text:
                                             dom
afsagt den 18. juni 2015 af østre landsrets 18. afdeling
(landsdommerne ulla staal, mikael sjöberg og lars-christian sinkbæk (kst.) med doms-
mænd).
18. afd. nr. s-3322-14:
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat hanne rahbæk, besk.)
københavns byrets dom af 19. november 2014 (ss 3-20651/2014) er anket af anklage-
myndigheden med påstand om domfældelse i overensstemmelse med anklageskriftet.
tiltalte, t, har påstået stadfæstelse.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af tiltalte, der har forklaret i det væsentlige
som i byretten.
tiltalte har supplerende forklaret blandt andet, at når han i grundlovsforhøret den 25. oktober
2012 protesterede mod dørlukning, skyldtes det alene, at sagen allerede havde været omtalt i
pressen, og at han ønskede at undgå mytedannelser, og ikke at a havde anmodet ham herom.
han husker ikke mere præcist, hvad han og a talte om i fængslet den 29. oktober 2012,
herunder om a – som anført i hans processkrift af 20. december 2012 til den særlige klageret
– ønskede ”… at jeg orienterede pressen om – at han [a] ikke havde nazistiske tilbøjelighe-
der, og at han ikke havde stjålet dokumenter fra rigsarkivet, at han for en del havde fundet og
taget dokumenterne fra en tidligere arbejdsplads og at en del af dokumenterne hidrørte fra en
af faderens soldaterkammerater fra finlandskrigen. …”. det var velovervejede oplysninger,
                                                - 2 -
han videregav til journalisten fra politiken, og alle stammede de fra hans første samtale med
a, der nægtede sig skyldig i tyveri fra rigsarkivet og gerne ville have, at offentligheden fik
kendskab hertil.
pr. 1. januar 2015 ophørte han som partner i x advokatpartnerselskab, da han ikke kunne få
forlænget sin partnerkontrakt, efter at han var fyldt 65 år. han har ikke kunnet få en
begrundelse herfor, men han tror, at årsagen skal findes i denne sag.
landsrettens begrundelse og resultat
tiltalte blev den 25. oktober 2012 beskikket som forsvarer for a, der samme dag blev
fremstillet i grundlovsforhør og sigtet for ”overtrædelse af straffelovens § 276, jf. § 286, og §
194, ved over en længere årrække i forening med b, under dække af at have en
forskerlignende interesse, at have fjernet en større mængde arkivalier fra det tidligere
landsarkiv for sjælland og rigsarkivet … hvoraf flere effekter formentlig er videresolgt.”
efter oplæsning af sigtelsen i grundlovsforhøret blev dørene lukket af hensyn til sagens
opklaring, jf. retsplejelovens § 29, stk. 3, nr. 4. under grundlovsforhøret fremkom herefter
oplysninger om as tidligere ansættelsesforhold hos renoflex, om at renoflex i 2010 modtog
dokumenter fra landsarkiv for sjælland til makulering i forbindelse med en oprydning på
arkivet, og om at en del af dokumenterne i hans besiddelse hidrørte fra en lignende
makuleringssag fra ordenskapitlet i 2008. a blev ved grundlovsforhørets afslutning vare-
tægtsfængslet i medfør af retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 3.
få dage senere videregav tiltalte oplysninger om sagen til pressen, herunder ovennævnte
oplysninger fra det lukkede grundlovsforhør som ikke tidligere havde været fremme i of-
fentligheden.
offentlig gengivelse af, hvad der forhandles i retsmøder, der holdes for lukkede døre, er
forbudt, medmindre dørlukning alene er sket af hensyn til ro og orden i retslokalet, jf. rets-
plejelovens § 29 d.
                                                - 3 -
landsretten finder, at betingelserne for dørlukning af hensyn til sagens opklaring var opfyldt.
landsretten finder endvidere, at det må have stået tiltalte klart, at offentlig gengivelse af de
nævnte videregivne oplysninger fra det lukkede grundlovsforhør, som ikke tidligere havde
været fremme i offentligheden, ville kunne skade efterforskningen, og at den omstændighed,
at han under sin samtale med a umiddelbart inden grundlovsforhøret havde fået kendskab til
disse oplysninger, ikke ændrede ved, at oplysningerne var fortrolige, og at videregivelsen var
uberettiget.
tiltalte findes herefter skyldig i den rejste tiltale.
straffen fastsættes efter straffelovens § 152, stk. 1, til 20 dagbøder á 500 kr. med forvand-
lingsstraf af fængsel i 20 dage.
