text:
                             højesterets dom
                           afsagt tirsdag den 25. juni 2013
sag 184/2011
(2. afdeling)
apropos 1’st sarl
og
dicarlo iii ltd.
(advokat jens rysgaard for begge)
mod
innoventure a/s
og
jbj invest a/s under konkurs
(advokat søren dines larsen for begge)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 11. afdeling den 9. juni 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, jytte scharling, jens peter
christensen, hanne schmidt og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanterne, apropos 1’st sarl og dicarlo iii ltd., har gentaget deres påstande.
de indstævnte, innoventure a/s og jbj invest a/s under konkurs, har påstået stadfæstelse.
selskaberne apropos og dicarlo anlagde oprindelig sag mod selskaberne innoventure og jbj
invest og mod jan fogh, joacim bruus-jensen og torben rønje. vestre landsrets 11. afde-
ling afsagde dom i denne sag den 10. juli 2009, hvorved sagen mod innoventure og jbj invest
blev afvist og de tre øvrige sagsøgte frifundet.
                                               - 2 -
sagen mod innoventure og jbj invest blev indbragt for højesteret, der ved kendelse af 2. fe-
bruar 2010 (sag 205/2009) ophævede landsrettens dom for så vidt angår bestemmelsen om
afvisning og hjemviste denne del af sagen til realitetsbehandling i landsretten.
sagen mod jan fogh, joacim bruus-jensen og torben rønje blev også indbragt for højesteret
(sag 207/2009). ved brev af 29. maj 2013 har apropos og dicarlo hævet anken.
retsgrundlaget
bestemmelsen i retsplejelovens § 505, stk. 1, har følgende ordlyd:
      ”den, som har anmodet om tvangsfuldbyrdelse af en fordring eller et krav, som viser
      sig ikke at bestå, skal betale skyldneren erstatning for tab og godtgørelse for tort samt,
      hvis frihedsberøvelse er sket, for lidelse. sådant ansvar påhviler ligeledes fordringsha-
      veren, hvis der i øvrigt ved fogedretten er truffet foranstaltninger til tvangsfuldbyrdelse,
      uden at betingelserne herfor har været til stede, og dette kan lægges fordringshaveren til
      last.”
i betænkning nr. 634 fra 1971 om udlæg og udpantning, der ligger til grund for bestemmelsen,
hedder det om § 505, stk. 1, 2. pkt., side 65 bl.a.:
      ”består fordringen eller kravet, men svigter andre betingelser for fogedforretningen, er
      rekvirenten efter udkastet kun ansvarlig, hvis fogedretten på grundlag af begæringen har
      truffet en eller anden foranstaltning, f. eks. indkaldt skyldneren, ladet ham fremstille
      ved politiet, opbrudt hans dør, foretaget udlæg eller fjernet det udlagte, og kun hvis der
      er noget at bebrejde rekvirenten. rekvirenten kan f. eks. have givet urigtige eller ufuld-
      stændige oplysninger til bedømmelse af, om en fordring var forfalden, eller han kan ved
      en fejl have opgivet fogedretten en urigtig adresse med den følge, at forretningen går ud
      over en forkert person.
      har den, mod hvem forretningen rettes, selv udvist uagtsomhed, kan der blive tale om
      bortfald eller nedsættelse af ansvaret efter almindelige regler om egen skyld.”
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet supplerende forklaring af torben rønje, joacim bruus-
jensen og jan fogh og forklaring af per jenster.
joacim bruus-jensen har forklaret bl.a., at han ikke husker den eksakte ordlyd af det, han
sagde under et bestyrelsesmøde den 14. august 2003. foreholdt kai frode christensens for-
klaring, som er gengivet i vestre landsrets dom af 9. juni 2011, hvoraf fremgår, at joacim
                                                - 3 -
bruus-jensen under bestyrelsesmødet skulle have udtalt, at aktiehandlen ikke måtte gå igen-
nem, forklarede han, at han var bekymret på grund af den kaution, som jbj invest havde stil-
let, og som jbj invest havde indfriet for apropos. han var bekymret, fordi jens sejersen ikke
ville betale. essensen var, at han havde en dialog med de forskellige parter, herunder med
amagerbanken. dialogen var formel såvel som uformel. der var ingen vilje fra jens sejersens
side til at få problemet løst, og derfor rettede han henvendelse til kromann reumert for at få
deres vurdering.
per jenster har forklaret bl.a. om cimids overdragelse af aktier i giantcode til scsk 6313
aps i oktober 2003. baggrunden var den, at ole hilbert i flere år havde hjulpet ham med den
personlige skat, og ole hilbert havde idéer til rationalisering af hans skatteforhold. idéen var
at skaffe et selskab, der led tab, hvilket kunne give ham skattefradrag. på det tidspunkt var
han nervøs for cimids investering i giantcode. der var dårlig stemning i investeringskredsen,
og det gav idéen til at inddrage aktieposten i giantcode i et muligt underskudsselskab. fore-
holdt at overdragelseskursen i 2002 var 1761, forklarede han, at han ikke husker kursen, da
cimid overdrog sine aktier i giantcode i 2003. foreholdt et overdragelsesbeløb på 5,6 millio-
ner kr. forklarede han, at dette beløb ikke siger ham noget. han tror, at overdragelsessummen
var et par millioner kr. om formålet med at købe aktier i giantcode, har han forklaret, at det
var at vinde tid til at overveje eventuelt yderligere køb. salg af cimids aktier i giantcode var
ikke på tale i juli 2003. han tror ikke, at han dengang tænkte på, hvad aktiens kurs var, fordi
værdien af aktien ikke var det væsentlige. han husker ikke, hvad kursen var i juli 2003, og
han ved derfor ikke, om en kurs på 1761 var rimelig. han var ikke involveret i drøftelser om
foretagelse af udlæg i apropos' aktier i giantcode før udlæggets foretagelse. han kommuni-
kerede med jan fogh om at vinde tid til cimids overvejelser om køb. han husker ikke, om
kommunikationen fandt sted pr. telefon eller pr. mail. han husker ikke, om jan fogh støttede
købet af aktier. han sagde kun til jan fogh, at han havde brug for mere tid, fordi han ikke
kunne få kontakt med phillippe guignard på grund af ferien. han husker ikke drøftelser med
jan fogh om forsinkelsesproblematikken. han havde en eller to samtaler med jan fogh den
sommer. han var ikke dengang bekendt med spørgsmålet om udlæg i apropos' aktier, og han
var ikke i kontakt med jens sejersen i juli 2003.
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, der er anført af landsretten, og da det, der er fremkommet for højesteret, ikke
kan føre til et andet resultat, stadfæster højesteret dommen.
                                               - 4 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal apropos 1’st sarl og dicarlo iii ltd. solidarisk betale
150.000 kr. til innoventure a/s og 150.000 kr. til jbj invest a/s under konkurs.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 7. maj 2019
sag 161/2018
(2. afdeling)
a ved værge b
(advokat per rosenberg andersen, beskikket)
mod
ankenævnet for patienterstatningen
(advokat flemming orth)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 21. juli 2016 og af østre landsrets
8. afdeling den 9. marts 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, vibeke rønne, jens peter
christensen, lars hjortnæs og anne louise bormann.
påstande
appellanten, a, har nedlagt påstand om, at indstævnte, ankenævnet for patienterstatningen,
skal anerkende, at afgørelsen af 17. februar 2015 er ugyldig, og at sagen skal hjemvises.
ankenævnet for patienterstatningen har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
a blev af herlev kommune anbragt i pleje hos b og c, da hun var 14 måneder gammel, idet
hendes mor, som havde forældremyndigheden, var ude af stand til at varetage omsorgen for
hende. a fik som 9-årig konstateret en hjernesvulst, som medførte flere operationer, og hun er
som følge heraf hjerneskadet og blind på det ene øje.
                                                - 2 -
a blev som 18-årig i 2010 sat under værgemål, og b er hendes værge. i 2013 anmeldte b på
vegne af a en behandlingsskade til patientforsikringsforeningen (nu patienterstatningen). af
anmeldelsen fremgår bl.a., at a efter en operation i 2005 mistede en del af synet på sit raske
øje, fordi behandlingen med prednisolon blev nedtrappet for hurtigt. i anmeldelsen anførte b,
at hun ikke tidligere havde været klar over, at der var mulighed for at søge erstatning. patient-
forsikringsforeningen afviste kravet som forældet, og ankenævnet for patienterstatningen
stadfæstede afgørelsen. sagen angår prøvelse af ankenævnets afgørelse.
det fremgår af § 19, stk. 1, i den dagældende lov om patientforsikring, at erstatningskrav skal
være anmeldt til patientforsikringsforeningen senest 5 år efter, at den erstatningsberettigede
har fået eller burde have fået kendskab til skaden. bestemmelsens ordlyd og forarbejder tager
ikke stilling til, hvordan fristen skal beregnes, når den erstatningsberettigede ikke selv er i
stand til at varetage sine interesser, herunder når der er tale om et barn.
højesteret finder, at når det drejer sig om begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen, må et
skadelidt barn som udgangspunkt identificeres med sine forældre, således at det er afgørende
for forældelsesfristen, hvornår forældrene vidste eller burde vide, at der kunne være tale om
en patientskade. dette udgangspunkt kan fraviges bl.a. i tilfælde som det foreliggende, hvor
forældrene er ude af stand til at varetage barnets interesser.
a boede under det sygdomsforløb, som sagen angår, hos sine plejeforældre, som var med
hende ved lægebesøg og hospitalsindlæggelser, fik information om hendes sygdom og be-
handling og blev inddraget i beslutninger om behandlingen. plejeforældrene havde herved
mulighed for at anmelde en eventuel behandlingsskade til patientforsikringsforeningen. under
disse omstændigheder finder højesteret, at a i relation til forældelsesfristen i patientforsik-
ringslovens § 19 skal identificeres med sine plejeforældre, således at forældelsesfristen regnes
fra det tidspunkt, hvor de fik eller burde have fået kendskab til den mulige behandlingsskade.
det må lægges til grund, at b og c i 2005 fik kendskab til, at as syn var blevet nedsat, og at
dette kunne have sammenhæng med en for hurtig nedtrapning af prednisolonbehandlingen.
højesteret tiltræder herefter, at et eventuelt erstatningskrav er forældet, og stadfæster derfor
dommen.
