at forlade
mødet. han ved ikke hvorfor. han var ikke med til at give x nogen
bemyndigelse.
der var også nogle englændere, der var interesseret i at købe
selskabet, og det var en reel mulighed.
aftalen af 14. oktober 2000 var betinget af, at de to agenturgivere -
et hollandsk og et italiensk firma - ville acceptere overdragelsen.
ole linnemann-schmidt og rolf petersen tog kontakt til hver sin
agenturgiver. hollænderne oplyste, at de ville vente at se, hvad ita-
lienerne svarede. italienerne sagde, at det var en dårlig aftale. per
sørensen sprang herefter fra aftalen.
onsdag den 8. november 2000 om aftenen så vidnet den omtalte mail på
xs computer ved et tilfælde. næste dag tog vidnet kontakt til ole
linnemann-schmidt, som tog kontakt til rolf petersen. de var enige om,
at x skulle bortvises.
forholdet mellem vidnet og x havde været dårligt siden
foråret/sommeren 2000. forholdet blev dårligt, idet x satte personer
op mod hinanden, hvilket skabte uro i foretagendet.
vidnet var ikke med til mødet den 13. november 2000, men han så, da x
kom og gik. x kan højst have været med til mødet i 5 minutter.
                                      - 12 -
per sørensen har bl.a. forklaret, at han er direktør i runge &
sørensen a/s. hans første kontakt med alimas var i foråret 2000, hvor
han foreslog at overtage agenturet for så vidt angår jylland. dette
blev dog ikke til noget. senere hørte han ad andre kanaler, at det gik
økonomisk dårligt i alimas, og ole linnemann-schmidt inviterede ham
til et møde. mødet var i efteråret 2000. vidnet og ole linnemann-
schmidt talte i en periode meget sammen, nogle gange op til 5 gange om
dagen. ole linnemann-schmidt lagde ikke skjul på, at han havde penge i
klemme, som han gerne ville prøve at redde. til stede på mødet i
efteråret 2000 var foruden vidnet, leo gilling og peter klerke fra
revisionsfirmaet deloitte & touche, ole linnemann-schmidt, x samt axel
ibsen. sidstnævnte gik dog til og fra mødet med jævne mellemrum. x fik
på mødet af ole linnemann-schmidt besked på, at han kunne give alle
oplysninger vedrørende alimas til runge & sørensen. det var en kort og
kontant besked, og vidnet opfattede den som uden begrænsninger.
vidnet ved ikke, om aftalen af 14. oktober var bedre for aktionærerne
end aftalen af 14. september.
vidnet var med rolf petersen i torino på et tidspunkt, hvor de besøgte
agenturgiveren fiat-hitachi. formålet med mødet var at "vise giraffen
frem" over for italienerne. vidnets betingelse for at overtage alimas
var, at agenturet fulgte med. italienerne sagde klart nej til at lade
ham overtage agenturet, idet det var deres holdning, at man ikke
handler med agenturer. han fik klar besked på mødet i torino. det
andet agentur var et hollandsk, og hollænderne havde forinden sagt, at
de ville følge italienerne.
vidnet hævede aftalen af 14. oktober, da han ikke kunne få lov at
overtage agenturerne.
vidnet erindrer ikke at have set den i sagen omhandlede mail eller at
have bedt om den.
vidnet fik på et tidspunkt nogle månedsregnskaber fra alimas. han
                                      - 13 -
erindrer ikke hvornår. det fremgik af disse regnskaber, at situationen
ikke var gunstig.
vidnet har i december 2000 købt alt inventar mv. af boet, og han har
senere fået fiat-hitachi agenturet.
leo gilling har bl.a. forklaret, at han er revisor, og at han deltog i
mødet den 14. september 2000 sammen med per sørensen og x. axel ibsen
var med til noget af mødet. senere kom ole linnemann-schmidt til stede
og var med resten af dagen. vidnet var med til mødet på foranledning
af per sørensen, og baggrunden for mødet var, at per sørensen var
interesseret i at købe aktierne i alimas samt at overtage agenturet.
axel ibsen sagde, at x var den med bedst kendskab til de oplysninger,
som per sørensen måtte ønske. x skulle forsyne dem med oplysninger, og
vidnet opfattede det som, at de kunne få, hvad de ville have af
oplysninger, også ikke-regnskabsmæssige. de havde inden mødet den 14.
september fået udleveret en månedrapport for juli måned. rapporten var
meget fyldig og omfangsrig og indeholdt både regnskabsmæssige og andre
oplysninger om virksomheden. på mødet fik de udleveret månedsrapporten
for august. på mødet aftaltes det, at man skulle prøve at få handlen i
stand inden 8 dage. det skulle gå stærkt, idet virksomheden kørte med
underskudsgivende drift.
vidnet ved ikke hvilken af de to aftaler, der var bedst for ak-
tionærerne, men der har ikke været stor forskel på dem. købsprisen var
500.000 kr. i begge aftaler.
vidnet har ikke set den i sagen omhandlede mail.
inden mødet den 14. september vidste vidnet fra per sørensen, at der
var andre interesserede købere i kulissen.
rolf petersen har bl.a. forklaret, at han var bestyrelsesmedlem i
alimas. han kom ind i bestyrelsen sammen med ole linnemann-schmidt, da
virksomheden skulle rekonstrueres i 1998-99. han skød 1 mio. kr. ind i
                                      - 14 -
selskabet. det viste sig, at han blev snydt, idet selskabets balance
var behæftet med fejl.
vidnet mener, at han deltog i mødet den 14. september 2000, men han er
ikke sikker. bemyndigelsen til x gik på, at per sørensen skulle have
tilsendt det materiale, han havde behov for, til brug for udarbejdelse
af en forretningsplan til fiat-hitachi. det var kun regnskabsmæssige
oplysninger, han skulle give per sørensen.
vidnet undrede sig over, at x havde sendt mailen til per sørensen,
idet man lå i forhandlinger med per sørensen og nogle englændere.
vidnet erindrer ikke, hvilken af de to aftaler med per sørensen, der
var bedst for aktionærerne.
vidnet var med per sørensen i torino for at introducere ham for fiat-
hitachis ledelse. det var påfaldende, at ledelsen i torino på mødet
syntes at vide mere, end vidnet gjorde. italienerne syntes godt om per
sørensen, men de sagde, at de ikke kunne forstå, hvorfor de to rejste
sammen, ligesom de ikke ville have, at per sørensen skulle have
agenturet som led i en handel.
vidnet var enig i bortvisningen af x. grunden til, at man bad x være
til stede på mødet den 13. november 2000 var, at det ville være
uhensigtsmæssigt for tilsynet, at x ikke var der, når ledelsen i
selskabet ikke kunne sammen.
troels tuxen har bl.a. forklaret, at han som advokat tidligere har
hjulpet alimas i forbindelse med en akkord. i begyndelsen af sommeren
2000 blev han kontaktet af selskabet, idet økonomien var dårlig, og
aktionærerne stridedes. han mødte per sørensen, og de spiste en middag
sammen. aktieoverdragelsesaftalerne blev udarbejdet af ole linnemann-
schmidt.
vidnet blev på et tidspunkt kontaktet med henblik på at komme til et
                                      - 15 -
møde for at drøfte anmeldelse af betalingsstandsning. da selskabet
trådte i betalingsstandsning, blev han beskikket som tilsyn. han havde
et møde den 13. november 2000 kl. 13.00, hvor x var der. vidnet mener,
at han forinden mødet havde fået en forklaring på bortvisningen og
havde set mailen. vidnet tilkendegav på mødet over for x, at
bortvisningen kunne ophæves, men det var en betingelse, at han undlod
at kontakte per sørensen eller andre købere. x ville ikke acceptere
dette vilkår, hvorefter han forlod mødet.
per sørensen har købt en del effekter af boet.
jens simonsen har bl.a. forklaret, at han er regnskabskyndig. han blev
på et tidspunkt kontaktet af advokat troels tuxen. vidnet var med til
mødet den 13. november 2000. mødet var vist kl. 13.00. x var med til
mødet. formålet med xs tilstedeværelse var, at han skulle fortsætte
som bogholder på visse betingelser. da x ikke kunne acceptere disse
betingelser, gik han efter meget kort tid.
parternes procedure:
anmelderen har til støtte for sin påstand gjort gældende, at der på
mødet den 14. september 2000 blev givet en klar bemyndigelse til
anmelderen fra ole linnemann- schmidt til, at runge & sørensen a/s
skulle have de oplysninger, de bad om. ifølge leo gilling skulle
anmelderen ikke holde sig tilbage med at give oplysninger, og
omfattende månedsrapporter om forholdene i alimas blev udleveret til
runge & sørensen både før og efter mødet. disse månedsrapporter
omfattede meget andet end regnskaber. anmelderen har ikke modtaget
nogen skriftlig instruks med en anførelse af eventuelle begrænsninger
i, hvad han måtte videregive.
det må tillægges processuel skadevirkning over for boet, at man har
nægtet af udlevere aftalerne af henholdsvis 14. september 2000 og 14.
oktober 2000. det må imidlertid lægges til grund, at aftalen af 14.
oktober 2000 er bedre for aktionærerne end aftalen af 14. september
                                      - 16 -
2000, idet aftalen af 14. oktober 2000 indeholder flere underpunkter
med fordele for aktionærerne. det er således ikke kommet aktionærerne
til skade, at anmelderen sendte en kopi af mailen til per sørensen den
11. oktober 2000.
formålet med mailen var at skabe en løsningsmodel, og boet har ikke
løftet bevisbyrden for, at anmelderen ved at sende mailen til per
sørensen har optrådt illoyalt.
en eventuel bortvisningsadgang er bortfaldet ved passivitet, idet
anmelderen først bortvistes ca. 1 måned efter, at mailen blev afsendt.
vi har alene axel ibsens forklaring omkring baggrunden for denne
passivitet, og denne forklaring kan ikke tillægges bevisværdi, idet
axel ibsen havde et klart behov for at skade anmelderen, da der bestod
et modsætningsforhold mellem de to.
efter bortvisningen indkaldte alimas anmelderen til et møde, hvorved
man har erkendt, at bortvisningen var uberettiget.
boet har til støtte for sin påstand gjort gældende, at anmelderen
alene fik bemyndigelse til at give runge & sørensen som en potentiel
køber regnskabsmæssige oplysninger med henblik på opstilling af
budgetter til brug for agenturgiver. mailen indeholder følsomme
oplysninger, idet den nævner, at det er længe siden, man har hørt fra
englænderne, at der er modsætninger i ledelsen, og at visse
medarbejdere er klar til at skifte. mailen er således et alvorligt
tillidsbrud, og ole linnemann- schmidt og rolf petersen har forklaret,
at de var rystede, da de fik at vide, at anmelderen havde videresendt
mailen til per sørensen. man bør vide med sig selv, at sådanne op-
lysninger ikke må videregives. det er en klar fejlbedømmelse fra
anmelderens side, hvis han har troet, at han måtte videregive sådanne
oplysninger, som han har gjort, hvorfor der stadig er tale om en
illoyal handling. alene afsendelsen af mailen til ole linnemann-
schmidt og rolf petersen er på grund af dens indhold en illoyal hand-
ling.