                                    thi kendes for ret:
byrettens dom ændres, således at t straffes med 20 dagbøder á 500 kr.
forvandlingsstraffen er fængsel i 20 dage.
tiltalte skal betale sagens omkostninger for begge retter.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt onsdag den 17. april 2013
sag 70/2012
(1. afdeling)
michael juhl
(advokat rasmus juvik, beskikket)
mod
tanja nielsen
(advokat knud-erik kofoed)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på frederiksberg den 4. april 2011 og af østre
landsrets 21. afdeling den 16. september 2011.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, poul
søgaard, lars hjortnæs og jan schans christensen.
påstande
appellanten, michael juhl, har nedlagt påstand om, at tanja nielsens tilbagebetalingskrav er
forældet i medfør af andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3.
indstævnte, tanja nielsen, har påstået stadfæstelse.
anbringender
michael juhl har anført, at det fremgår af andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3, 2. pkt., og
denne bestemmelses forarbejder, at den 6 måneders forældelsesfrist som altovervejende ho-
vedregel løber fra aftalens indgåelse, når køberen som ubestridt i denne sag har modtaget de
oplysninger, som er omhandlet i lovens § 6, stk. 1. udtrykket i forarbejderne ”den reelle han-
delsværdi ” er alene en henvisning til den værdi, som andelsværdien er beregnet på grundlag
af. tanja nielsen fik ved årsrapporten for 2006 de nødvendige oplysninger om ejendommens
                                               - 2 -
forskellige værdier og var derfor i stand til at se og undersøge den ejendomsværdi, hvis rig-
tighed bestrides. dette var ligeledes tilfældet, da tanja nielsen modtog årsrapporterne for
2007 og 2008 og deltog i eller modtog referater vedrørende de efterfølgende generalforsam-
linger. der er ved køb af en andelsbolig altid anledning til at overveje prisen og dermed til at
undersøge ejendommens værdiansættelse. forældelsesfristen skal fortolkes indskrænkende i
forhold til ham, når han ubestridt har handlet i overensstemmelse med lovens forskrifter og i
øvrigt i god tro. dette gælder i særlig grad, fordi han, hvis kravet ikke anses som forældet,
formentlig ikke vil kunne gøre friholdelseskrav gældende mod de involverede professionelle
aktører, herunder valuaren, idet han som udgangspunkt ikke anses for at have lidt et tab.
tanja nielsen har anført, at det efter forarbejderne til andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3,
ikke var hensigten, at forældelsesfristen skulle løbe fra tidspunktet for sælgerens afgivelse af
de efter § 6 krævede oplysninger i en situation, hvor en ejendom som følge af en forkert valu-
arvurdering er ansat til en højere værdi i regnskabet end den reelle handelsværdi. der er ingen
af de hensyn, som reglen hviler på, der støtter et sådant resultat, der i situationer, som den
foreliggende, ville give sælgere af andelslejligheder en uberettiget vinding. hun ville alene
have kunnet konstatere overvurderingen af ejendommen ved at lade foretage en kontrolvurde-
ring, og dette ligger helt uden for, hvad der har været meningen med reglerne.
hidtidig retspraksis, hvorefter forældelsesfristen løber fra aftalens indgåelse, hvis køberen
selv eller med professionel bistand kan konstatere sit krav på baggrund af det udleverede ma-
teriale, synes at stride mod forarbejderne. selv efter det kriterium, som anvendes i hidtidig
retspraksis, burde hun ikke have kendt sit eventuelle krav på tidspunktet for aftalens indgå-
else, idet kravet ikke har kunnet konstateres på baggrund af det udleverede materiale. hun har
heller ikke efter handlen modtaget oplysninger, der gav hende særlig anledning til at kontrol-
lere valuarvurderingen. hun fik tidligst den 4. juli 2009, da hun modtog indkaldelsen til bebo-
ermødet, en særlig anledning til at kontrollere vurderingen, og forældelsen skal derfor først
regnes fra dette tidspunkt.
højesterets begrundelse og resultat
andelsboligforeningslovens forældelsesregel
køberen af en andelsbolig, som typisk er en privatperson, er beskyttet af forbuddet mod over-
pris i andelsboligforeningslovens § 5, og det påhviler sælgeren af en andel inden aftalens ind-
                                                - 3 -
gåelse at udlevere en række oplysninger til køberen, herunder andelsboligforeningens ved-
tægter, foreningens seneste årsregnskab og budget samt en opstilling af, hvorledes prisen be-
regnes, jf. andelsboligforeningslovens § 6, stk. 1. det fremgår af forarbejderne, at sigtet med
bestemmelsen er at sætte parterne i stand til at sammenholde prisen for andelen med regnskab
og vedtægter og til at bedømme prisen på de enkelte forbedringsarbejder og inventargen-
stande. det er endvidere anført i forarbejderne, at dette vil gøre det lettere for parterne at
overskue prisfastsættelsen og dermed konstatere en eventuel overpris, således at en eventuel
regulering af aftalen kan ske snarest muligt (folketingstidende 1978-79, tillæg a, spalte
2393).