                                               - 3 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 40.000 kr. til ankenævnet for pa-
tienterstatningen.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt mandag den 29. maj 2017
sag 70/2017
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t1
(advokat thorkild høyer, beskikket),
t2
(advokat jesper storm thygesen, beskikket)
og
t3
(advokat thomas smed, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i hillerød den 14. december 2015 og af østre
landsrets 24. afdeling den 7. december 2016.
procesbevillingsnævnet har den 16. marts 2017 meddelt begrænset tilladelse til anke til høje-
steret, således at tilladelsen alene omfatter spørgsmålet om, hvorvidt t1, t2 og t3 med rette
er dømt i sagens forhold 1 a (for alles vedkommende) og 1 b (t1 og t2), samt
sanktionsfastsættelsen for alle tre.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, jens peter
christensen, oliver talevski og kurt rasmussen.
påstande
dommen er anket af t1 og t2 med påstand om frifindelse i sagens forhold 1a og 1b,
subsidiært formildelse.
                                               - 2 -
dommen er anket af t3 med påstand om frifindelse i sagens forhold 1a, subsidiært
formildelse.
anklagemyndigheden har påstået skærpelse.
anbringender
t1, t2 og t3 har anført, at straffelovens § 262 a, stk. 1, ikke omfatter situationer, hvor der
alene sker udnyttelse af en persons identitet, og hvor den udnyttede person ikke har deltaget i
udførelsen af de strafbare handlinger eller har haft kendskab til disse handlinger.
både efter fn-konventionen om grænseoverskridende kriminalitet vedrørende bekæmpelse af
handel med mennesker, herunder særligt kvinder og børn, og efter eu-direktivet om menne-
skehandel, er det den udnyttede, der skal handle, for at der er tale om menneskehandel.
straffelovens § 262 a blev i 2012 udvidet til at omfatte udnyttelse ved strafbare handlinger.
intet tyder imidlertid på, at det har været lovgivers hensigt at ændre på, at det fortsat er den
udnyttede, der skal handle, for at der er tale om menneskehandel. tværtimod indikerer
justitsministeriets bemærkninger i lovforslagets pkt. 4.1, at det også i relation til dette element
af udnyttelse i bestemmelsen skal være den udnyttede, der foretager den strafbare handling,
for at forholdet er omfattet af bestemmelsen. et så bredt anvendelsesområde, som landsretten
har tillagt bestemmelsen, har hverken støtte i lovens ordlyd eller forarbejder og er udtryk for
en udvidende fortolkning af straffelovens § 262 a.
det antages normalt, at der i strafferetten stilles strengere krav til lovhjemmel end på andre
områder, jf. legalitetsprincippet, der kommer til udtryk i straffelovens § 1. en udvidende for-
tolkning af en straffelovsbestemmelse harmonerer ikke med legalitetsprincippet – i hvert fald
ikke, hvis en sådan udvidende fortolkning ikke har klar støtte i lovens forarbejder.
til støtte for den subsidiære påstand om formildelse gøres det gældende, at der ikke foreligger
retspraksis angående normalstrafniveauet i en situation, hvor der er tale om udnyttelse ved
strafbare handlinger efter straffelovens § 262 a, stk. 1.
                                              - 3 -
menneskehandel i form af udnyttelse til strafbare handlinger udgør et mindre indgreb i den
personlige frihed end menneskehandel i form af udnyttelse til prostitution. normalstrafni-
veauet for menneskehandel i form af udnyttelse til strafbare handlinger bør derfor være lavere
end niveauet i sager angående prostitution, hvor normalstrafniveauet ifølge retspraksis ligger
på ca. 2 års fængsel.
der skal ved strafudmålingen tages hensyn til, at det er længe siden, at forholdene blev begå-
et, og til de tiltaltes personlige forhold.
anklagemyndigheden har anført, at landsretten med rette har anset forholdene for omfattet af
straffelovens § 262 a om udnyttelse ved strafbare handlinger.
bestemmelsen taler om udnyttelse ”ved … strafbare handlinger” uden indskrænkning til alene
at omfatte visse strafbare handlinger.
det fremgår af bestemmelsens forarbejder, at der ved udnyttelse af ”strafbare handlinger”
forstås udnyttelse af egentlige kriminelle aktiviteter, såsom butikstyveri, lommetyveri, ind-
brudstyveri, handel med narkotika og andre lignende handlinger, og bestemmelsen tager der-
med bl.a. sigte på berigelseskriminalitet. bestemmelsen omfatter således bl.a. tilfælde, hvor
handlede personer systematisk tvinges til butiks- og lommetyveri, hvor udbyttet afleveres til
en bagmand. det fremgår bl.a. også, at bestemmelsen har til formål at sidestille menneske-
handel, der sigter mod organiseret berigelseskriminalitet, med menneskehandel, der sigter
mod andre former for udnyttelse. forarbejdernes angivelse af strafbare handlinger er således
ikke udtømmende, men alene eksempler på kriminelle aktiviteter.
bestemmelsens ordlyd og forarbejder giver således ikke grundlag for at begrænse bestemmel-
sen til alene at omfatte udnyttelse ved visse strafbare handlinger, hvis betingelserne for men-
neskehandel i øvrigt er opfyldt.
det er også i bedst overensstemmelse med formålet med og beskyttelsesinteressen bag be-
stemmelsen om menneskehandel, som er at beskytte mennesker mod at blive udnyttet på en
nærmere angiven måde til bestemte formål. det afgørende er således, at en person f.eks. er
rekrutteret her til landet ved brug af de midler, som er nævnt i bestemmelsens stk. 1, nr. 1-5,
                                                 - 4 -
og at det sker med henblik på udnyttelse ved strafbare handlinger, uanset om den pågældende
selv skal udføre de strafbare handlinger eller ej. i den foreliggende sag var de forurettedes
tilstedeværelse her i landet således en integreret del af de tiltaltes ”forretningsmodel”, hvor de
forurettede f.eks. ved fremmøde hos offentlige myndigheder fik cpr.nr., sygesikringsbevis og
nemid, som herefter blev anvendt til den videre berigelseskriminalitet.
straffene bør skærpes navnlig under hensyn til forbrydelsernes karakter og grovhed, herunder
at der er tale om professionelt tilrettelagt, systematisk og organiseret kriminalitet med udnyt-
telse af et meget stort antal personer fra rumænien, som er blevet bragt her til landet alene
med henblik på udnyttelse ved bedragerier og databedragerier. det må også indgå ved straf-
udmålingen, at der – hvis højesteret dømmer i forhold 1 a og 1 b – er tale om menneskehan-
del for tre af de udnyttede personer.
der må herudover bl.a. lægges vægt på, at t1 har haft en ledende rolle i kriminaliteten, og at
t1 og t3 tillige er dømt for overtrædelse af straffelovens § 123 om vidnetrusler.
supplerende retsgrundlag
i europa-parlamentets og rådets direktiv 2011/36/eu af 5. april 2011 om forebyggelse og
bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor, og om erstatning af rådets
rammeafgørelse 2002/629/ria hedder det bl.a.:
       ”(7) dette direktiv anvender en integreret, holistisk og menneskerettighedsorienteret til-
       gang til bekæmpelsen af menneskehandel, …
       (11) for at imødegå den seneste udvikling i fænomenet menneskehandel indfører dette
       direktiv et videre begreb for, hvad der skal anses for menneskehandel, end i rammeafgø-
       relse 2002/629/ria og omfatter derfor flere former for udnyttelse. inden for rammerne
       af dette direktiv bør tvangstiggeri anses for en form for tvangsarbejde eller tvangstjene-
       ster, jf. definitionen i ilo-konvention nr. 29 af 1930 om tvunget eller pligtmæssigt ar-
       bejde. udnyttelse af tiggeri, herunder brug af en handlet, afhængig person til tiggeri, er
       derfor kun omfattet af definitionen af menneskehandel, når alle elementer i tvangsarbej-
       de eller tvangstjenester foreligger. på baggrund af den relevante retspraksis bør gyldig-
       heden af et eventuelt samtykke i at udføre dette arbejde eller levere disse ydelser vurde-
       res i hvert enkelt tilfælde. når der er tale om et barn, bør et samtykke imidlertid aldrig
       anses for gyldigt afgivet. »udnyttelse af strafbare handlinger« bør forstås som udnyttel-
       se af en person til bl.a. at begå lommetyveri, butikstyveri, narkotikahandel og andre lig-
       nende gerninger, der er strafbare og indebærer en økonomisk vinding. definitionen om-
       fatter også menneskehandel med henblik på fjernelse af organer, hvilket udgør en grov
       krænkelse af den menneskelige værdighed og den fysiske integritet, samt f.eks. andre
                                                  - 5 -
       former for adfærd som ulovlig adoption eller tvangsægteskab, for så vidt de indeholder
       de væsentlige bestanddele i menneskehandel.