                                      - 17 -
for så vidt angår spørgsmålet om processuel skadevirkning ved, at boet
ikke ønsker at fremlægge de to betingede overdragelsesaftaler, er det
uden betydning, om afsendelsen af mailen havde nogen virkning. det
afgørende for, om der er tale om illoyal optræden, er, om mailen
indeholder oplysninger, der er egnet til at skade.
der foreligger ikke passivitet, idet mailen først om aftenen den 8.
november 2000 blev opdaget af axel ibsen, og bortvisningen fandt sted
den 10. november 2000 om morgenen. den 9. november 2000 var axel ibsen
i kontakt med bestyrelsen, der var enig i, at anmelderen skulle
bortvises. at der er gået ca. 1 måned fra afsendelsen af mailen er
således uden betydning, når der handles med det samme.
bortvisningen er ikke bortfaldet som følge af indkaldelsen af
anmelderen til mødet den 13. november 2000. der står ganske vist i den
mail, som ole linnemann-schmidt sendte til anmelderen den 12. november
2000, at anmelderen "møder på arbejde", men ud fra de afgivne
vidneforklaringer må det lægges til grund, at han alene blev bedt om
at møde op på grund af den særlige situation, hvor selskabet skulle
træde i betalingsstandsning. anmelderen afviste i øvrigt at gå ind på
advokat troels tuxens vilkår om, at han ikke måtte tage kontakt til
per sørensen, hvorfor bortvisningen ikke kan anses for bortfaldet.
skifteretten skal udtale:
skifteretten lægger til grund, at anmelderen af bestyrelsesformand ole
linnemann-schmidt mundtligt blev bedt om at videregive såvel
regnskabsmæssige som andre oplysninger om alimas a/s til direktør i
runge & sørensen a/s, per sørensen. skifteretten finder imidlertid, at
det må have stået anmelderen klart, at han ikke var berettiget til at
videregive oplysninger om bl.a. den vanskelige forhandlingssituation,
som alimas befandt sig i, til en potentiel køber som runge & sørensen.
anmelderen har således ved at sende den i sagen omhandlede mail af 11.
oktober 2000 til per sørensen handlet illoyalt over for alimas, som
                                      - 18 -
herved har været berettiget til at bortvise anmelderen.
skifteretten lægger efter bevisførelsen til grund, at direktør axel
ibsen først den 8. november 2000 om aftenen blev bekendt med, at den
omhandlede mail var blevet sendt til per sørensen, og at axel ibsen
den efterfølgende dag var i telefonisk kontakt med bestyrelsen herom.
idet bortvisningen fandt sted den 10. november 2000, finder retten, at
der ikke foreligger passivitet fra selskabets side.
der er efter det fremkomne ikke grundlag for at fastslå, at ole
linnemann-schmidt ved sin henvendelse til anmelderen efter
bortvisningen anmodede anmelderen om andet end at være til stede på
mødet med tilsynet under betalingsstandsningen, advokat troels tuxen.
da anmelderen endvidere på mødet afviste at gå ind på tilsynets krav
om at undlade kontakt med per sørensen som betingelse for at trække
bortvisningen tilbage, finder skifteretten herefter, at bortvisningen
ikke er bortfaldet.
idet boet har taget bekræftende til genmæle over for anmelderens krav
på løn og feriepenge for perioden 1.-10. november 2000, i alt 6.375,50
kr., og at dette krav har status i henhold til konkurslovens § 95,
gives der dom i overensstemmelse med anmelderens påstand herom. for så
vidt angår renter af det anerkendte krav har boet taget bekræftende
til genmæle over for anmelderens påstand om, at kravet tillægges rente
5% over nationalbankens diskonto fra den 14. marts 2001 og til
betaling sker, dog således at rentekravet alene har status i henhold
til konkurslovens § 98, nr. 1. anmelderens påstand om rente vil
herefter være at tage til følge i det omfang boet har taget
bekræftende til genmæle, dog således at rentekravet alene har status i
henhold til konkurslovens § 98, nr. 1, idet der er tale om renter
efter konkursdekretets afsigelse.
boets frifindelsespåstand vil i øvrigt være at tage til følge.
                                       - 19 -
                         thi kendes for ret:
det af anmelderen, ledernes hovedorganisation s.m.f. x, anmeldte krav
på løn og feriepenge for perioden 1. - 10. november 2000, i alt
6.375,50 kr. anerkendes og har status i henhold til konkurslovens §
95. beløbet tillægges rente 5% over nationalbankens diskonto fra den
14. marts 2001 til betaling sker. rentekravet har status i henhold til
konkurslovens § 98, nr. 1.
alimas a/s under konkurs v/ kurator advokat karl stephensen frifindes
i øvrigt.
i sagsomkostninger for skifteretten betaler anmelderen inden 14 dage
14.000 kr. til boet.
                              ole stryhn
                               (sign.)
                   udskriftens rigtighed bekræftes
                 p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
- evh
                                          udskrift
                                               af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                        ____________
                                            dom
afsagt den 3. maj 2012 af sø- og handelsretten sammensat af michael b. elmer (retsformand) og de
sagkyndige medlemmer karin schou andersen og per sjøqvist.
v 51 11                             hublot s.a. génève
                                    (advokat jeppe brogaard clausen)
                                    mod
                                    bianca bronsztejn
                                    rebiwar mohamed-rahim
                                    (advokat johnny petersen)
indledning
sagen vedrører køb og import af 5 varemærkeforfalskede ure mrk. hublot (i det følgende:
urene) fra kina. bianca bronsztejn havde bestilt urene i en kinesisk internetbutik og den 19.
marts 2011 på sit kreditkort trukket købesummen på 409 usd. den kinesiske sælger havde
den 23. marts 2011 sendt urene til bianca bronsztejn som varemodtager. i forbindelse med
toldkontrol har skat den 28. marts 2011 tilbageholdt og senere suspenderet frigivelsen af
urene.
       efter at den danske advokat for hublot s.a. génève (i det følgende: hublot) havde
rejst krav over for bianca bronsztejn om destruktion af urene, betaling af vederlag og erstat-
ning mv. og samtidig fremsat et forligstilbud, har hendes advokat afvist de rejste krav mv.
                                                   -2-
under henvisning til, at køberen af urene var bianca bronsztejns kæreste, rebiwar moha-
med-rahim, som advokaten angav, havde købt disse til privat brug.
        det er ubestridt, at urene uden varemærkeindehaverens samtykke er forsynet med
forskellige varemærker, som hublot i danmark og eu har registreret for bl.a. ure. bianca
bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim var ved bestillingen klar over, at der var tale om
varemærkeforfalskede kopiure.
        under sagen skal der tages stilling til, om bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-
rahim har pådraget sig pligt til at betale hublot vederlag og erstatning for varemærkekræn-
kelse ved at have indført urene med henblik på erhvervsmæssig brug, jf. reglerne i vare-
mærkelovens § 43, stk. 1, jf. § 4, stk. 1, nr. 1. dernæst skal der tages stilling til, om bianca
bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim skal anerkende, at suspensionen af frigivelsen af
urene er lovligt gjort og forfulgt, og at urene skal afstås til statskassen uden erstatning, jf.
reglerne i rådets forordning nr. 1383/2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer,
der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstalt-
ninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder (i det følgende: for-
ordningen), § 5 i lovbekendtgørelse nr. 1047 af 20. oktober 2005 og § 4 i bekendtgørelse nr. 12
af 9. januar 2006, begge om anvendelse af forordningen.
        der er enighed om, at retten skal afsige dom i sagen som helhed, hvis den finder, at bi-
anca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim har indført urene med henblik på erhvervs-
mæssig brug. i modsat fald skal retten afsige kendelse om, at det ved sagens videre behand-
ling lægges til grund, at indførslen af urene ikke er sket med henblik på erhvervsmæssig
brug heraf, og at afgørelsen af sagen i øvrigt udsættes på højesterets ankedom vedrørende
sø- og handelsrettens dom af 8. november 2011 i sag v 29 10.
påstande
hublot har nedlagt påstand om, at bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim:
(1)     skal anerkende, at skattecenter københavns beslutning af 28. marts 2011 om suspensi-
        on af frigivelsen af urene i sag 11-078622 stadfæstes som lovligt gjort og forfulgt, og at
        urene i sag 11-078622 skal afstås til statskassen til destruktion,
                                                  -3-
(2)    forbydes at importere, sælge og/eller markedsføre produkter, som bærer et eller flere af
       hublots registrerede varemærker, jf. sagens bilag 1 og 14.