efter andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3, forældes krav på tilbagebetaling af en eventuel
overpris 6 måneder fra det tidspunkt, hvor køberen kendte eller burde have kendt sit krav.
bestemmelsen er formuleret i overensstemmelse med forældelseslovgivningens almindelige
principper om suspension af forældelse, jf. nu § 3, stk. 2, i forældelsesloven af 2007, og høje-
steret finder, at den må forstås i overensstemmelse med disse principper, når der skal tages
stilling til, om forældelsen af en andelsboligkøbers krav mod sælgeren er suspenderet. uden
suspension løber fristen på 6 måneder fra tidspunktet for aftalens indgåelse.
afgørelsen af, om en køber af en andelsbolig burde kende sit krav, beror på, hvilken grad af
agtpågivenhed der kræves for, at køberen burde indse, at prisen er ulovlig, eller burde have
fået en sådan mistanke herom, at køberen burde have foretaget nærmere undersøgelse med
henblik på konstatering af, om prisen er for høj.
i forarbejderne til § 16, stk. 3 (folketingstidende 1978-79, tillæg a, spalte 2400), er det bl.a.
anført, at hvis sælgeren har givet køberen de oplysninger, der er foreskrevet i § 6, stk. 1 (tidli-
gere § 3 stk. 2), vil køberen normalt fra dette tidspunkt kunne konstatere sit krav. ud fra ord-
lyden og sammenhængen finder højesteret, at det er mest nærliggende at forstå den nævnte
passus i lovbemærkningerne således, at den tager sigte på forhold, som en køber, der ikke er i
besiddelse af særlige faglige forudsætninger, kan gøre sig bekendt med og bør forstå ved en
gennemgang af de oplysninger, som den pågældende har modtaget i medfør af § 6, stk. 1, og
som opfylder bestemmelsens krav. det er da også i bemærkningerne til § 16, stk. 3, anført, at
der eksempelvis sker suspension af forældelsen i situationer, hvor ejendommen i regnskabet
er sat til en væsentlig større værdi end den reelle handelsværdi. et sådant forhold har en køber
                                               - 4 -
normalt ikke mulighed for at bedømme på grundlag af det modtagne materiale. der gælder
således ikke en almindelig pligt for køberen til i forbindelse med købet at foranstalte nærmere
undersøgelser af værdien af andelsboligforeningens ejendom med den konsekvens, at mang-
lende undersøgelse fører til, at et eventuelt krav mod sælgeren forældes 6 måneder efter
aftalens indgåelse.
den konkrete sag
i den foreliggende sag har tanja nielsen i april 2008 købt en andelsbolig af michael juhl.
andelsboligforeningens ejendom var i det materiale, som hun modtog forud for købet, ansat
til en værdi af 580.000.000 kr. tanja nielsen har efterfølgende modtaget oplysninger, som har
ført til, at hun mener, at hun har betalt en overpris for andelsboligen. hun har i den anledning
anlagt sag mod michael juhl den 18. december 2009. spørgsmålet er, om tanja nielsen, før
hun i begyndelsen af juli 2009 modtog indkaldelsen til beboermødet med omtalen af statsau-
toriseret ejendomsmægler og valuar jette lundsgaards nye og lavere vurdering af ejendom-
men, burde have haft mistanke om, at ejendommen ikke var korrekt vurderet, således som hun
hævder.
tanja nielsen modtog forud for indgåelsen af købsaftalen den 25. april 2008 de dokumenter
og oplysninger fra michael juhl, som hun havde krav på i medfør af andelsboligforenings-
lovens § 6, stk. 1. af den reviderede årsrapport for perioden 1. februar-31. december 2006,
der var blandt de dokumenter, hun modtog, fremgik bl.a., at andelsboligforeningen overtog
ejendommen pr. 1. februar 2006 for 456.500.000 kr., at ejendommen indgik i foreningens ba-
lance med en bogført værdi på 466.817.056 kr., og at prioritetsgælden i ejendommen androg
450.000.000 kr. det fremgik endvidere, at ejendommen ifølge den offentlige ejendomsvurde-
ring pr. 1. oktober 2006 havde en værdi på 436.000.000 kr., og at den ifølge en vurdering fo-
retaget af et ejendomsmægler- og valuarfirma var ansat til en kontant handelspris som udlej-
ningsejendom på 580.000.000 kr. pr. 31. december 2006.
på denne baggrund, og da der heller ikke i øvrigt er oplyst omstændigheder, som har givet
tanja nielsen særlig anledning til at foranstalte nærmere undersøgelser af ejendommens
værdi, finder højesteret, at tanja nielsen på tidspunktet for indgåelsen af købsaftalen ikke
burde have kendt sit eventuelle krav.