       …
       artikel 2
       lovovertrædelser i forbindelse med menneskehandel
       1. medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at følgende for-
       sætlige handlinger er strafbare:
       rekruttering, transport, overførelse, ydelse af husly til eller modtagelse af en person,
       herunder udveksling eller overdragelse af kontrol over de pågældende, ved trusler eller
       ved brug af magt eller andre former for tvang, ved bortførelse, ved bedrag, ved svig, ved
       misbrug af magt eller udnyttelse af en sårbar position eller ved, at der ydes eller modta-
       ges betaling eller fordele for at opnå samtykke fra en person, der har kontrol over en an-
       den person, med henblik på udnyttelse.
       2. en sårbar position betyder, en situation, hvor den pågældende ikke har noget reelt el-
       ler acceptabelt alternativ til at finde sig i misbruget.
       3. udnyttelse skal mindst omfatte udnyttelse af andres prostitution og andre former for
       seksuel udnyttelse, tvangsarbejde eller tvangstjenester, herunder tiggeri, slaveri og sla-
       verilignende forhold, trældom samt udnyttelse af strafbare handlinger og fjernelse af or-
       ganer.
       …”
højesterets begrundelse og resultat
sagen rejser spørgsmål om, hvorvidt forholdene 1 a og 1 b efter landsrettens bevisresultat er
omfattet af straffelovens § 262 a om menneskehandel. derudover skal der tages stilling til
strafudmålingen.
straffelovens § 262 a, stk. 1, omfatter nærmere beskrevne handlinger, som foretages med
henblik på bl.a. ”udnyttelse af den pågældende ved … strafbare handlinger”. højesteret fin-
der, at denne ordlyd må forstås således, at det ikke er et krav, at den udnyttede har deltaget i
udførelsen af de strafbare handlinger eller har haft kendskab hertil. bestemmelsens formål og
forarbejder giver ikke grundlag for en anden forståelse.
efter landsrettens bevisresultat tiltræder højesteret herefter, at de tiltalte er dømt for menne-
skehandel efter straffelovens § 262 a.
af de grunde, som landsretten har anført, finder højesteret, at de idømte straffe er passende
udmålt.
                                              - 6 -
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
t1 har været varetægtsfængslet in absentia siden den 12. januar 2017.
t2 har været varetægtsfængslet in absentia fra den 12. januar 2017 og overgik til afsoning den
22. februar 2017. ved højesterets kendelse af 10. april 2017 blev t2 varetægtsfængslet på ny.
t3 påbegyndte afsoning den 24. februar 2017 og blev varetægtsfængslet ved højesterets
kendelse af 10. april 2017.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
de tiltalte skal betale sagens omkostninger for højesteret, herunder hver især salær til deres
beskikkede forsvarer.


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt onsdag den 15. november 2017
sag 195/2017
a
(advokat mads kjeldsted jensen, beskikket)
mod
flygtningenævnet
(advokat karsten hagel-sørensen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 3. marts 2017 og af østre
landsrets 23. afdeling den 6. juni 2017.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jens peter christensen, hanne schmidt og oliver
talevski.
påstande
kærende, a, har nedlagt påstand om, at hans søgsmål mod flygtningenævnet tillægges
opsættende virkning under sagens behandling ved københavns byret. a har endvidere
anmodet om, at kæremålet tillægges opsættende virkning under sagens behandling for
højesteret.
indkærede, flygtningenævnet, har nedlagt påstand om, at as anmodninger om opsættende
virkning ikke tages til følge.
sagsfremstilling
a er tyrkisk statsborger. i november 2010 indrejste han i danmark uden gyldig
rejselegitimation. den 11. december 2012 blev han ved retten i hillerød idømt 40 dages
fængsel og udvist af danmark med indrejseforbud i seks år.
                                              - 2 -
a søgte herefter asyl i danmark. den 30. august 2013 afslog flygtningenævnet
asylansøgningen, idet betingelserne i udlændingelovens § 7, stk. 1 og stk. 2, ikke var opfyldt.
den 19. december 2013 anmodede a, der fortsat befandt sig i danmark, fn’s torturkomité
om at forhindre de danske udlændingemyndigheder i at udsende ham. torturkomitéen
fremsatte den 2. januar 2014 en anmodning til den danske stat om ”interim measures”, dvs. en
anmodning om, at staten undlod at udsende ham, mens komitéen behandlede hans klage. den
8. januar 2014 udsatte flygtningenævnet derfor as udsendelse indtil videre.
den 22. december 2015 fremkom torturkomitéen med en udtalelse i sagen, hvorefter flygt-
ningenævnet besluttede at genoptage sagen.
den 17. marts 2016 traf flygtningenævnet afgørelse om, at betingelserne for opholdstilladelse
efter udlændingelovens § 7, stk. 1 og stk. 2, ikke var opfyldt. flygtningenævnet lagde ved
afgørelsen bl.a. vægt på, at fn’s torturkomités udtalelse ikke var retligt bindende, og at a
ikke havde sandsynliggjort sit asylmotiv.
den 15. april 2016 klagede a til fn’s torturkomité over flygtningenævnets afgørelse af 17.
marts 2016. den 28. april 2016 anmodede torturkomitéen igen flygtningenævnet om at
udsætte udvisningen af a, indtil komitéen havde behandlet hans klage.
den 10. maj 2016 udsatte flygtningenævnet derfor udrejsefristen for a foreløbigt. den 27.
juni 2016 besluttede flygtningenævnet efter en nærmere vurdering, at der ikke var grundlag
for at opretholde udsættelsen af as udrejsefrist.
a indgav den 4. november 2016 stævning til københavns byret med påstand om, at
flygtningenævnet tilpligtes at anerkende, at han ikke må tvangsudsendes af danmark, så
længe fn’s torturkomité behandler klagen over flygtningenævnets afgørelse af 17. marts
2016.
den 3. marts 2017 afsagde københavns byret sålydende kendelse om, at sagsanlægget blev
tillagt opsættende virkning:
                                              - 3 -
      ”…
      under henvisning til fn’s torturkomités skrivelse af 28. april 2016 og 30. juni 2016
      kan retten ikke udelukke, at en udsendelse af a til tyrkiet kan indebære en alvorlig og
      uoprettelig skade.
      retten finder således, at der foreligger ganske særlige omstændigheder, der medfører, at
      sagsanlægget undtagelsesvis tillægges opsættende virkning.
      derfor
      bestemmes:
      nærværende sagsanlæg tillægges opsættende virkning med hensyn til udsendelse af
      sagsøger til tyrkiet…”
østre landsret afsagde den 6. juni 2017 kendelse om, at byrettens kendelse blev ændret, såle-
des at søgsmålet ikke tillægges opsættende virkning. begrundelsen lyder således:
      ”som fastslået af højesteret senest i u 2016.1526 h kan domstolene undtagelsesvis
      uden udtrykkelig lovhjemmel tillægge et søgsmål vedrørende prøvelse af en administra-
      tiv afgørelse opsættende virkning. den konkrete afgørelse af, om et søgsmål bør tillæg-
      ges opsættende virkning, må beror på en afvejning af det offentliges interesse i, at gen-
      nemførelsen af afgørelsen ikke udsættes, over for arten og omfanget af den skade, som
      den pågældende derved kan blive påført. det må desuden tillægges betydning, om der
      efter en foreløbig vurdering foreligger et rimeligt grundlag for den nedlagte påstand.
      a rejste i november 2010 ind i danmark uden gyldig rejselegitimation. han blev den
      11. december 2012 udvist med indrejseforbud i seks år. a har efter det oplyste hverken
      arbejde eller nær familie i danmark.
      efter udlændingelovens § 56, stk. 8, er flygtningenævnets afgørelser endelige, og det
      følger heraf, at domstolene er afskåret fra at overskønne flygtningenævnets bevisvurde-
      ringer, jf. bl.a. u 2007.1286 h, u 2008.506 h og u 2008.876 h. i nærværende sag har
      flygtningenævnet vurderet, at der ikke foreligger en reel og akut risiko for, at a vil
      blive udsat for tortur, såfremt han vender tilbage til tyrkiet.
      på den baggrund finder landsretten, at as interesse i at kunne forblive i danmark, mens
      sagen verserer, ikke overstiger udlændingemyndighedernes klare interesse i, at
      udsendelsen af personer uden lovligt ophold ikke udsættes yderligere. der foreligger
      dermed ikke sådanne særlige omstændigheder, at der er grundlag for undtagelsesvist at
      tillægge søgsmålet opsættende virkning.
      efter udfaldet og karakteren af det spørgsmål, som landsretten har taget stilling til, skal
      ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part eller statskassen i anled-
      ning af kæresagen.