(3)    in solidum, subsidiært hver for sig, skal betale hublot 163.768, 75 kr. og et beløb,
       skønsmæssigt fastsat til 7.000 kr., til dækning af omkostninger i forbindelse med opbe-
       varing, forsikring, transport og destruktion af urene, alt med procesrente fra den 29.
       april 2011.
bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim har påstået frifindelse
forklaringer
bianca bronsztejn har forklaret, at hun er udlært handelsassistent, og at hun i den kinesiske
internetbutik købte og med sit visa/dankort betalte urene. hun har aldrig handlet med ure
og har aldrig før købt kopivarer. hun købte urene for sin kæreste, rebiwar mohamed-
rahim, som ikke selv har noget visa/dankort, og som betalte hende beløbet kontant, bortset
fra et ørebeløb.
       købet blev foretaget lørdag den 19. marts 2011 om aftenen fra hendes computer. rebi-
war havde set nogle ure, som han gerne ville have, og betalte hende forud for bestillingen
beløbet på 2.250 kr., som hun indsatte på sin konto. foreholdt, at beløbet ifølge en kontoud-
skrift først blev indsat på hendes konto tirsdag den 22. marts 2011, samme dag som beløbet
blev trukket på hendes konto via visa/dankortet, forklarer hun, at hun muligt husker trans-
aktionsrækkefølgen forkert, og at beløbet først blev indsat på hendes konto efter købet.
       hun og rebiwar mohamed-rahim havde på tidspunktet for købet af urene været kæ-
rester i 1½ år. urene blev sendt til hendes adresse, hvor rebiwar normalt opholdt sig. hun
og rebiwar havde og har ikke fælles økonomi. de låner hinanden penge, men ellers er deres
økonomi adskilt. hun har tidligere modtaget kontanter af rebiwar. hun har tidligere på in-
ternettet købt sko og the som gaver til rebiwar.
rebiwar mohamed-rahim har forklaret, at han kom til skade ved en ulykke med sin motorcy-
kel i januar 2011, hvor han blev alvorligt kvæstet. han lå på hospitalet og kom først efter 1-
1½ måned på benene igen, hvorefter han sad hjemme. han har siden gået arbejdsløs. han
                                               -4-
hjalp i marts 2011 en ven i transportbranchen og har i øvrigt tidligere arbejdet som brolægger
for kommunen.
       han havde efter uheldet ingen indtægter i 2011 og solgte for 37.000 kr. sin motorcykel,
hvori der var restgæld på ca. 13.000 kr. af overskuddet brugte han ca. 11.000 kr. på køb af
sko og tøj og urene. han havde i forvejen sparet 30-40.000 kr. op til en rejse. først i december
2011 fik igen indtægter i form af sygedagpenge og sociale ydelser fra kommunen. der var 2 -
2½ måned, hvor han ikke havde penge at handle ind for, og hvor han blev bespist af bianca
bronsztejn og familien.
       han og bianca bronsztejn har hver deres økonomi. han bad bianca bronsztejn lægge
pengene til købet af urene ud for sig, idet han afleverede beløbet til hende kontant. de giver
hinanden gaver, men urene var ikke nogen gave fra bianca bronsztejn til ham.
       han havde fået adressen på den pågældende internetbutik af nogle venner, som selv
havde fået leveret ure derfra, og som havde fortalt ham, at urene ved bestilling af expres le-
vering gik uden om tolden. han har aldrig tidligere købt kopiure over internettet og køber i
det hele taget aldrig kopivarer - bortset fra armbåndsurene, som han aldrig ville have fået
råd til, hvis han ikke havde købt dem som kopier. han har aldrig solgt ure.
       han har nikkelallergi og er derfor særligt glad for hublot-kopiure, som har en sports-
rem af gummi. kopiure holder ikke længe, og urmagere vil ikke reparere dem, når de går i
stykker. det sidste hublot-kopiur, han havde, holdt kun 1 uge, hvilket ikke er ualmindeligt.
han bestiller derfor mange ure ad gangen. så kan han også skifte mellem dem, så uret passer
til påklædningen.
       han har i alt haft 15 hublot-kopiure, 2 rolex-kopiure (model submariner, henholdsvis
daytona), 1 breitling-kopiur og 1 bulgari-kopiur. han bærer ved hovedforhandlingen et nyt
hublot-kopiur, som han netop har fået sendt fra tyrkiet.
       han havde således tidligere til eget brug købt 2 hublot-kopiure under en ferierejse til
sydamerika, ligesom nogle venner havde givet ham 3 hublot-kopiure, som de havde købt i
alanya i tyrkiet. disse 5 hublot-kopiure var gået i stykker 1-3 måneder, før han bestilte de
nye ure i marts 2011.
       han er opfordret til at medbringe disse 5 hublot-kopiure til hovedforhandlingen, men
foreviser kun 3 hublot-kopiure. disse fremtræder, i hvert fald til dels, stærkt slidte, særlig på
spænderne, og snavsede. ét af dem forevises i løsdele, idet remmen er gået i stykker. det
                                                  -5-
fjerde af de 5 hublot-kopiure angives at være glemt hjemme, og det femte at være til repara-
tion hos en urmager.
værkstedschef hos klarlund, lars rasmussen, har forklaret, at der tidligere har været 2 for-
handlere af hublot i danmark, og at klarlund for et års tid siden fik eneforhandling. han er
autoriseret til at reparere hublot bl.a. efter 2 ophold hos hublot i génève. alle de tilbage-
holdte ure er kopier af hublot og bærer forskellige af hublots varemærker. kopierne må alle
betegnes som dårlige, og design og forarbejdning er langt fra hublots niveau. enkelte af ure-
ne er slaviske kopier af ure i hublots kataloger, mens andre ikke synes at være udført efter
egentligt forlæg, men skal ligne hublot. de originale hublot, som kopierne svarer til eller
skal ligne, koster ifølge hublots prisliste fra 75.000 kr. og op til 500.000 kr.
parternes synspunkter
hublots advokat har gjort gældende, at der efter fast retspraksis er en stærk formodning for, at
samtidigt køb og indførsel af 5 varemærkeforfalskede ure hos samme sælger er erhvervs-
mæssig og ikke til privat brug.
       import af 5 varemærkeforfalskede ure er i sig selv et betydeligt indkøb, som langt
overstiger, hvad man indkøber til privat brug.
       i denne sag støtter det i allerhøjeste grad formodningen om, at urene er købt og indført
med henblik på erhvervsmæssig brug heraf, at jo mere man spørger bianca bronsztejn og
rebiwar mohamed-rahim ind til baggrunden for købet og indførslen på én gang af 5
hublot-kopiure fra samme internetbutik i kina, jo flere varemærkeforfalskede ure kommer
der frem. først drejede sagen sig om 5 varemærkeforfalskede ure. under skriftvekslingen
kom det frem, at rebiwar mohamed-rahim tidligere yderligere havde haft yderligere 5 va-
remærkeforfalskede hublot-kopiure, og under hovedforhandlingen har rebiwar mohamed-
rahim coplyst, at han selv havde købt og indført 2 af disse fra sydamerika, og at han havde
fået de 3 øvrige af disse 5 kopiure af venner, som havde købt dem i alanya i tyrkiet. under
hovedforhandlingen har rebiwar mohamed-rahim nu forklaret, at han i alt har haft 15 va-
remærkeforfalskede hublot-kopiure, 2 rolex-kopiure, 1 breitling-kopiur og 1 bulgari-kopiur,
idet han dog ikke har givet oplysning om, hvorfra, hvordan og under hvilke omstændighe-
                                                 -6-
der han har fået de 9 kopiure, som blev omtalt under hovedforhandlingen, og som han ikke
tidligere har omtalt.
       oplysningen om, at det var rebiwar mohamed-rahims venner, som i alanya i tyrkiet
havde købt 3 af de 5 tidligere omtalte 5 hublot-kopiure til ham, kom også først frem under
hovedforhandlingen og er således også ny. denne oplysning burde være fremkommet på et
tidligere tidspunkt, således at hublot havde haft mulighed for at undersøge dette forhold
nærmere.
       rebiwar mohamed-rahims forklaring om, at han er nødt til at købe 5 hublot-kopiure
ad gangen, fordi hublot-kopiurene ofte går i stykker allerede efter 1 uges tid og ikke kan fås
repareret hos en urmager, er på ingen måde underbygget og i sig selv ganske usandsynlig.
       hublot-kopiurene i denne sag har således i gennemsnit - beregnet på grundlag af det
beløb, som blev trukket på bianca bronsztejns visa/dankort, og som rebiwar mohamed-
rahim refunderede hende ved at indsætte det på hendes konto - kostet rebiwar mohamed-
rahim 440 kr. i indkøbspris pr. stk.
       efter sin forklaring var rebiwar mohamed-rahim imidlertid i tidsrummet fra januar
2011 til december 2011 uden indtægter, idet han dels var syg, dels arbejdsløs. i 2½ måned
havde han ikke nogen penge at købe ind for og måtte lade sig bespise hos bianca bronsztejn
og familien, og i resten af denne periode måtte han tære på en opsparing på 30-40.000 kr. og
et overskuddet på ca. 24.000 kr. fra salget af en motorcykel. det forekommer helt usandsyn-
ligt, at rebiwar mohamed-rahim under disse økonomiske omstændigheder skulle have
brugt 2.250 kr. på at købe ure til privat brug, vel vidende, at de kun holdt 1 uge, og at han så-
ledes hver uge havde en udgift på ca. 440 kr. til et ur, svarende til 2.000 kr. om måneden og
24.000 kr. om året, hvis han til stadighed købte nye hublot-kopiure, der gik i stykker efter 1
uges tid og derefter ikke kunne repareres.
       forklaringen om, at netop hublot-kopiure skulle være særligt gode for rebiwar mo-
hamed-rahims nikkelallergi, hænger sammen. de ure, som han foreviste under hovedfor-
handlingen, havde så slidte metalspænder, at der ikke var nogen belægning tilbage, som
kunne afskærme rebiwar mohamed-rahim fra at komme i kontakt med det høje nikkelind-
hold, som er almindeligt i spænderne på sådanne kopiprodukter.
       forklaringen for retten bestyrkes i øvrigt ikke af, at rebiwar mohamed-rahim, der
havde fået besked på at medtage sine 5 hublot-kopiure til hovedforhandlingen, alene med-
                                                   -7-
bragte 3 sådanne ure, som endog fremtrådte slidte, snavsede og til dels som værende itu,
samtidig med, at han angav at have glemt det fjerde af de 5 ure derhjemme, og at det femte
var til reparation hos en urmager, en forklaring, der i øvrigt stemte dårligt overens med hans
forklaring om, at urmagere ikke reparerer sådanne kopiure.
       bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim har haft forsæt til, at de ure, de købte i
og søgte at indføre fra den kinesiske internetbutik, var varemærkeforfalskede, og de skal der-
for dømmes til at betale vederlag og erstatning til hublot for varemærkekrænkelse, jf. vare-
mærkelovens § 43, stk. 1, jf. § 4, stk. 1, nr. 1. der kræves vederlag for brug af hublots mærke
med 25 % af originalprodukternes indkøbspris, her beregnet til 163.768,75 kr. endvidere
kræves godtgørelse af udgifter til destruktion af urene med i alt 7.000 kr., heraf 1.500 kr. til
opbevaring, forsikring m.v. i 1 år, 500 kr. til dækning af udgift til transport af urene til vest-
forbrænding, 500 kr. til destruktion ved vest-forbrænding og dokumentation herfor, og
4.500 kr. til en opsynsperson til transport og destruktion.
bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahims advokat har gjort gældende, at hublot har be-
visbyrden for, at købet og indførslen af de 5 varemærkeforfalskede ure er sket med henblik
på erhvervsmæssig brug.
       i overensstemmelse med rebiwar mohamed-rahims forklaring må det lægges til
grund, at han købte urene til sit private brug, således at han havde nogle ure at skifte imel-
lem til forskelligt tøj, og således at han havde andre ure, efterhånden som de købte ure gik i
stykker, hvilket de efter rebiwar mohamed-rahims erfaring gør efter kort tid.
       der må i den forbindelse også lægges vægt på rebiwar mohamed-rahims forklaring
om, at han er nikkelallergiker, og at den sportsrem af gummi, som hublot-kopiurene er for-
synet med, er særligt velegnet for ham, idet gummi ikke afgiver nikkel.
       rebiwar mohamed-rahims har efter sin forklaring holdt sig til hublot-kopiure, og
hans forklaring om hans tidligere mange ure af dette mærke understøtter, at købet og impor-
ten af urene er sket til privat brug og ikke i erhvervsmæssigt øjemed.
       i betragtning af, at hans hidtidige hublot-kopiure var gået i stykker 1-3 måneder før
købet i marts 2011, og at urene har kort holdbarhed og ikke kan fås repareret, kan der ikke
med nogen rimelighed være noget at sige til, at rebiwar mohamed-rahim valgte at bruge
                                                 -8-
2.250 kr. af de ca. 24.000 kr., som han netto havde fået ind ved salget af sin motorcykel, til at
købe 5 nye hublot-kopiure.
      da indførslen er sket til privat brug, kan bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-
rahim ikke pålægges at betale vederlag for krænkelse af hublots varemærkeret. størrelsen
af den krævede licensafgift er i øvrigt alt for høj. den skal beregnes af den uberettigede om-
sætning, ikke på grundlag af hublots priser. de 7.000 kr., som hublot kræver til dækning af
udgift til destruktion mv., er også for højt sat.
sø- og handelsrettens afgørelse
det lægges ved afgørelsen til grund, at bianca bronsztejn efter rebiwar mohamed-rahims
anmodning lørdag den 19. marts 2011 i en kinesisk internetbutik bestilte 5 ure mrk.
hublot, som de begge vidste, var varemærkeforfalskede, til en samlet pris af 409 usd.
hun bad i forbindelse med købet sælgeren om at trække betalingen for urene og forsendel-
sesomkostningerne på sit visa/dankort. 2.250 kr. blev herefter trukket på hendes bankkonto
tirsdag den 22. marts 2011, og samme dag indsatte rebiwar mohamed-rahim 2.250 kr. på
hendes bankkonto.
      det lægges endvidere til grund, at den kinesiske sælger i forlængelse af bestillingen og
betalingen sendte urene til bianca bronsztejn som varemodtager, hvorefter de i forbindelse
med toldkontrol den 28. marts 2011 blev tilbageholdt af skat efter reglerne i forordningen.
      efter varemærkelovens § 4, stk. 1, nr. 1, kan indehaveren af en varemærkeret, her
hublot, forbyde andre, der ikke har dennes samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af tegn,
hvis tegnet er identisk med varemærket, og de varer, for hvilke tegnet er taget i brug, her
ure, er af samme art, som de varer, for hvilke varemærket er beskyttet, her ure. som er-
hvervsmæssig brug skal efter § 4, stk. 3, nr. 3, navnlig anses import eller eksport af varerne
under det pågældende tegn.
      samtidigt køb og import af 5 armbåndsure fra samme forhandler skaber en stærk for-
modning for, at indførslen sker med henblik på erhvervsmæssig brug.
      retten finder, at rebiwar mohamed-rahims forklaring for retten ikke afsvækker denne
formodning.
                                                -9-
        rebiwar mohamed-rahim har forklaret, at han i tidens løb har haft 19 varemærkefor-
falskede eller piratkopierede ure, heraf 15 hublot-kopiure, og at sådanne ure også er almin-
delige i hans omgangskreds. han og hans omgangskreds synes at have indgående kendskab
til, hvor og hvordan man kan købe varemærkeforfalskede og piratkopierede ure, og hvordan
man kan forsøge at få dem uden om toldkontrollen efter forordningen.
        det findes ikke sandsynliggjort, at rebiwar mohamed-rahim som af ham forklaret er
nødt til at købe 5 ure ad gangen, fordi kopiure som de omhandlede ofte går i stykker allerede
efter 1 uge og derefter ikke kan fås repareret hos en urmager. andre kan godt nøjes med at
købe ét armbåndsur ad gangen, og dette er vist nok det mest almindelige. at købe 5 arm-
båndsure ad gangen og at smide dem ud, efterhånden som de efter en uges tid går i stykker,
må kræve en økonomi, der er væsentligt bedre end den, som rebiwar mohamed-rahim på
dette tidspunkt havde ifølge den forklaring, som han har givet retten om sine økonomiske
forhold igennem 2011, hvor han i store dele af året var helt uden indtægter, ikke havde pen-
ge til daglige indkøb og måtte lade sig bespise af sin familie eller kæreste.
        det forekommer således ikke troværdigt, at en person, som efter sin egen forklaring er
arbejdsløs og uden indtægter, skulle have råd til at bruge i gennemsnit godt 2.000 kr. om
måneden på piratkopierede armbåndsure med henblik på privat brug.
        det samme gælder forklaringen om, at netop varemærkeforfalskede ure af mærket
hublot skulle være særligt gode for rebiwar mohamed-rahims nikkelallergi. den ganske
tynde belægning på spænderne på de hublot kopiure, som rebiwar mohamed-rahim fore-
viste under hovedforhandlingen, var nemlig slidt af, således at belægningen næppe er egnet
til at indkapsle spændets indhold af nikkel - et slid, som angivelig må være indtrådt i løbet af
den uges tid, som sådanne kopiure efter rebiwar mohamed-rahims forklaring normalt kun
kan bruges, inden de går i stykker.
        på den anførte baggrund findes rebiwar mohamed-rahim ikke ved sin forklaring at
have afsvækket den ovenfor nævnte stærke formodning for, at samtidigt køb og import af 5
varemærkeforfalskede armbåndsure fra samme forhandler er sket med henblik på er-
hvervsmæssig brug af urene, som uden hublots samtykke var forsynet med hublots vare-
mærker, hvilket han var på det rene med. under disse omstændigheder findes rebiwar mo-
hamed-rahim at have pådraget sig pligt til at betale hublot vederlag og erstatning for for-
sætlig varemærkekrænkelse, jf. varemærkelovens § 43, stk. 1, jf. § 4, stk. 1, nr. 1, og påstand 3.
                                                     - 10 -
       bianca bronsztejn medvirkede til rebiwar mohamed-rahims bestilling af og betaling
for urene, som hun var på det rene med, var varemærkeforfalskede, ved at stille sit beta-
lingskort til rådighed for ham, der ikke selv havde noget betalingskort, og ved at tillade ham
at angive hende som varemodtager, hvorved hun i forhold til toldmyndighederne mv. frem-
trådte som importør af urene, selv om den reelle modtager var rebiwar mohamed-rahim.
under disse omstændigheder findes bianca bronsztejn ved sin medvirken at have pådraget
sig pligt til at betale hublot vederlag og erstatning for varemærkekrænkelse, jf. varemærke-
lovens § 43, stk. 1, jf. § 4, stk. 1, nr. 1, og påstand 3.
       vederlaget fastsættes efter et samlet skøn, navnlig over, til hvilken pris rebiwar mo-
hamed-rahim kunne have solgt de 5 hublot-kopiure, til 2.500 kr. erstatning for omkostnin-
ger til destruktion af de 5 ure fastsættes, ligeledes efter et samlet skøn, til 2.500 kr.
       hublots påstande 1-2 om stadfæstelse af suspensionen af frigivelsen af urene, om af-
ståelse af urene til statskassen og om forbud mod import mv. af produkter med hublots va-
remærker tages herefter til følge i forhold til rebiwar mohamed-rahim og bianca bronsztejn,
der in solidum tillige skal betale hublot vederlag og erstatning for varemærkekrænkelse
med et samlet beløb på 5.000 kr. med rente som påstået, jf. påstand 3.
       efter sagens udfald skal rebiwar mohamed-rahim og bianca bronsztejn betale sags-
omkostninger til hublot s.a., génève. sagsomkostningerne fastsættes under hensyn til sa-
gens omfang og resultat til 15.500 kr., heraf 500 kr. til dækning af retsafgift og resten til dæk-
ning af udgift til advokat.
                                 thi kendes for ret
bianca bronsztejn og rebiwar mohamed-rahim:
-      skal anerkende, at skattecenter københavns beslutning af 28. marts 2011 om suspensi-
       on af frigivelsen af urene i sag 11-078622 stadfæstes som lovligt gjort og forfulgt, og at
       urene i sag 11-078622 skal afstås til statskassen til destruktion, og
-      forbydes at importere, sælge og/eller markedsføre produkter, som bærer et eller flere af
       hublots registrerede varemærker, jf. sagens bilag 1 og 14.