                                            thi bestemmes:
                                                 - 4 -
       byrettens kendelse ændres, således at søgsmålet ikke tillægges opsættende virkning.”
anbringender
a har anført navnlig, at manglende efterlevelse af fn’s torturkomités anmodning om at
tillægge hans klage til komitéen opsættende virkning vil udgøre en alvorlig krænkelse af
danmarks internationale forpligtelser, jf. torturkonventionens artikel 22.
danmark ratificerede torturkonventionen i 1987 og anerkendte i den forbindelse torturkomi-
téens kompetence til at modtage og behandle klager. det har i mere end et årti været komité-
ens praksis, at en stats tilsidesættelse af en anmodning om ”interim measures” udgør en alvor-
lig konventionskrænkelse. denne praksis har været regeringen og folketinget bekendt. det
fremgår bl.a. af udlændinge-, integrations- og boligministerens svar på retsudvalgets spørgs-
mål af 18. januar 2016 (reu spørgsmål nr. 209 i folketingsår 2015-16), hvori det oplyses, at
det er justitsministeriets umiddelbare opfattelse, at en undladelse af at følge en fn-komités
anmodning om opsættende virkning vil betyde, at danmark – uanset at fn-komitéernes an-
modninger ikke er retligt bindende – ikke respekterer den individuelle klageadgang til komi-
téerne.
det forhold, at torturkomitéens endelige udtalelser ikke er retligt bindende, har ingen betyd-
ning for, om en klage til komitéen skal tillægges opsættende virkning, hvis komitéen anmoder
de nationale myndigheder herom.
landsrettens forståelse af endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8, er i strid
med ufr 1997.1157 h, ufr 2004.727 h og ufr 2007.262 h, idet domstolene ikke er afskå-
ret fra at prøve retsspørgsmål, som f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt torturkonventionens arti-
kel 22 er retligt bindende.
flygtningenævnets afgørelse af 27. juni 2016 om ikke at tillægge klagen til torturkomitéen
opsættende virkning blev alene truffet af nævnets sekretariatschef. nævnet fungerede derfor
ikke i relation til den konkrete afgørelse som et sagkyndigt nævn af domstolslignende karak-
ter, hvilket er afgørende for, at endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8,
ikke er i strid med grundlovens § 63.
                                                - 5 -
landsrettens afgørelse er i strid med den hensynsafvejning, der i henhold til ufr 1994.823 h
skal foretages ved stillingtagen til spørgsmål om opsættende virkning.
landsrettens afgørelse er endvidere i strid med den europæiske menneskerettighedskonven-
tions artikel 6 og 13, jf. artikel 2 og 3.
hele formålet med sagen vil forspildes, hvis a tvangsudsendes, mens sagen verserer, og der
er derfor et presserende behov for, at søgsmålet tillægges opsættende virkning. hvis a
udsendes til tyrkiet, vil der være risiko for, at han udsættes for tortur, hvilket understøttes af
torturkomitéens anmodning om ”interim measures”.
a udgør ikke nogen fare for statens sikkerhed eller andre vitale samfundsinteresser, idet han
alene er straffet for afgivelse af urigtige oplysninger til politiet og for besiddelse af mindre
mængder euforiserende stoffer.
flygtningenævnet har anført navnlig, at det følger af grundlovens § 63, at et søgsmål vedrø-
rende en afgørelse truffet af en offentlig myndighed ikke har opsættende virkning, medmindre
dette følger af lov eller af den i retspraksis udviklede adgang til undtagelsesvist at tillægge et
søgsmål opsættende virkning.
der findes ingen lov, der bestemmer, at søgsmål vedrørende flygtningenævnets afgørelse skal
tillægges opsættende virkning. det følger derimod af udlændingelovens § 56, stk. 8, at næv-
nets afgørelser endelige.
torturkomitéen har ikke i henhold til torturkonventionen nogen egentlig afgørelseskompe-
tence svarende til f.eks. den kompetence, der tilkommer den europæiske menneskeret-
tighedsdomstol. det følger hverken af konventionen eller af folketingets behandling i forbin-
delse med ratificeringen heraf, at det var tiltænkt, at komitéen skulle have en sådan kompe-
tence.
torturkomitéens adgang til at pålægge de kontraherende stater at suspendere håndhævelsen af
endelige nationale foranstaltninger følger alene af komitéens egen praksis. denne praksis ud-
                                                - 6 -
gør ikke en folkeretlig forpligtelse for de kontraherende stater, jf. betænkning 1546/2014 om
inkorporering mv. inden for menneskeretsområdet.
torturkomitéens praksis om ”interim measures” udgør ikke en folkeretlig retssædvane. det er
bl.a. blevet afvist af den norske højesteret i en dom af 16. april 2008.
det forhold, at flygtningenævnet i praksis har fulgt komitéens anmodninger om, at fuldbyr-
delse af en afgørelse udsættes, indtil komitéen er fremkommet med sin udtalelse i sagen, med-
fører ikke, at komitéens praksis er retligt bindende. det gælder særligt i en situation som den
foreliggende, hvor a har gennemført en klageproces ved komitéen, som flygtningenævnet har
respekteret, hvorefter a har indgivet en fornyet klage på et identisk grundlag.
den indkærede kendelse er ikke i strid med den hensynsafvejning, der skal foretages ved
spørgsmål om opsættende virkning, jf. ufr 1994.823 h. hvorvidt a har været eller vil blive
udsat for tortur i tyrkiet er ikke til prøvelse i denne sag.
endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8, betyder, at domstolsprøvelsen af
flygtningenævnets afgørelser er begrænset til prøvelse af retsspørgsmål. efter højesterets
praksis omfatter endelighedsbestemmelsen også vurderingen af, hvilke oplysninger der er
nødvendige for sagens afgørelse, idet denne vurdering har nær sammenhæng med bevisvurde-
ringen.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om as søgsmål mod flygtningenævnet, hvor han har nedlagt påstand om, at
flygtningenævnet skal anerkende, at han ikke kan udsendes af danmark, så længe fn’s
torturkomité behandler klagen over flygtningenævnets afgørelse af 17. marts 2016, skal
tillægges opsættende virkning, således at a ikke udsendes af danmark under domstolenes
behandling af sagen.
ved afgørelsen af 17. marts 2016 stadfæstede flygtningenævnet en afgørelse truffet af ud-
lændingestyrelsen den 31. maj 2013 om afslag på opholdstilladelse efter udlændingelovens §
7, og bestemte, at a skulle udrejse straks. nævnet havde tidligere den 31. maj 2013 stadfæstet
denne afgørelse, men havde i januar 2016 genoptaget sagen, idet fn’s torturkomité i en
                                                  - 7 -
udtalelse af 23. november 2015 havde kritiseret nævnet for ikke at have taget stilling til alle
relevante oplysninger i sagen.
a har klaget over flygtningenævnets afgørelse af 17. marts 2016 til fn’s torturkomitè, der
den 28. april 2016 besluttede at antage klagen. komitéen anmodede samtidig igen den danske
regering om ikke at udsende a, så længe sagen verserer ved komitéen. på den baggrund
besluttede flygtningenævnet den 10. maj 2016 at udsætte as udrejsefrist, indtil nævnet havde
haft lejlighed til at forholde sig til klagen til komitéen i et bidrag til regeringens processkrift
til komitéen.
den 27. juni 2016 meddelte flygtningenævnet, at nævnet i et bidrag til regeringens proces-
skrift i sagen havde meddelt, at as fornyede klage til komitéen efter nævnets opfattelse var
manifestly unfounded og burde afvises. nævnet fandt herefter ikke grundlag for at opretholde
udsættelsen af as udrejsefrist og pålagde ham at udrejse straks.
i regeringens processkrift af 28. juni 2016 til fn’s torturkomité anførte regeringen, at komi-
téen ikke burde have admitteret as klage af 15. april 2016 til komitéen, og meddelte, at
regeringen havde besluttet ikke at følge komitéens anmodning om at afstå fra at udsende a til
tyrkiet, mens hans sag blev overvejet af komitéen.
som anført af landsretten kan domstolene uden udtrykkelig lovhjemmel tillægge et søgsmål
vedrørende prøvelse af en administrativ afgørelse opsættende virkning. afgørelsen heraf beror
på en afvejning af det offentliges interesse i, at gennemførelsen af afgørelsen ikke udsættes,
over for omfanget og arten af den skade, som den pågældende derved kan blive påført. det
må desuden tillægges betydning, om der efter en foreløbig vurdering foreligger et rimeligt
grundlag for den nedlagte påstand.
højesteret tiltræder, at as interesse i at kunne forblive i danmark, mens hans søgsmål mod
flygtningenævnet behandles, ikke overstiger udlændingemyndighedernes klare interesse i, at
udsendelsen af a ikke udsættes yderligere. højesteret har herved ligesom landsretten lagt
vægt på, at a indrejste i danmark i november 2010 uden gyldig rejselegitimation, at han ved
en dom af 11. december 2012 blev idømt fængsel i 40 dage for at have afgivet urigtige
oplysninger til politiet og for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer og blev udvist af
                                                - 8 -
danmark med indrejseforbud i seks år, og at a efter det oplyste ikke har opholdstilladelse
eller arbejdstilladelse og heller ikke har nær familie i danmark. højesteret har endvidere lagt
vægt på, at flygtningenævnet ved afgørelser af 30. august 2013 og 17. marts 2013 har
stadfæstet udlændingestyrelsens afslag på as ansøgning om opholdstilladelse efter
udlændingelovens § 7.
herefter, og da det, som a i øvrigt har anført, ikke kan føre til en anden vurdering, stadfæster
højesteret landsrettens kendelse.
det er herefter ufornødent at tage stilling til anmodningen om opsættende virkning under kæ-
remålets behandling i højesteret.
efter sagens karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for højesteret til den
anden part eller statskassen.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part eller statskassen.


text:
                              højesterets dom
                       afsagt onsdag den 18. december 2013
sag 205/2012
(2. afdeling)
di som mandatar for grundfos a/s
(advokat morten eisensee)
mod
co-industri som mandatar for a
(advokat nicolai westergaard)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 11. afdeling den 15. juni 2012.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: børge dahl, niels grubbe, marianne højgaard
pedersen, thomas rørdam, michael rekling, hanne schmidt og jan schans christensen.
påstande mv.
parterne har gentaget deres påstande.
parterne er for højesteret enige om, at det følger af eu-domstolens praksis, at arbejdstidsdi-
rektivets artikel 7, stk. 1, skal forstås således, at en arbejdstager har krav på erstatningsferie,
hvis den pågældende bliver syg efter at have påbegyndt sin ferie.
retsgrundlag
det hedder i fabrikdirektoratets skrivelse af 18. september 1939 til direktoratet for sygekas-
sevæsenet (j.nr. g xiv. 26/1939):
       ”… medens en person, der er syg paa det tidspunkt, da ferien skal begynde, formentlig
       maa kunne faa ferien udsat, indtil han bliver rask – og saafremt han ikke bliver rask in-
       den ferieperiodens udløb, faa den ham tilkommende feriegodtgørelse udbetalt uden at
       holde ferie – er der efter nærværende direktorats mening ikke hjemmel til at hævde, at
                                                - 2 -
       en person, der bliver syg, efter at ferien er paabegyndt, kan kræve resten af ferien ud-
       sat til et senere tidspunkt.”
i forarbejderne til lov nr. 396 af 31. maj 2000 (ferieloven) hedder det i de almindelige be-
mærkninger (folketingstidende 1999-2000, tillæg a, l 178, s. 4923 og 4926) bl.a.:
       ”sygdom og ferie
       hvis en lønmodtager bliver syg, inden ferien begynder, er der tale om en feriehindring.
       i dag overgår risikoen for lønmodtagerens sygdom fra arbejdsgiveren til lønmodtageren
       allerede ved sidste arbejdsdags slutning og ikke først ved første feriedags begyndelse.
       det foreslås, at reglerne om risikoen for lønmodtagerens sygdom ændres, så risikoen
       først går over fra arbejdsgiveren til lønmodtageren ved normal arbejdstids begyndelse
       den første feriedag. dette vil være i overensstemmelse med princippet om, at ferie be-
       gynder ved normal arbejdstids begyndelse den første feriedag.
       …
       forholdet til eu-retten
       lovforslaget opfylder kravet i rådets direktiv 93/104/ef om visse aspekter i forbin-
       delse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden, hvorefter lønmodtagere har ret til mindst 4
       ugers betalt ferie om året. de 4 ugers ferie kan ikke erstattes med kontant udbetaling.
       denne forpligtelse har hidtil været gennemført ved lov om ferie, jf. lovbekendtgørelse
       nr. 538 af 25. juni 1999.”
i bemærkningerne til § 13 (folketingstidende 1999-2000, tillæg a, l 178, s. 4934f) hedder
det bl.a.:
       ”i § 13 beskrives, hvornår ferien begynder og slutter. dette har ikke tidligere været be-
       skrevet i loven, men er udviklet i praksis. bestemmelsen i § 13, stk. 3, kan efter § 20,
       stk. 2, fraviges ved kollektiv overenskomst.
       i stk. 1 præciseres praksis om, at ferien begynder på det tidspunkt, hvor lønmodtageren
       ville begynde den almindelige arbejdsdag, hvis lønmodtageren ikke holdt ferie, og at fe-
       rien slutter på det tidspunkt, hvor den sidste arbejdsdag ville have været afsluttet, hvis
       lønmodtageren ikke holdt ferie. for mange lønmodtagere, der holder fri en kalenderuge,
       vil det sige, at ferien begynder mandag morgen ved normal arbejdstids begyndelse og
       slutter fredag aften ved normal arbejdstids ophør. det er den enkelte lønmodtagers nor-
       male arbejdstids begyndelse og ophør, der er afgørende for, hvornår ferien begynder
       henholdsvis slutter.
       når feriens begyndelses- og sluttidspunkt fastsættes i forhold til den sædvanlige ar-
       bejdstids tilrettelæggelse, tages der samtidig højde for arbejdsmiljølovens regler om
       hviletid og fridøgn. efter disse regler skal der som udgangspunkt være mindst 11 timer
       mellem hver arbejdsperiode og mindst 1 fridøgn for hvert 6. arbejdsdøgn. har en virk-
                                               - 3 -
      somhed fået dispensation fra arbejdsmiljølovens regler om hviletid og fridøgn, således
      at lønmodtagerne fx i nogle vagter kun får 8 timers frihed, vil ferien også kunne be-
      gynde 8 timer efter arbejdets ophør. feriens begyndelses- og sluttidspunkt har særlig
      betydning i forhold til arbejdsmiljølovens bestemmelser ved arbejdsforhold, hvor der
      arbejdes i skiftende vagter.
      i stk. 2 fastsættes, at hvis en lønmodtager er syg på tidspunktet for feriens begyndelse,
      er der - uanset sygdommens art og omfang - tale om en feriehindring, som medfører, at
      ferie ikke kan begynde, medmindre lønmodtageren selv ønsker at begynde ferien. det
      vil ikke længere være af betydning, om lønmodtageren kan anses for at kunne holde fe-
      rien med et rekreativt udbytte. det er alene afgørende, om lønmodtageren anses for syg
      i forhold til at kunne udføre sit arbejde. det er hensigtsmæssigt med en klar regel på
      området. når lønmodtageren bliver rask, skal lønmodtageren møde på arbejde igen.
      dette gælder selvom lønmodtageren bliver rask inden for den periode, hvor lønmodta-
      geren skulle have holdt sin ferie. de fleste lønmodtagere vil formentlig vælge at be-
      gynde ferien, selvom de har en kortere sygdomsperiode, når ferien begynder.
      det fremgår af stk. 1, at ferien begynder ved arbejdstids begyndelse første feriedag.
      lønmodtageren skal i overensstemmelse med de regler om sygemelding, der i øvrigt
      måtte gælde for ansættelsesforholdet, sygemelde sig over for arbejdsgiveren. det vil
      normalt betyde, at lønmodtageren sygemelder sig over for arbejdsgiveren ved arbejds-
      tids begyndelse den første feriedag.
      der er tale om en ændring i forhold til den gældende praksis. i dag overgår risikoen for
      en lønmodtagers sygdom i forbindelse med ferie fra arbejdsgiveren til lønmodtageren
      allerede ved arbejdstids ophør på lønmodtagerens sidste arbejdsdag og ikke først ved
      arbejdstids begyndelse på lønmodtagerens første feriedag. administrativt har der ud-
      viklet sig en praksis om sygdom, der begynder på arbejdsfrie dage, umiddelbart før fe-
      rien begynder. for lønmodtagere, der arbejder i turnus, har arbejdsfrie dage ofte karak-
      ter af erstatningsfridage for arbejde, der er udført på lørdage, søndage og helligdage.
      sygdom, der begynder på disse erstatningsfridage, bærer lønmodtageren selv risikoen
      for, medmindre lønmodtageren på disse dage kan blive tilkaldt med pligt til at møde, og
      lønmodtageren derfor står til rådighed for arbejdsgiveren. det omvendte gælder for af-
      spadseringsdage og afspadseringstimer. hvis disse dage eller timer er udtryk for ompla-
      cering af arbejdstiden, bærer arbejdsgiveren risikoen for lønmodtagerens sygdom, indtil
      arbejdstids ophør den sidste afspadseringsdag før ferien.
      det er hensigtsmæssigt at fastsætte en klar regel om, hvornår ferien ikke kan begynde
      som følge af lønmodtagerens sygdom. den foreslåede ændring er i overensstemmelse
      med udgangspunktet om, at ferien først anses for at begynde ved arbejdstids begyndelse
      på den første feriedag. dette fremgår fremover af lovteksten. desuden går danmark på
      trods af den foreslåede lempelse i forhold til fx sverige, norge og tyskland fortsat langt
      i retning af at pålægge lønmodtageren risikoen for sygdom.”
i forbindelse med behandlingen af lovforslaget besvarede arbejdsministeren spørgsmål fra
folketingets arbejdsmarkedsudvalg. i besvarelsen af spørgsmål 51 hedder det bl.a.:
                                                - 4 -
     ”sammenfattende kan det igen siges, at der ikke er noget overraskende i udsagnet, at fe-
     rie begynder den første feriedag, forstået som den dag fra hvilken virksomheden har
     varslet ferie. denne forståelse af retstilstanden har så vidt ses aldrig været anfægtet, og
     derfor kan der ikke henvises til retspraksis eller lignende. hele diskussionen om, hvor-
     når risikoen for sygdom bør overgå fra virksomheden til lønmodtageren - som til gen-
     gæld er fyldigt beskrevet i teorien… skal på den baggrund forstås som en diskussion,
     om man bør modificere hovedprincippet. denne diskussion ville have været overflødig,
     hvis man mente, at ferien som hovedregel begyndte lørdag. der har nemlig aldrig her-
     hjemme været tvivl om, at sygdom opstået under ferien, dvs. efter feriens påbegyndelse,
     var lønmodtagerens risiko.”
af eu-domstolens dom af 24. januar 2012 i sag c-282/10 (dominguez) fremgår bl.a. føl-
gende:
     ”23      først bemærkes, at spørgsmålet om, hvorvidt en national bestemmelse, for så
              vidt som den er i strid med eu-retten, ikke skal anvendes, kun opstår, såfremt
              det ikke er muligt at fortolke denne bestemmelse i overensstemmelse med eu-
              retten.
     24       i denne forbindelse fremgår det af fast retspraksis, at det påhviler de nationale
              retter ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at for-
              tolke dem i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med
              direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstem-
              melse med artikel 288, stk. 3, teuf. denne forpligtelse til overensstemmende
              fortolkning af national lovgivning er nemlig uadskilleligt forbundet med euf-
              traktatens system, idet traktaten giver de nationale retter mulighed for inden for
              rammerne af deres kompetence at sikre sig eu-rettens fulde virkning, når de af-
              gør de tvister, der er indbragt for dem (jf. bl.a. dom af 5.10.2004, forenede sager
              c-397/01 – c-403/01, pfeiffer m.fl., sml. i, s. 8835, præmis 114, af 23.4.2009,
              forenede sager c-378/07 – c-380/07, angelidaki m.fl., sml. i, s. 3071, præmis
              197 og 198, og dom af 19.1.2010, sag c-555/07, kücükdeveci, sml. i, s. 365,
              præmis 48).