                                               - 11 -
-     skal én for begge og begge for én betale hublot s.a., génève, 5.000 kr. med procesrente
      fra den 29. april 2011 og 15.500 kr. i sagsomkostninger. sagsomkostningsbeløbet for-
      rentes efter rentelovens § 8 a.
det idømte skal erlægges inden 14 dage fra denne doms dato.
      karin schou andersen                michael b. elmer             per sjøqvist
                                           (retsformand)
                                             (sign.)
                                         ___ ___ ___
                                udskriftens rigtighed bekræftes
                         p.j.v. sø- og handelsretten, den 3. maj 2012

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
udskrift af dombogen
dom
afsagt den 2. juli 2014 i sag nr. bs 10s-1633/2014:
lene davidsen,
preben francois davidsen,
heidi klarskov berg,
carsten berg,
sofie klarskov berg,
lucas klarskov berg,
camilla petersen,
rasmus kjærgaard petersen,
sofie kjærgaard petersen og
frederik kjærgaard petersen,
alle boende 2740 skovlunde
(advokat peter fugmann for alle)
mod
primera air a/s
digevej 114
2300 københavn s
(advokat thomas donatzky)
sagens baggrund og parternes påstande.
denne sag, der er anlagt den 27. marts 2014, vedrører spørgsmålet om ret til kompensation i
henhold til forordning nr. 261/2004 (europa-parlamentets og rådets forordning (ef) nr.
261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til
luftfartspassagerer ved
boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser) som følge af, at sagsøgerne, lene
davidsen m.fl., den 22./23. august 2013 ved flyvning med primera air oplevede en
flyforsinkelse på knap 11 timer.
sagen er behandlet som en småsag, jf. retsplejelovens kapitel 39.
sagsøgerne, lene davidsen m.fl., har endeligt nedlagt påstand om, at sagsøgte, primera air,
til sagsøgerne skal betale 29.853,20 kr.
sagsøgte, primera air a/s, har påstået frifindelse.
sagsøgernes påstand er opgjort som 400 euro pr. sagsøger, omregnet til danske kroner efter
nationalbankens officielle notering den 17. marts 2014.
dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a.
oplysningerne i sagen.
sagen drejer sig om et krav til kompensation for flyforsinkelse med fly pf 567 fra kastrup
lufthavn den 22. august 2013 med planmæssig ankomst til varna lufthavn i bulgarien den
                                                         - 2 -
22. august 2013 kl. 13.25. flyet ankom til varna lufthavn den 23. august 2013 kl. 00.12,
hvorved sagsøgerne oplevede en forsinkelse på knap 11 timer.
det er oplyst af sagsøgte, at forsinkelsen skyldtes, at flyet måtte groundes, idet der
umiddelbart inden afgang opstod en lækage fra brændstofpumpen.
forordning nr. 261/2004
europa-parlamentets og rådets forordning (ef) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles
bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og
ved aflysning eller lange forsinkelser indeholder blandt andet følgende betragtninger og
bestemmelser:
"...
ud fra følgende betragtninger:
(1) handling fra fællesskabets side, når det drejer sig om lufttransport, bør bl.a. sigte på at sikre et højt
      beskyttelsesniveau for passagerer. endvidere bør der fuldt ud tages hensyn til forbrugerbeskyttelseskrav
      generelt.
(2) boardingafvisning og aflysning eller lange forsinkelser forårsager alvorlige problemer og gener for
      passagererne.
...
(14) ligesom under montreal-konventionen bør de transporterende luftfartsselskabers forpligtelser begrænses
      eller bortfalde, hvis en begivenhed skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været
      undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet. sådanne
      omstændigheder kan navnlig indtræffe som følge af politisk ustabilitet, vejrforhold, der er uforenelige med
      gennemførelsen af den pågældende flyvning, sikkerhedsrisici, uforudsete sikkerhedsproblemer eller
      strejker, der berører det transporterende luftfartsselskabs drift.
(15) det betragtes som usædvanlige omstændigheder, hvis konsekvenserne af en beslutning, der træffes som led
      i lufttrafikstyringen for så vidt angår et bestemt fly en bestemt dag, medfører en lang forsinkelse, en
      forsinkelse natten over eller aflysning af en eller flere flyafgange, selv om det pågældende luftfartsselskab
      har truffet alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes.
...
artikel 5
aflysning
1. hvis en flyafgang aflyses, skal berørte passagerer:
...
      c) have ret til kompensation fra det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med artikel 7, ...
3. et transporterende luftfartsselskab har ikke pligt til at udbetale kompensation i henhold til artikel 7, hvis det
      kan godtgøre, at aflysningen skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået,
      selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet.
...
artikel 7
kompensationsret
1. når der henvises til denne artikel modtager passageren en fast kompensation som følger:
      a) 250 eur for alle flyvninger på højst 1500 km
      b) 400 eur for alle flyvninger inden for fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger
             på mellem 1500 og 3500 km
      c) 600 eur for alle flyvninger, der ikke falder ind under a) eller b).
...".
                                                           - 3 -
eu-domstolens dom af 22. december 2008 i "wallentin-hermann-sagen"
det hedder i eu-domstolens dom af 22. december 2008 i sagen c-549/07 blandt andet:
"...
14. ... handelsgericht wien ... har besluttet at udsætte sagen og forelægge domstolen følgende præjudicielle
     spørgsmål:
     1)    foreligger der udsædvanlige omstændigheder i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5,
           stk. 3, i [...] forordning [...] nr. 261/2004 [...] og under hensyntagen til betragtning 14 til forordningen,
           når en teknisk fejl ved luftfartøjet, navnlig en motorskade, medfører aflysning af flyafgangen, og skal
           fortolkningen af grunden til aflysning foretages efter forordningens artikel 5, stk. 3, som omhandlet i
           montrealkonventionens bestemmelser (artikel 19)?
     ...
     3)    såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, har et luftselskab da truffet alle "forholdsregler, der med
           rimelighed kunne træffes" i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 3, [i forordning nr.
           261/2004], såfremt det godtgør, at det har foretaget den vedligeholdelse af luftfartøjet, der kræves i
           henhold til loven, og dette er tilstrækkeligt til, at luftfartsselskabet fritages for pligten til at udbetale
           kompensation efter forordningens artikel 5, stk. 3, sammenholdt med artikel 7?
     4)    såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, er usædvanlige omstændigheder i den forstand, hvori
           udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 3, [i forordning nr. 261/2004], da force majeure eller
           naturbegivenheder, som ikke skyldes et teknisk problem og dermed ligger uden for luftfartsselskabets
           sfære?
     ....
om de præjudicielle spørgsmål
det første og det fjerde spørgsmål
...
19 som det fremgår af betragtning 12 og artikel 5 i forordning nr. 261/2004, har fællesskabslovgiver ønsket at
     begrænse problemer og gener for passagererne på grund af aflysning ved at tilskynde luftfartsselskaberne til
     på forhånd at informere passagererne om aflysninger og under visse omstændigheder tilbyde en rimelig
     omlægning af rejsen i henhold til bestemte kriterier. i de situationer, hvor luftfartsselskaberne ikke
     iværksætter sådanne foranstaltninger, har fællesskabslovgiver ønsket, at luftfartsselskaberne skal yde
     passagererne en kompensation, medmindre aflysningen skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke
     kunne være undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet
     truffet.
...
22. det følger af denne angivelse i betragtningerne til forordning nr. 261/2004, at fællesskabslovgiver ikke har
     ønsket, at disse begivenheder, der i øvrigt ikke udgør en udtømmende opregning, skal udgøre usædvanlige
     omstændigheder, men alene at de kan føre til, at der opstår sådanne omstændigheder. det følger heraf, at
     alle omstændigheder ved sådanne begivenheder ikke nødvendigvis kan begrunde fritagelse fra kompensa-
     tionspligten i henhold til forordningens artikel 5, stk. 1, litra c).
23. selv om fællesskabslovgiver har opført "uforudsete sikkerhedsproblemer" på nævnte liste, og selv om en
     teknisk fejl ved et luftfartøj kan anses for at udføre et sådant sikkerhedsproblem, forholder det sig ikke
     desto mindre således, at omstændighederne ved en sådan begivenhed kun kan kvalificeres om
     "usædvanlige" i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, hvis
     de vedrører en begivenhed, som i lighed med de begivenheder, der er nævnt i forordningens betragtning 14,
     ikke er et led i det berørte luftfartsselskabs sædvanlige aktivitetsudøvelse, og ligger uden for
     luftfartsselskabets faktiske kontrol på grund af fejlens karakter eller oprindelse.
...
25 de tekniske fejl, som afdækkes i forbindelse med vedligeholdelse af luftfartøjet, eller som følger af
     manglende vedligeholdelse, kan derfor ikke i sig selv udgøre "usædvanlige omstændigheder", som
     omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004.
26 det kan imidlertid ikke udelukkes, at tekniske fejl udgør sådanne "usædvanlige omstændigheder" for så
     vidt som disse fejl skyldes begivenheder, som ikke er et led i luftfartsselskabets sædvanlige
                                                          - 4 -
     aktivitetsudøvelse, og som ligger uden for luftfartsselskabets faktiske kontrol. dette vil f.eks. være
     tilfældet, såfremt den konstruktør, der har konstrueret det berørte luftfartsselskabs flåde af luftfartøjer, eller
     en kompetent myndighed, afdækker at luftfartøjerne, selvom de allerede er i drift, er behæftet med en skjult
     fabrikationsmangel, der påvirker flysikkerheden. det samme gælder, hvor der er tale om skader på
     luftfartøjet som følge af sabotage- eller terrorhandlinger.
...
29   i henhold til montrealkonventionens artikel 19 er et luftfartsselskab ikke ansvarligt for skader, som skyldes
     forsinkelse "hvis det godtgør, at det selv, dets ansatte og dets agenter har taget alle forholdsregler, som med
     rimelighed kan forlanges, for at undgå skaden, eller at det ikke har været muligt for dem at gøre det."