     25       dette princip om overensstemmende fortolkning af national lovgivning er gan-
              ske vist underlagt visse begrænsninger. de nationale retters forpligtelse til at
              henholde sig til indholdet af et direktiv, når de fortolker og anvender de rele-
              vante nationale retsregler, begrænses således af generelle retsprincipper, og det
              kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (jf.
              dom af 15.4.2008, sag c-268/06, impact, sml. i, s. 2483, præmis 100, og dom-
              men i sagen angelidaki m.fl., præmis 199).
     26       i hovedsagen er den forelæggende ret ifølge eget udsagn stillet over for en sådan
              begrænsning. ifølge den forelæggende ret kan artikel l. 223-2, stk. 1, i code du
              travail, hvori det fastsættes, at retten til årlig betalt ferie er betinget af mindst en
              måneds faktisk arbejdstid i referenceperioden, ikke fortolkes i overensstemmelse
              med artikel 7 i direktiv 2003/88.
                                                 - 5 -
       27       i denne forbindelse bemærkes, at princippet om overensstemmende fortolkning
                bl.a. kræver, at de nationale retter gør alt, hvad der henhører under deres kom-
                petence – idet de tager den nationale ret i dens helhed i betragtning og anvender
                fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for at sikre den fulde virk-
                ning af direktivet og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der
                tilsigtes med direktivet (jf. dom af 4.7.2006, sag c-212/04, adeneler m.fl., sml.
                i, s. 6057, præmis 111, og dommen i sagen angelidaki m.fl., præmis 200).”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår et tilfælde, hvor en lønmodtager ansat hos en privat arbejdsgiver blev syg under
ferie i juli 2009. spørgsmålet er, om sygdom indtrådt efter feriens begyndelse efter den da-
gældende ferielov er arbejdsgiverens risiko og udløser krav på erstatningsferie. det er for
højesteret et hovedspørgsmål, om dette resultat følger af eu-konform fortolkning af den da-
gældende ferielovs § 13 i lyset af arbejdstidsdirektivets artikel 7.
den første danske ferielov fra 1938 indeholdt ikke en bestemmelse, som tog stilling til
spørgsmålet. ferielovsmyndighederne meldte imidlertid ud, at loven skulle forstås således, at
risikoen for sygdom opstået under ferie var den ansattes, og administrerede loven i overens-
stemmelse hermed. denne forståelse blev fulgt af bl.a. organisationerne på det danske ar-
bejdsmarked og tiltrådt i retspraksis. ved en ændring af ferieloven i 2000 (lov nr. 396 af 31.
maj 2000), der videreførte retten til fem ugers ferie, blev der indsat en bestemmelse i § 13,
stk. 2, hvorefter en lønmodtager, som er syg, når ferien begynder, ikke har pligt til at begynde
ferien. det er i forarbejderne udtrykkeligt angivet, at bestemmelsen lovfæster, hvad der har
været gældende i 60 år, nemlig at risikoen for sygdom i forbindelse med ferie overgår fra ar-
bejdsgiveren til den ansatte ved feriens begyndelse – sygdom ved feriens begyndelse er en
feriehindring, mens sygdom, der opstår efter feriens begyndelse, er den ansattes risiko. det
kan derfor lægges til grund, at retstilstanden på dette punkt efter ferieloven fra 2000 var klar,
hvilket da også har været alment anerkendt.
eu's arbejdstidsdirektiv (nu direktiv 2003/88/ef af 4. november 2003 om visse aspekter i
forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden) indeholder i artikel 7, stk. 1, en bestemmelse
om årlig ferie, hvorefter medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at
sikre, "at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overens-
stemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning
                                                - 6 -
og/eller praksis". det er i forarbejderne til 2000-ændringen af ferieloven anført, at lovforslaget
opfylder kravet om mindst fire ugers ferie i arbejdstidsdirektivet (da direktiv 93/104/ef).
eu-domstolen har senere fastslået, at bestemmelsen i arbejdstidsdirektivets artikel 7, stk. 1,
skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en lønmodta-
ger, der bliver syg under afholdelse af ferie, ikke har krav på erstatningsferie, jf. dom af 10.
september 2009 i sag c-277/08 (pereda), som er fulgt op af dom af 21. juni 2012 i sag c-
78/11 (anged).
på baggrund heraf blev ferieloven ændret i 2012 (ved lov nr. 377 af 28. april 2012), hvor der
blev indsat en ny bestemmelse som § 13, stk. 3, hvorefter en lønmodtager, der har optjent 25
dages ferie, og som bliver syg under ferien, har ret til erstatningsferie efter 5 sygedage. denne
ændring trådte i kraft den 1. maj 2012 og gælder ikke med tilbagevirkende kraft for sygdom
opstået under ferie i 2009 som i den foreliggende sag.
arbejdstidsdirektivet kan ikke anvendes direkte i forholdet mellem en privat arbejdsgiver og
en ansat.
co-industri gør gældende, at a har krav på erstatning for mistet ferie i 2009, fordi ferieloven
fra 2000 skal forstås i overensstemmelse med eu-domstolens fortolkning af artikel 7, stk. 1, i
arbejdstidsdirektivet. til støtte herfor henviser co-industri til eu-rettens krav til nationale
domstole om eu-konform fortolkning af national ret.
efter eu-domstolens faste praksis påhviler det de nationale domstole ved anvendelsen af
nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det pågældende di-
rektivs ordlyd og formål for at fremkalde det resultat, der tilsigtes med direktivet, og for der-
med at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, teuf, jf. bl.a. eu-domstolens
dom af 24. januar 2012 i c-282/10 (dominguez), præmis 24. dette princip om overensstem-
mende fortolkning af national lovgivning er underlagt visse begrænsninger. de nationale
domstoles forpligtelse til at henholde sig til indholdet af et direktiv, når de fortolker og an-
vender de relevante nationale retsregler, begrænses således af generelle retsprincipper, og for-
pligtelsen kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning ”contra legem” af national ret, jf.
dominguez-sagen, præmis 25. de generelle retsprincipper omfatter bl.a. retssikkerhedsprin-
                                                - 7 -
cippet og forbuddet mod tilbagevirkende kraft, jf. eu-domstolens dom af 4. juli 2006 i c-
212/04 (adeneler), præmis 110. princippet om overensstemmende fortolkning kræver bl.a., at
de nationale domstole gør alt, hvad der henhører under deres kompetence, idet de tager den
nationale ret i sin helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i
denne ret, jf. dominguez-sagen, præmis 27.
det følger af denne praksis om eu-konform fortolkning, at den ikke kan føre til et resultat
”contra legem”. i det foreliggende tilfælde var retstilstanden efter ferieloven fra 2000 klar, og
det er ikke ved anvendelse af dansk rets anerkendte fortolkningsprincipper muligt at nå til det
resultat, at ferieloven fra 2000 lagde risikoen for sygdom opstået under ferie på arbejdsgive-
ren. det ville være et brud på retssikkerheden og den forudsigelighed i rettens anvendelse,
som må kræves, i medfør af den dagældende ferielov at pålægge en privat arbejdsgiver en
pligt til at give ansatte, der bliver syge under ferie, erstatningsferie med henvisning til den
nævnte fortolkning ved eu-domstolen af arbejdstidsdirektivet.
højesteret frifinder herefter grundfos a/s.
efter sagens karakter, herunder det forhold, at den angår et spørgsmål af generel betydning i
forholdet mellem de to organisationer, skal hver part bære egne sagsomkostninger for landsret
og højesteret.
                                        thi kendes for ret:
grundfos a/s frifindes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for nogen instans til den anden part.


text:
 -
                                  udskrift
                                      af
                     sø- og handelsrettens dombog
                                  ──────────
den 3. juli 2001 blev af retten i sagen
v-0109-98
cine craft limited
(advokat christian levin nielsen)
   mod
patentankenævnet
(kammeradvokaten v. stig grønbæk jensen)
afsagt sålydende
                                    d o m:
sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et den 22. september 1995 anmeldt figurmærke
"private corner video entertainment" krænker sagsøgeren, cine craft limiteds,
registrerede figurmærke, et hjerte samt angivelsen af ordet "private", og om ordet "private"
i sig selv nyder beskyttelse.
påstande:
sagsøger, cine craft limited (herefter cine craft), har nedlagt påstand om, at dansk
varemærkeregistrering vr 1995 07313 private corner video entertainment <figurmær-
                                                 - 2 -
ke> udslettes.
sagsøgte, patentankenævnet, har nedlagt påstand om frifindelse.
sagsfremstilling:
cine craft fik den 19. oktober 1973 registreret nedenfor gengivne figurmærke i klasse 16 for
aviser, tidsskrifter, bøger, fotografier og spillekort samt i klasse 41:
billedet udgik hurtigt i markedsføringssammenhænge, hvorefter kun ordet private anvendes.
selskabet producerer og sælger film og tidsskrifter indenfor pornobranchen, hvilket det
begyndte med under firmanavnet private press ab i begyndelsen af 1970'erne i sverige.
det omtvistede mærke, der er anmeldt af lz 2000 aps den 22. september 1995 og foreløbigt
registreret den 27. oktober 1995 i klasse 9 for videofilm samt i klasserne 41 og 42 er det
nedenfor gengivne figurmærke:
                                              - 3 -
den foreløbige registrering af figurmærket blev offent liggjort den 22. november 1995 i dansk
varemærketidende.
mærket anvendes som forretningskendetegn på en forretning beliggende istedgade 26, hvor
der forevises video i lukkede kabiner.