30   det bemærkes i den henseende, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 nævner begrebet "usædvanlige
     omstændigheder", mens det hverken nævnes i montrealkonventionens artikel 19 eller i andre af
     konventionens bestemmelser.
31   det bemærkes endvidere, at nævnte artikel 19 vedrører forsinkelser, mens artikel 5, stk. 3, i forordning nr.
     261/2004, omhandler aflysning af flyafgange.
32   som det fremgår af præmis 43-47 i iata og elfaa-dommen, optræder montrealkonventionens artikel 19
     og artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 i forskellige sammenhænge. montrealkonventionens artikel 19
     ff. regulerer nemlig de betingelser, hvorunder de berørte passagerer efter en flyafgangs forsinkelse at
     anlægge sag for at opnå individuel erstatning, dvs. kompensation. artikel 5 i forordning nr. 261/2004
     fastsætter standardiserede og umiddelbare afhjælpningsforanstaltninger. [...] det følger heraf, at
     fritagelsesgrunden i konventionens artikel 19, som fritager et luftfartsselskab for ansvar, ikke uden videre
     kan overføres på artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004.
...
34   på denne baggrund skal det første og fjerde forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 3, i
     forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at en teknisk fejl ved et luftfartøj, som medfører aflysning af
     en flyafgang, ikke er omfattet af begrebet »usædvanlige omstændigheder« i denne bestemmelses forstand,
     medmindre fejlen skyldes begivenheder, der på grund af fejlens karakter eller oprindelse ikke er et led i det
     berørte luftfartsselskabs sædvanlige aktivitetsudøvelse og ligger uden for luftfartsselskabets faktiske
     kontrol. montrealkonventionen er ikke relevant for fortolkningen af fritagelsesgrunden i artikel 5, stk. 3, i
     forordning nr. 261/2004.
...
det tredje spørgsmål
39 det bemærkes, at fællesskabslovgiver ikke har ønsket at fritage for pligten til at yde kompensation til
     passagerer i tilfælde af en flyafgangs aflysning i forbindelse med alle usædvanlige omstændigheder, men
     kun dem, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne
     træffes, faktisk var blevet truffet.
40 det følger heraf, at eftersom ikke alle usædvanlige omstændigheder er fritaget, påhviler det den part, som
     ønsker at påberåbe sig en fritagelse, at godtgøre, at de usædvanlige omstændigheder på ingen måde kunne
     have været undgået ved iværksættelse af passende foranstaltninger, dvs. ved foranstaltninger, som på det
     tidspunkt, hvor de usædvanlige omstændigheder indtræffer, navnlig opfylder de betingelser, som det
     berørte luftfartsselskab teknisk og økonomisk har ansvaret for.
41 luftfartsselskabet skal faktisk godtgøre, at selv om det har anvendt alt det personale og materiel og alle de
     økonomiske midler, som selskabet råder over, kunne det åbenbart ikke på det pågældende tidspunkt, uden
     at dette ville være urimeligt belastende for virksomheden, undgå, at de usædvanlige omstændigheder, som
     selskabet stod over for, førte til flyafgangens aflysning.
...
43. henset til ovenstående bemærkninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at den omstændighed, at et
     luftfartsselskab har overholdt minimumsreglerne for vedligeholdelse af luftfartøjer, ikke i sig selv er
     tilstrækkeligt til at godtgøre, at luftfartsselskabet har truffet »alle forholdsregler, der med rimelighed kunne
     træffes«, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, og følgelig
     ikke er tilstrækkeligt til at fritage luftfartsselskabet for pligten til at udbetale kompensation efter
     forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7, stk. 1. ..."
parternes synspunkter.
                                                - 5 -
der er enighed mellem parterne om, at sagsøgerne har ret til kompensation for flyforsinkelse
som påstået, medmindre det kan anses for godtgjort, at forsinkelsen skyldtes usædvanlige
omstændigheder som omfattet af artikel 5, stk. 3, i forordning 261/2004.
sagsøgerne har til støtte for deres påstand gjort gældende,
at       det bestrides, at der forelå tekniske fejl af usædvanlig art, som i henhold til
         forordningn 261/2004, art. 5, stk. 3, kan friholde sagsøgte fra at udbetale
         kompensation,
at       det bestrides, at de tekniske fejl, som gav anledning til forsinkelsen, ikke kunne være
         blevet opdaget ved at underkaste luftfartøjet et omhyggeligt eftersyn forinden afgang,
at       et sådant eftersyn må anses for en rimelig forholdsregel, der må træffes for at undgå
         begivenheder som den, der ifølge sagsøgte forårsagede forsinkelsen,
at       sagsøgtes henvisning til, at der er gennemført de eftersyn, som flyfabrikanten og
         luftfartsmyndighederne har foreskrevet, ikke fritager for ansvar, jf. præmis 43 i
         wallentin-hermann-dommen,
at       sagsøgte skylder at godtgøre, at den påberåbte fejl var "usædvanlig" i forordningens
         forstand, og at fejlen lå uden for sagsøgtes kontrol, fordi den ikke ville kunne være
         opdaget selv ved en streng kontrol af luftfartøjets vedligeholdelsestilstand, jf. præmis
         22 og 23 i den nævnte dom,
at       sagsøgte som undskyldning for sin misligholdelse af kontrakten med sagsøgerne har
         anført, at luftfartsselskabet er mindre og, at sagsøgte af denne grund ikke kunne
         træffe de fornødne foranstaltninger for at undgå, at sagsøgerne blev forsinkede på
         deres rejse, hvorved synes at ligge den forestilling, at sagsøgte kan påberåbe sig
         ansvarsfrihed, dersom man ikke besidder det ekstra materiel, der er fornødent for at
         afværge forsinkelsen, hvilken forestilling efter sagsøgernes opfattelse er urigtig,
at       sagsøgte ikke har dokumenteret, at man faktisk har forespurgt eller forhandlet med
         andre flyselskaber for at skaffe mulighed for at befordre sagsøgerne til deres
         bestemmelsessted og på denne måde opfylde kontrakten bl.a. med sagsøgerne,
at       sagsøgtes fremlæggelse af afgørelser truffet af trafikstyrelsen, ikke er afgørende for
         sagens afgørelse, idet det fremgår af afgørelserne, at styrelsen uprøvet har lagt
         flyselskabets forklaring til grund, uanset at det er flyselskabet, som, efter
         forordningens artikel 5, stk. 3, skal bevise påstandens rigtighed,
at       at kun forordningens bestemmelser, dens forarbejder og eu-domstolens praksis
         kan benyttes som retskilder til at fastslå, hvad der er gældende ret med hensyn til
         forbrugerbeskyttelse af flypassagerer,
at       sagsøgte derfor er pligtig at betale sagsøgerne kompensation i overensstemmelse
         med regler i rådsforordningn 261/2004, art. 7. 1 b.
sagsøgte har til støtte for sin påstand gjort gældende
                                                - 6 -
at        forsinkelsen skyldtes en usædvanlig omstændighed, som ikke kunne undgås, selv om
          alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var truffet af sagsøgte,
          jf. hermed præmis 41 i eu-domstolens dom i wallentin-hermann-sagen,
at        fejlen skyldtes begivenheder, der på grund af fejlens karakter eller oprindelse ikke
          var et led i sagsøgtes sædvanlige aktivitetsudøvelse,
at        fejlen lå uden for sagsøgtes faktiske kontrol,
at        sagsøgte med sine egne vedligeholdelsesprocedurer efterlever både flyproducentens
          og luftfartstilsynets krav til vedligeholdelse, og at det således ikke var muligt at
          konstatere fejlen på et tidligere tidspunkt eller hindre denne i at opstå,
at        trafikstyrelsen i sin nyeste praksis med omstændigheder, der ligner nærværende sag,
          ikke har fundet, at passagererne var berettiget til kompensation, og styrelsens
          afgørelser er for fremtiden bindende,
at        sagsøgte er et forholdsvist mindre flyselskab, og det var derfor ikke muligt at
          imødegå omstændigheden (herunder ved at tilkalde eget erstatningsfly eller sublease
          et erstatningsfly hurtigere) i en sådan grad, at forsinkelse kunne undgås.
rettens begrundelse og afgørelse.
der er enighed mellem parterne om, at den omhandlede flyafgang var forsinket i ca. 11 timer,
og at sagsøgerne har ret til kompensation for flyforsinkelse som påstået, medmindre det kan
anses for godtgjort, at forsinkelsen skyldtes usædvanlige omstændigheder som omfattet af
artikel 5, stk. 3, i forordning 261/2004.
udgangspunktet efter forordning 261/2004, artikel 7, stk. 1, litra b, er, at sagsøgeren har ret til
en kompensation på 400 euro, medmindre flyselskabet godtgør, at forsinkelsen skyldtes
usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle
forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet, jf. forordningens
artikel 5, stk. 3.
forsinkelsen af flyafgangen skyldtes lækage i en brændstofpumpe konstateret umiddelbart før
afgang, og flyet blev på denne baggrund grounded, indtil reparation var udført.
eu-domstolen har i dom af 22. december 2008 i sagen c-549/07 ("wallentin-hermann-
sagen"), præmis 25-26 og 34 anført, at en teknisk fejl ved et luftfartøj ikke udgør en
usædvanlig omstændighed, medmindre fejlen skyldes begivenheder, der på grund af fejlens
karakter eller oprindelse ikke er et led i luftfartselskabets sædvanlige aktivitetsudøvelse og
ligger uden for sel-skabets faktiske kontrol. som eksempel på tekniske fejl, som kan udgøre
"usædvanlige omstændigheder", nævnes i dommen skjulte fabrikationsmangler og skader på
flyet som følge af sabotage- eller terrorhandlinger.
fritagelse for at udbetale kompensation kræver herudover, jf. præmis 40, at luftfartsselskabet
godtgør, at de usædvanlige omstændigheder på ingen måde kunne have været undgået ved
iværksættelse af passende foranstaltninger. det udtales i dommens præmis 43 endvidere, at
den omstændighed, at et luftfartselskab overholder minimumsreglerne for vedligeholdelse af
                                                  - 7 -
luftfartøjer, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at godtgøre, at selskabet har truffet "alle
forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes", i den forstand,
hvori udtrykket er anvendt i artik 5, stk. 3.
efter karakteren af den tekniske fejl - lækage i en brændstofpumpe - og uanset oplysningen
om, at sagsøgte ved sine vedligeholdelsesprocedurer efterlever både flyproducentens og
luftfartstilsynets krav til vedligeholdelse, finder retten, at sagsøgte ikke konkret kan anses at
have godtgjort, at der forelå usædvanlige omstændigheder i forordningens forstand, som
berettiger sagsøgte til at afvise at yde kompensation.
den omstændighed, at trafikstyrelsen i tilfælde af en lignende teknisk fejl på et fly har afvist
passageranmodninger om kompensation, kan ikke medføre en ændret vurdering.
sagsøgernes påstand om kompensation tages herefter til følge.
sagens omkostninger fastsættes således, at 500 kr. dækker retsafgiften, og 3.750 kr. med
tillæg af moms dækker udgiften til advokatbistand.
thi kendes for ret:
sagsøgte, primera air a/s, skal inden 14 dage til sagsøgerne, lene davidsen, preben
francois davidsen, heidi klarskov berg, carsten berg, sofie klarskov berg, lucas klarskov
berg, camilla petersen, rasmus kjærgaard petersen, sofie kjærgaard petersen og frederik
kjærgaard petersen, betale 29.853,20 kr. med procesrente fra den 27. marts 2014, samt sagens
omkostninger med 4.250 kr.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                              højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 22. juni 2010
sag 288/2008
(1. afdeling)
topdanmark forsikring a/s
(advokat vivi bruhn knudsen)
mod
miljøstyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat stig grønbæk jensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 16. afdeling den 25. juni 2008.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, lene pagter kristensen, niels
grubbe, vibeke rønne og jens peter christensen.
påstande
appellanten, topdanmark forsikring a/s, har gentaget sine påstande.
indstævnte, miljøstyrelsen, har påstået stadfæstelse.
anbringender
topdanmark har anført, at konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48 er det
tidspunkt, hvor forureningen konstateres, uanset om det er en grundejer, en tankejer, en entre-
prenør eller en myndighed, som konstaterer forureningen.
miljøstyrelsen har heroverfor anført, at konstateringstidspunktet er det tidspunkt, hvor miljø-
myndigheden har de fornødne oplysninger om forureningen. miljøstyrelsen har subsidiært
gjort gældende, at konstateringstidspunktet er tidspunktet, hvor forureningen anmeldes til
miljømyndigheden, medmindre det med sikkerhed kan fastslås, at forureningen er blevet kon-
stateret på et tidligere tidspunkt.
                                                - 2 -
topdanmark har – i processkrift af 31. maj 2010 – for højesteret yderligere gjort gældende, at
miljøstyrelsen ikke har godtgjort, at forureningen ikke blev anmeldt til kommunen, da forure-
ningen blev konstateret forud for maj 1991.
miljøstyrelsen har protesteret mod fremsættelsen af dette anbringende under henvisning til
retsplejelovens § 383, stk. 2.
topdanmark har heroverfor bestridt, at der er tale om et nyt anbringende, samt anmodet om
tilladelse til at fremsætte det, såfremt højesteret måtte anse det for at være et nyt anbringende.
højesteret finder, at der er tale om et nyt anbringende, som under henvisning til retsplejelo-
vens § 383, stk. 1 og 2, ikke tillades fremsat.
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af ole kiilerich og lars fri-
modt pedersen.
retsgrundlag
lov nr. 370 af 2. juni 1999 om forurenet jord med senere ændringer (jordforureningsloven)
fastsætter bl.a.:
       ”§ 48. for olieforureninger, der konstateres efter en af miljø- og energiministeren
       nærmere fastsat dato, kan miljømyndigheden, jf. § 39, uanset hvordan forureningen er
       sket, meddele ejere af olietanke, jf. stk. 3, påbud om afgivelse af oplysninger og
       udførelse af undersøgelser som omhandlet i § 40, stk. 1, og om at fjerne den
       konstaterede forurening og genoprette den hidtidige tilstand eller foretage tilsvarende
       afhjælpende foranstaltninger.
       stk. 2. påbud efter stk. 1 kan ikke meddeles, hvis forureningen er opstået på grund af
       krig, borgerlige uroligheder, atomskader eller naturkatastrofer. er betingelserne for at
       udstede påbud efter stk. 1 opfyldt, men forholdet omfattet af § 49, stk. 2, kan der kun
       udstedes påbud efter stk. 1, hvis forureningen er sket efter lovens ikrafttræden.
       stk. 3. påbud efter stk. 1 kan meddeles ejere af olietanke med et rumindhold under 6000
       liter, hvor 50 procent eller mere af det areal, der opvarmes med olie fra den pågældende
       olietank, anvendes til beboelse, hvis anlægget har været brugt efter den af miljø- og
       energiministeren fastsatte dato, jf. stk. 1, og har været eller kan have været anvendt
       umiddelbart før konstateringen af forureningen…
       …
                                               - 3 -
      § 49. ejere af olietanke, der kan meddeles påbud efter § 48, stk. 1, jf. § 48, stk. 3, skal
      være omfattet af en forsikring, der dækker udgifterne, jf. dog stk. 2, til miljømyndighe-
      dernes krav om undersøgelser og oprydning efter bestemmelsen i § 48.
      stk. 2. forsikringspligten omfatter ikke dækning af udgifter, hvor forureningen
      1) er forårsaget forsætligt af tankejeren,
      2) stammer fra installationer, som tankejeren vidste eller burde vide ikke opfylder of-
      fentlige forskrifter herom indeholdt i olietankbekendtgørelsen, rørsystemer og pipelines,
      eller
      3) skyldes, at leveringen af olie i tankejerens ejertid ikke er sket efter offentlige for-
      skrifter herom, indeholdt i bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods.”
af de almindelige bemærkninger til lovforslaget til jordforureningsloven fremgår bl.a. (fol-
ketingstidende 1998-99, tillæg a, spalte 4314):
      ”lovforslagets § 48, der foreslår indførelse af et ubetinget forureneransvar i forbindelse
      med undersøgelser og oprydninger ved brug af olietanke til boligopvarmning, finder
      anvendelse for forureninger, der er sket både før og efter tidspunktet for lovforslagets
      ikrafttræden, når blot disse først er konstateret efter bestemmelsens ikrafttræden. da
      lovforslagets bestemmelse om undersøgelses- og oprydningspåbud efter et ubetinget
      forureneransvar i forbindelse med undersøgelser og oprydninger ved brug af olietanke
      til boligopvarmning tidligst kan anvendes samtidig med indførelsen af en obligatorisk
      forsikringsordning, vil bestemmelsen kunne siges at være til fordel for boligejeren, idet
      vedkommende får en forsikringsdækket undersøgelse og oprydning.”
af de specielle bemærkninger til lovforslaget fremgår bl.a. (folketingstidende 1998-99, til-
læg a, spalte 4352-4356):
      ”til § 48
      med bestemmelsen i stk. 1 gives miljømyndighederne mulighed for at meddele den, der
      på tidspunktet for udstedelsen af et påbud efter § 48 ejer den olietank, hvorfra forure-
      ningen antages at stamme fra, påbud om undersøgelser og foranstaltninger efter en jord-
      forurening, forårsaget af en utæthed i eller spild i forbindelse med en olietank under
      6000 liter, hvor 50 % af det areal, der opvarmes af olie fra den pågældende olietank, an-
      vendes til beboelse.
      …
      påbud kan meddeles, uanset hvordan forureningen er sket, og muligheden for at udstede
      påbud er således ikke betinget af, at myndighederne kan påvise en uforsvarlig adfærd
      hos tankejeren. herved indføres der et ubetinget ansvar for oprydninger.
      det er nærmere fastlagt i stk. 3, hvilke ejere der kan være adressater for et påbud ud-
      stedt i medfør af stk. 1.
                                          - 4 -
bestemmelsen i stk. 1 omfatter alene olieforureninger, der konstateres efter en af mini-
steren nærmere fastsat dato. det er ikke et krav, at forureningens fulde omfang og
styrke er klarlagt, men blot at der er konstateret en forurening fra tanken. for forurenin-
ger, der allerede er erkendt inden denne dato, kan der ikke meddeles påbud i medfør af
§ 48, stk. 1.
det er således tidspunktet for forureningens konstatering, der er afgørende for, om der
kan udstedes påbud efter det ubetingede forureneransvar. efter de almindelige regler er
det afgørende tidspunkt ikke, hvornår forureningen er konstateret, men derimod tids-
punktet hvor forureningen er sket. da påbud udstedt i medfør af stk. 1 således kan
omhandle forureninger, der kan være sket inden lovens ikrafttræden, har bestemmelsen
tilbagevirkende kraft, jf. afsnit 3 i de almindelige bemærkninger.
baggrunden for, at konstateringstidspunktet er valgt, er, at det i praksis er yderst van-
skeligt teknisk at fastlægge tidspunktet for, hvornår en olieforurening er opstået, da
måleresultater påvirkes af jordbundsforholdene på ejendommen, grundvandsstrømning,
nedbørsmængder m.m. ved at fastsætte tidspunktet for, hvornår der kan udstedes påbud,
til konstateringstidspunktet undgås ligeledes komplicerede diskussioner mellem miljø-
myndigheden og den nuværende ejer om, hvorvidt forureningen er sket i den nuværende
eller den tidligere ejers tid, og om hvem der kan anses som ansvarlig for forureningen.
det forventes, at datoen tidligst bliver fastsat til 1. januar 2000. meddelelse af påbud i
medfør af forslagets § 48, stk. 1, er betinget af, at den i § 49 nævnte forsikringsordning
er etableret, jf. bemærkningerne til § 49. baggrunden for, at det overlades til ministeren
at fastsætte den nærmere dato, er, at det skal være muligt at iværksætte den i § 49 fast-
satte forsikringsdækning. derunder skal den forsikringsordning, der etableres, eventuelt
godkendes i overensstemmelse med såvel de nationale som eu s konkurrenceregler.