ved skrivelse af 18. januar 1996 til patentdirektoratet protesterede cine craft mod
ovennævnte registrering.
den 13. september 1996 traf patentdirektoratet afgørelse, hvorefter den af cine craft nedlagte
indsigelse ikke tages til følge med følgende begrundelse:
"...
der foreligger sammenfald af tjenesteydelser omfattet af registreringerne i klasse 41. det er
derimod direktoratets opfattelse, at mærkerne ikke ligner hinanden i deres helhed og på en
sådan måde, at der er risiko for forveksling."
den 13. november 1996 indbragte sagsøgers patentagent patentdirektoratets afgørelse for
patentankenævnet, der den 10. august 1998 stadfæstede denne i henhold til de anførte
grunde.
cine craft har under sagen gjort gældende, at der er solgt tidsskrifter og videofilm i danmark
under navnet private før 22. september 1995, samt at ordet private er et velkendt mærke i
danmark, og begge dele er bestridt af patentankenævnet.
cine craft har i den forbindelse fremlagt forskellig korrespondance samt tidsskrifter og
videofilm.
ero-film a/s udgav med overskriften private, tourist guide to the sex life of -
copenhagen 1973-74 en brochure. den svenske varemærkefuldmægtig b. nihlmark ab
gjorde ved skrivelse af 15. februar 1974 på vegne private press ab ero-film opmærksom på,
at ordet private var et beskyttet mærke, der anvendtes på tidsskrifter, hvorfor ero-film ikke
måtte udgive spillekort under denne betegnelse. ero-film gjorde ved skrivelse af 18. februar
1974 opmærksom på, at de ikke havde udgivet og ikke påtænkte at udgive spillekort under
                                               - 4 -
mærket private.
af corporate profile, udgivet af cine craft i år 2000, fremgår om videomarkedet bl.a.:
"...
our product and services have dramatically increased these past few years, notably since berth
milton made his influence felt in 1991 with the introduction of private to the video age, and our
total product range is now available in traditional outlets in over 35 contries including sweden,
denmark ...
tv home shopping
in november 1998, it gave us great satisfaction to enter the tv home shopping market in
sweden, engaging in the sale of proprietary products, including vide- os, magazines and adult
pleasure products under the brand the private collection. this new sales development, has
been so well received that we have already announced that we are expanding the tv home
shopping program to other territories and formats in 1999, and the process began in denmark
in may 1999..."
af de fremlagte magasiner er private nr. 125, 126 og 127 udgivet før den omtvistede dato
22. september 1995. prisen er på alle tidsskrifter angivet i svensk, dansk, norsk og finsk
valuta.
af private nr. 127 fremgår en udgivelseskalender for året 1995 samt en prisliste fra private
shop, hvor man foruden andre varer ligeledes kan købe private videofilm. priserne på
produkterne er kun angivet i svensk valuta.
af faktura dateret 18. januar 1995 fremgår det, at rodox trading, københavn, har købt 6.000
eksemplarer af ovennævnte tidsskrift - private nr. 127.
fremlagte avisartikler omhandlende private i form af filmanmeldelser er dateret senere end
den omtvistede dato.
i super ps nr. 1 fra 1995, der udgives i danmark, er en artikel om en produktion af en
private film - la dolce vita.
                                               - 5 -
i mega express nr. 1 1995, der udgives i danmark, er en artikel om private magazines 30 års
jubilæum.
af en artikel i super rapport, nr. 1 1996, fremgår om private bl.a.:
"...
sidste år var et stort år for det svenske pornoselskab milcap publishing ab, bedre kendt som
private. ikke alene var det selskabets 30 års jubilæum (læs derom i forrige nummer af super
rapport), men det var også året, da private lancerede en ny serie af eksotiske, erotiske
spillefilm produceret for høje budgetter".
i samme blad er der tillige en anmeldelse af en private video.
private udsendte ved årsskiftet 1992/93 en nytårshilsen til sine kunder. nytårshilsenen gav
yderligere oplysninger om, at det var muligt at få tilsendt bladet hjem. på bestillingskuponen,
som skulle sendes til p.s.i. ab, stockholm, var det tillige muligt at bestille private video
magazine nr. 1. teksten er på svensk, og priserne er udelukkende i svenske kroner.
der er fremlagt adskillige covers til private videokassetter. kun af et af disse covers fremgår
en tidsmæssig angivelse før den omtvistede dato, idet der på private video magazine nr. 11
står copyright 1995. kasetten har kun svensk tekst og har ligeledes kun svensk mærkeangi-
velse i form af betegnelsen pvm-11-se i modsætning til flere af de øvrige fremlagte covers, der
har betegnelsen dk samt dansk tekst på coveret.
der er fremlagt en bekræftelse om køb af sagsøgers produkter fra rodox trading v. kjeld
madsen, dateret 22. november 1999:
"...
vi kan hermed oplyse, at vi siden begyndelsen af 70'erne har importeret og forhandlet private
produkter her i landet. i starten kom importen fra sverige, mens den i de seneste år er
kommet fra spanien. deres varemærke har altid været, som det er nu".
der er ligeledes fremlagt bekræftelse fra dansk centralagentur dca a/s ved per olsen dateret
den 7. december 1999, hvoraf fremgår, at selskabet har importeret bladet private i mere end
15 år.
                                                - 6 -
procedure:
cine craft har anført, at ordet private er anvendt fra begyndelsen af 1970'erne. dette er
dokumenteret gennem korrespondance med ero-film, gennem erklæringer fra rodox
trading og dca a/s samt tillige gennem artikler, hvor journalisternes anvendelse af ordet
private og deres omtale af private produkter klart angiver, at mærket har været kendt i
danmark i en lang årrække.
der er udgivet bøger og tidsskrifter før 22. september 1995, og da man ved køb af
tidsskrifterne har kunnet bestille videoer, har private været på det danske marked, før det
omtvistede figurmærke blev registreret.
cine craft har et registreret figurmærke, men ordet private, der indgår i dette figurmærke,
har i sig selv det til registrering fornødne særpræg.
ordet er suggestivt og er ikke beskrivende for bestemte varer eller tjenesteydelser, og der er
intet til hinder for, at et suggestivt mærke kan tillægges varemærkebeskyttelse i medfør af
varemærkelovens ⌡ 4, og at mærket er suggestivt, er ikke det samme som, at mærket er
svagt med et deraf følgende snævrere beskyttelsesområde.
det omtvistede figurmærke har eksakt samme grafiske udformning af ordet private, som cine
crafts figurmærke, hvilket øger risikoen for forveksling.
om forvekslelighed anføres, at når det første ord i både cine crafts mærke og det omtvistede
mærke er "private", kan der opstå forveksling, idet de øvrige ord i det omtvistede mærke
"corner video entertainment" er almindelige beskrivende ord.
mærkedominanten i både cine crafts figurmærke og i det omtvistede mærke er private, og
det følger af praksis, at et dominerende ord i et figurmærke, som i sig selv har fornødent
særpræg enten umiddelbart eller efter ind arbejdning nyder beskyttelse som ordmærke.
om varesammenfald anføres, at der ikke kun er varesammenfald i forhold til klasse 41,
hvorunder udlejning af videofilm henhører, men tillige i klasse 9, hvorunder salg af videofilm
henhører, idet der ikke er forskel på salg og udlejning af videofilm.
                                                - 7 -
patentankenævnet har anført, at der ikke er forvekslelighed mellem figurmærkerne.
det er et grundlæggende princip, at der skal foretages en helhedsvurdering af figurmærkerne,
hvorunder varelighed og forvekslelighed er det centrale.
om varelighed anføres, at der kun er varesammenfald i klasse 41 for så vidt angår det af cine
craft registrerede figurmærke. men sagsøgers registrerede figurmærke anvendes ikke, idet
cine craft alene anvender en del heraf i særlig grafisk udformning som et ordmærke.
det er ikke dokumenteret under sagen, at cine craft har anvendt ordet private i danmark
hverken for bøger, magasiner eller videofilm forud for 22. september 1995.
de fremlagte anmeldelser af private film i danske blade er alle dateret efter den 22. september
1995.
det fremgår derimod af cine crafts corporate profile, at der først i maj 1999 blev taget initiativ
til at påbegynde markedsføring af videofilm i danmark.
da der er varesammenfald i klasse 41, og idet cine craft har et registreret figurmærke, må det
vurderes, hvorvidt der foreligger mærkelighed.
for at et ord i et figurmærke skal nyde selvstændig beskyttelse, skal dette ord i sig selv have
særpræg og være en dominerende del af mærket.
private er et almindeligt ord, og et naturligt ord indenfor branchen, og det har ikke det til
registrering fornødne særpræg. det dominerende i det omtvistede mærke er "private corner",
som giver associationer til et privat hjørne i modsætning til "private", der beskriver en tilstand.
de dominerende mærkeelementer i figurmærkerne er derfor hverken visuelt eller auditivt
forvekslelige.
private er yderligere et svagt mærke grænsende til det deskriptive for varer og tjenesteydelser
af den karakter som omhandlet i sagen.