da der i medfør af miljøbeskyttelseslovens § 21, består en pligt for enhver ejer eller
bruger af fast ejendom, der konstaterer en forurening af jorden, til at underrette kommu-
nalbestyrelsen herom, regnes tidspunktet for forureningens konstatering i denne situa-
tion som underretningstidspunktet.
der kan ikke udstedes påbud i medfør af § 48, stk. 1, såfremt forureningen er sket før
lovens ikrafttræden, og der foreligger en situation omfattet af § 49, stk. 2. dvs. at foru-
reningen er sket ved tankejerens forsætlige handlinger, eller hvor tankejeren vidste eller
burde vide at installationerne ikke opfyldte olietankbekendtgørelsen eller hvor tank-
ejeren ikke har fået leveret olie i henhold til regler herom. baggrunden for denne undta-
gelse i påbudsadgangen er ønsket om at begrænse det med tilbagevirkende kraft ubetin-
gede ansvar for tankejeren, til at omfatte de situationer, hvor der er mulighed for forsik-
ringsdækning efter forslagets § 49. der vil dog eventuelt være grundlag for at meddele
påbud efter de øvrige bestemmelser, jf. henvisningen til stk. 6.
myndighederne er i dag pålagt en bevisbyrde, der i jordforureningssammenhæng kræver
en omfattende indsats, idet myndigheden skal bevise, hvordan forureningen er sket, om
dens opståen skyldes uforsvarlig adfærd samt om et eventuelt ansvar er forældet. det
har vist sig i praksis at være yderst vanskeligt at løfte denne bevisbyrde, specielt i de
situationer hvor forureningen først opdages længe efter den er opstået.
ligeledes har der ikke i de egentlige hændelige uheldstilfælde været mulighed for at ud-
stede lovlige påbud til tankejeren. af andre eksempler på situationer, hvor det ikke har
                                          - 5 -
været muligt at udstede påbud, kan nævnes forureninger, som følge af hærværk eller
brand, der opstår uden ejerens skyld.
resultatet har været, at mange tankejere ikke har kunnet påbydes at rydde en forurening
op, og at der nu i langt færre sager meddeles påbud i disse sager. det bestående regel-
grundlag og dettes fortolkning i retspraksis har medført, at mens forsikringsselskaberne
tidligere som regel afholdt udgifterne til en oprensning efter utætte villatanke, nu afviser
dette generelt.
denne tilstand har således medført problemer for boligejere med olietanke, der må leve
med forureningen på grunden eller selv bekoste en oprydning, medmindre miljømyn-
digheden finder forureningen så alvorlig, at den på et tidspunkt ryddes op på det offent-
liges regning.
miljø- og energiministeriet finder denne udvikling uhensigtsmæssig, set fra såvel tank-
ejerens, miljøets og myndighedernes side, og dette er baggrunden for forslaget om, at
indføre et ubetinget ansvar for ejere af de i bestemmelsen omfattede olietanke. da ud-
gifterne kan være tyngende, og da der dermed kan være risiko for manglende dækning
for udgifterne til afhjælpning af forureningen, foreslås det samtidig i § 49, at boligejer-
nes pligt til oprydning af forurening fra utætte olietanke skal dækkes af en lovpligtig
forsikring.
i modsætning til miljøbeskyttelsesloven indføres der en mulighed for miljømyndighe-
derne til på objektivt grundlag at udstede påbud om oprydning eller andre afhjælpende
foranstaltninger. dette udvidede ansvar begrænses til kun at gælde forureninger, der
konstateres efter den af ministeren fastsatte dato, jf. ovenfor.
…
til § 49
med de i § 48, stk. 1, foreslåede skærpede ansvarsregler er der mulighed for at få løst
det problem, som olieforurening fra private villatanke udgør.
bestemmelsen i 49, stk. 1, fastslår en pligt for ejere af olietanke, der kan meddeles på-
bud efter § 48, stk. 1, til at være omfattet af en forsikring, der dækker udgifterne til op-
fyldelse af påbud efter § 48, stk. 1. disse tanke er ikke omfattet af miljøerstatningslo-
ven.
formålet med forsikringspligten er, at der skal være økonomisk dækning for tankejerens
ansvar efter § 48. undtaget fra pligten til forsikringsdækning er dog forureninger, der er
forårsaget ved forsætlige handlinger fra den nuværende tankejers side, samt situationer
hvor tankejeren vidste eller burde vide at installationerne, hvorfra forureningen stam-
mer, ikke opfylder offentlige myndighedskrav, som fremgår af den til enhver tid gæl-
dende olietankbekendtgørelse, samt hvor leveringen af olie i den nuværende ejers ejer-
tid ikke er sket efter offentlige forskrifter herom, som fastsat i bekendtgørelsen om vej-
transport af farligt gods. baggrunden for, at de nævnte situationer ikke er pålagt en pligt
til forsikringsdækning, er, at disse tilfælde efter praksis ikke kan forsikres. i disse situa-
tioner vil der således være et ansvar, der ikke kan tegnes forsikring for.
…
                                               - 6 -
       har en tankejer gjort det, der med rimelighed kan forventes af ham, for at opnå en viden
       og dermed bringe sig i god tro om de faktiske forhold omkring tanken, skal der være
       forsikringsdækning, uanset det senere måtte vise sig, at de faktiske forhold forholder sig
       anderledes.”
højesterets begrundelse og resultat
det fremgår af jordforureningslovens § 48, stk. 1, at miljømyndigheden, uanset hvordan en
forurening fra en olietank, der er omfattet af bestemmelsen, er sket, kan meddele ejeren af
olietanken påbud om afgivelse af oplysninger, udførelse af undersøgelser, fjernelse af forure-
ningen og foretagelse af afværgeforanstaltninger, såfremt forureningen konstateres efter en af
miljø- og energiministeren fastsat dato. denne dato er efter lovens vedtagelse fastsat til den 1.
marts 2000. påbud efter bestemmelsen kan således kun udstedes, når en forurening ”konstate-
res” efter den 1. marts 2000, hvor der er etableret en lovpligtig forsikringsordning, jf. § 49.
det er ikke i § 48, stk. 1, præciseret, hvad der er bestemmende for, om en forurening er kon-
stateret, herunder hvem der skal have konstateret forureningen.
det følger af bemærkningerne til lovforslagets § 48, at lovgiver har valgt konstateringstids-
punktet – frem for tidspunktet for forureningens opståen – som afgørende for, om der kan
udstedes påbud uanset forureningens årsag, ud fra et ønske om at undgå komplicerede diskus-
sioner mellem miljømyndigheden og den nuværende ejer om, hvorvidt forureningen er sket i
den nuværende eller den tidligere ejers tid, og om hvem der kan anses for ansvarlig for foru-
reningen. der gives i bemærkningerne samtidig udtryk for, at lovforslaget har til formål at
modvirke de problemer, som den tidligere retstilstand havde medført for olietankejere, der har
måttet leve med forureningen eller selv har måttet bekoste en oprydning, medmindre miljø-
myndigheden fandt forureningen så alvorlig, at den på et tidspunkt blev ryddet op på det of-
fentliges regning.
disse hovedhensyn ville blive modvirket, hvis § 48, stk. 1, skal forstås således, at en olieforu-
rening skal anses for konstateret, blot en tredjemand eller en tidligere ejer eller bruger har
været bekendt med forureningen, da der ved en sådan retstilstand vil kunne opstå vanskelige
tekniske og juridiske tvivlsspørgsmål om konstateringstidspunktets fastlæggelse.
bestemmelsens formål taler derfor for at fortolke § 48, stk. 1, således at konstateringstids-
punktet er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen på en sådan måde,
at der kan meddeles ejeren af olietanken et påbud. herfor taler også, at det efter bestemmelsen
                                              - 7 -
er miljømyndigheden, som skal reagere på, at der konstateres en forurening. en sådan fortolk-
ning harmonerer endvidere med, at det i bemærkningerne til § 48 er angivet, at i de tilfælde,
hvor kommunen er blevet underrettet om forureningen i medfør af miljøbeskyttelseslovens §
21, regnes underretningstidspunktet som tidspunktet, hvor forureningen konstateres.
det forhold, at påbud udstedt i medfør af § 48 kan angå forureninger, der kan være sket inden
lovens ikrafttræden, og at bestemmelsen således har tilbagevirkende kraft, giver ikke anled-
ning til at anlægge en anden fortolkning. det fremgår således af lovforslagets bemærkninger,
at lovgiver var opmærksom på, at § 48 indeholdt en regulering med tilbagevirkende kraft,
men at lovgiver fandt, at bestemmelsen uanset dette kunne siges at være til fordel for boligeje-
ren som følge af den samtidig indførte lovpligtige forsikringsordning. forsikringsselskabet,
hvori den lovpligtige forsikring er tegnet, er endvidere beskyttet af jordforureningslovens §
49, stk. 2, om undtagelser fra forsikringsdækningen samt af dansk rets almindelige erstat-
ningsregler, såfremt der i forbindelse med forureningen eller forureningssagen er udvist et
ansvarspådragende forhold.
højesteret finder på baggrund af det anførte, at konstateringstidspunktet efter jordforure-
ningslovens § 48 er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen.
topdanmarks anbringende om, at miljøstyrelsen ikke har godtgjort, at forureningen ikke blev
anmeldt til kommunen forud for maj 1991, er afvist af højesteret som for sent fremsat. det
må i øvrigt antages, at bevisbyrden herfor ville have påhvilet topdanmark.
da olieforureningen herefter først kan anses for konstateret, da forureningen blev anmeldt til
christiansfeld kommune i april 2002, har miljøstyrelsens påbud haft fornøden hjemmel, og
højesteret stadfæster derfor dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal topdanmark forsikring a/s betale 40.000 kr. til mil-
jøstyrelsen.
                                               - 8 -
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.