                                               - 8 -
private er registreret i utallige ordkombinationer, og der kan ikke gives monopol til en enkelt
erhvervsdrivende alene til dette ord. private anvendes også i udstrakt grad indenfor branchen
som fx. private club, private show og private bar.
når mærket er svagt, indsnævres beskyttelsen heraf, hvorfor der kun kan opnås beskyttelse i
forhold til mærker, som ved en helhedsbedømmelse giver risiko for forveksling.
de to mærker har ikke en identisk figurlig udformning, bortset fra, at begge figurmærker
anvender samme standard skrifttype for så vidt angår ordet private.
når der ikke forligger forvekslelighed mellem de to figurmærker, og idet cine craft ikke har
løftet bevisbyrde for, at ordet private er anvendt i danmark forud for 22. september 1995,
foreligger der ingen krænkelse af cine crafts figurmærke.
rettens begrundelse og resultat:
ved bedømmelsen af vareartsligheden finder retten, at der i nærværende sag ikke er forskel på
salg og udlejning af videofilm rubriceret under henholdsvis vareklasse 9 og vareklasse 41,
hvorfor en krænkelse af cine crafts figurmærke i vareklasse 41 tillige vil medføre, at der
foreligger en krænkelse af figurmærket i vare- klasse 9.
cine craft har gennemført en indenfor branchen massiv markedsføring i forhold til videofilm af
sit figurmærke for så vidt angår en del af figurmærket - ordet private.
ved bedømmelsen af mærkeligheden for figurmærkerne som helhed er det rettens opfattelse,
at ordet private er det dominerende og karakteristiske i begge figurmærker, som, når der
bortses fra det registrerede, men ikke anvendte hjerte, begge kun indeholder ord. private
findes dog ikke i sig selv at have et sådan særpræg, at det kan opnå beskyttelse tilsvarende et
ordmærke.
begge figurmærker anvender samme typografi for ordet private, og private er fremhævet i
forhold til de øvrige ord i figurmærket private corner video entertainment, hvilket bevirker, at
der er risiko for forveksling.
                                                 - 9 -
uagtet at den af cine craft anvendte del af figurmærket er et svagt mærke med en meget
begrænset beskyttelse, findes dette mærke under hensyn til, at samme typografi er anvendt,
at være krænket, når tillige henses til at der er tale om vareartslighed og markedsføring
indenfor samme branche.
sagsøger har siden 70'erne markedsført sine produkter under navnet private, og nogle af
disse produkter har været importeret til danmark inden den 22. september 1995. selvom der
ikke foreligger fuldt tilstrækkelig dokumentation for, at samtlige produkter har været mar-
kedsført i danmark før den 22. september 1995, findes der at foreligge en krænkelse af
sagsøgers registrerede varemærke, hvoraf sagsøgte har anvendt den karakteristiske del i sit
varemærke.
sagsøgers påstand om udslettelse tages derfor til følge.
                          thi kendes for ret
dansk varemærkeregistrering vr 1995 07313 private corner video entertainment
<figurmærke> udslettes.
sagsøgte, patentankenævnet, betaler inden 14 dage kr. 40.000 i sagsomkostninger til
sagsøger, cine craft limited.
                                   mette christensen
jørgen andersen                          claus jepsen
                                        (sign.)
                           udskriftens rigtighed bekræftes
                          p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                             højesterets dom
                            afsagt torsdag den 7. juni 2018
sag 128/2017
(2. afdeling)
nordsøen oceanarium,
odense zoologiske have,
aalborg zoologiske have
og
zoologisk have i københavn
(advokat svend erik holm for alle)
mod
skatteministeriet
(advokat david auken)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 8. afdeling den 7. juni 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, jens peter christensen, hanne
schmidt, jan schans christensen og lars apostoli.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
højesterets begrundelse og resultat
sagens spørgsmål
sagen angår, om nordsøen oceanarium, odense zoologiske have, aalborg zoologiske have
og zoologisk have i københavn, som leverer momsfritagne varer og ydelser, og som alle
modtager støtte efter lov om statstilskud til zoologiske anlæg, er omfattet af fritagelsen for
                                                 - 2 -
lønsumsafgift for ”aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed” efter lønsumsafgiftslovens §
1, stk. 2, nr. 7, som affattet ved lov nr. 277 af 27. marts 2012, der trådte i kraft med virkning
fra den 1. januar 2009.
appellanternes synspunkt er, at de skal anses for fuldt ud afgiftsfritagne museumsvirksomhe-
der. i anden række har appellanterne anført, at de i hvert fald i et vist omfang har drevet mu-
seumsvirksomhed, og at de derfor har krav på delvis afgiftsfritagelse, og at opgørelsen af
deres lønsumsafgiftstilsvar skal hjemvises til skat.
begrebet ”museumsvirksomhed”
momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, bestemmer, at visse kulturelle aktiviteter, herunder ”museer”
og ”zoologiske haver”, er fritaget for moms.
efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, skal virksomheder, som mod betaling leverer varer og
ydelser, der er fritaget for moms i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, betale lønsumsaf-
gift. lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, indeholder en række undtagelser fra pligten til at betale
afgift, herunder med hensyn til ”virksomhedens aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed”,
jf. stk. 2, nr. 7.
før lov nr. 526 af 17. juni 2008 var museer, der overvejende var finansieret af offentlige mid-
ler, fritaget for lønsumsafgift. ved 2008-loven blev der som led i indførelsen af nogle speci-
fikke undtagelser indført en undtagelse fra pligten til at betale lønsumsafgift med hensyn til
virksomheder, der udøver aktiviteter vedrørende ”museumsvirksomhed omfattet af museums-
loven eller i tilknytning til universitetsloven”, jf. § 1, stk. 2, nr. 8.
zoologiske anlæg var ikke før 2008-loven fritaget for lønsumsafgift og er heller ikke nævnt i
2008-loven eller dens forarbejder.
ved lov nr. 277 af 27. marts 2012 udgik ordene ”omfattet af museumsloven eller i tilknytning
til universitetsloven” i § 1, stk. 2, (nu) nr. 7. efter ordlyden angår fritagelsen herefter aktivite-
ter vedrørende ”museumsvirksomhed”. baggrunden for ændringen var ifølge forarbejderne til
loven et ønske om afgiftsmæssigt at ligestille museer omfattet af de nævnte love og andre
museer, og ændringen indebar, at alle museer med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar
                                                - 3 -
2009 blev fritaget for at betale lønsumsafgift. zoologiske anlæg er ikke nævnt i 2012-loven
eller dens forarbejder.
hverken momsloven eller lønsumsafgiftsloven eller disse loves forarbejder indeholder bidrag
til afklaring af, hvorledes begrebet ”museumsvirksomhed” skal afgrænses. højesteret finder
imidlertid efter sammenhængen mellem de to love samt ordlyden af og forarbejderne til de
nævnte bestemmelser – herunder momslovens udtrykkelige sondring mellem ”museer” og
”zoologiske haver” – at lovene hviler på en forudsætning om, at den virksomhed, som muse-
er udøver, er forskellig fra den virksomhed, som udøves af zoologiske anlæg.
museer og zoologiske anlæg er da også i øvrigt lovgivningsmæssigt behandlet forskelligt og
hver for sig. af museumslovens § 1 og § 2 fremgår således bl.a., at loven har til formål at sik-
re danmarks kultur- og naturarv, herunder gennem museernes indsamling, registrering, beva-
ring, forskning og formidling. loven omfatter bl.a. kulturhistoriske museer, kunstmuseer og
naturhistoriske museer.
i lov om statstilskud til zoologiske anlæg defineres zoologiske anlæg som zoologiske haver,
akvarier og lignende anlæg, der udstiller levende dyr af vilde dyrearter for offentligheden i
den hensigt at anskueliggøre naturens mangfoldighed samt de enkelte arters tilpasning til mil-
jøet og de udstillede dyrs adfærd, jf. § 1, stk. 3. det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen
bl.a., at behovet for at støtte zoologisk indsamling, bevaring, forskning og formidling stræk-
ker sig ud over den hidtil anvendte snævre definition af zoologiske haver, hvorefter bl.a.
akvarier og terrarier falder uden for definitionen, men at det for at bevare en klar skelnen mel-
lem museer og zoologiske anlæg kræves bl.a., at de udstillede dyr skal være levende.
på denne baggrund – og efter en naturlig sproglig forståelse af udtrykket ”aktiviteter vedrø-
rende museumsvirksomhed” – finder højesteret, at udtrykket omfatter aktiviteter vedrørende
samlinger af bevaringsværdige genstande af kultur-, natur- eller kunsthistorisk interesse. den
virksomhed, der drives af zoologiske anlæg, som efter § 1, stk. 3, i lov om statstilskud til zoo-
logiske anlæg er kendetegnet ved udstilling af levende vilde dyr, falder således uden for be-
grebet museumsvirksomhed.
den konkrete sag
                                                - 4 -
efter oplysningerne om den momsfritagne virksomhed, som nordsøen oceanarium, odense
zoologiske have, aalborg zoologiske have og zoologisk have i københavn driver og har
drevet i perioden fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2012, finder højesteret, at der ikke er
tale om museumsvirksomhed i lønsumsafgiftslovens forstand. appellanterne kan således ikke
få medhold i deres principale påstande.
de tre zoologiske havers hovedaktivitet er udstilling af levende dyr, og de øvrige aktiviteter,
som haverne beskæftiger sig med, er ikke af en sådan selvstændig karakter og af et sådant
omfang, at de udgør en virksomhed, der kan berettige til delvis afgiftsfritagelse efter løn-
sumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7, jf. herved § 4, stk. 4. odense zoologiske have, aalborg
zoologiske have og zoologisk have i københavn kan herefter heller ikke få medhold i deres
subsidiære påstande.
i overensstemmelse med nordsøen oceanariums og skatteministeriets samstemmende på-
stande hjemvises fastsættelsen af nordsøen oceanariums lønsumsafgiftstilsvar for perioden
fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2012 til skat.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal nordsøen oceanarium, odense zoologiske have,
aalborg zoologiske have og zoologisk have i københavn solidarisk betale i alt 500.000 kr.
til skatteministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.