                                             - 5 -
af de grunde, som landsretten har anført, finder højesteret endvidere, at tanja nielsen heller
ikke efter købet og frem til begyndelsen af juli 2009, hvor hun modtog indkaldelsen til bebo-
ermødet, burde have kendt sit eventuelle krav.
tanja nielsens eventuelle krav mod michael juhl er derfor ikke forældet.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                    thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
spørgsmålet om sagsomkostninger for højesteret afgøres i forbindelse med afgørelsen af ho-
vedsagen ved retten på frederiksberg.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
 - abj
                                   udskrift
                                       af
                     sø- og handelsrettens dombog
                                   ──────────
den 30. januar 2001 blev af retten i sagen
v-0049-00
carlo merolli
(advokat jacob slumstrup)
   mod
philipson wine aps
(advokat lone danielsen)
afsagt sålydende
                                     d o m:
denne sag vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en konkurrents benyttelse af en kundeliste - der
fejlagtigt er udsendt 2 gange via nyhedsbreve pr. e-mail - er en overtrædelse af god
markedsføringsskik.
påstande.
carlo merolli har nedlagt følgende påstande:
                                                - 2 -
sagsøgte, philipson wine aps, tilpligtes at betale kr. 10.000,00 med tillæg af procesrente fra
sagens anlæg den 28. april 2000.
sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgte har handlet i strid med god markedsføringsskik
ved at fremsende reklamemateriale til e-mail adresser, som philipson wine havde fået
kendskab til ved modtagelse af merollis rundskrivelse af 23. februar 2000.
philipson wine aps har nedlagt påstand om frifindelse.
sagens omstændigheder.
carlo merolli driver virksomhed ved salg af italienske vine.
primo 2000 påbegyndte merolli markedsføring via e-mail, og den 13. januar 2000 udsendte
han det første nyheds- brev til sine kunder.
ved en fejl fremgik samtlige modtagere af mailen, således at enhver, der modtog
nyhedsbrevet, kunne se e-mail adresserne på alle øvrige modtagere.
det fremgår af mailens "til" felt, at merolli har indsat sig selv 3 gange, som modtager af
nyhedsbrevet. det fremgår ligeledes, at philipson wine er modtager.
den 23. februar 2000 udsendte merolli et nyhedsbrev om lambruscovine, og også denne gang
kunne samtlige modtagere se e-mail adresserne på alle øvrige modtagere.
parterne er ikke enige om, hvornår dette nyhedsbrev blev udsendt i løbet af den 23. februar
2000.
samme dag klokken 12.48 udsendte philipson wine nyhedsbrev pr. e-mail omhandlende 18
italienske vine til hovedparten af adresserne fra merollis nyhedsbrev.
det er ikke bestridt, at philipson wine har kopieret merollis adresser. der er derimod ikke
enighed om fra, hvilket af de to nyhedsbreve kopieringen blev foretaget.
                                               - 3 -
merolli modtog ikke selv philipson wines nyhedsbrev som mail, derimod modtog han en mail
fra en kunde - carsten hecquet - som havde modtaget det. carsten hecquet udskrev philipson
wines nyhedsbrev og fremsendte det den 23. februar 2000 kl. 13.42 pr. fax til merolli.
merolli modtog også nyhedsbrevet fra en anden kunde - niels øhlenschlæger. af dennes mail
fremgår bl.a.:
" ...
i det dine udmærkede breve per email indeholder en synlig liste over alle email-modtagerne,
har philipsson vine udnyttet dette, og sendt mig følgende. det er nok en god ide, om du sendte
alle email-salgsbreve som "bc" dvs blind copy, hvorved den enkelte modtager ikke kan se alle
de andre modtageres emailadresser.
..."
den 24. februar 2000 kl. 00.16 udsendte merolli en mail med emnet "en beklagelse", hvori han
beklagede, at han havde glemt at beskytte modtagernes adresser. skrivelsen indledes med: "i
eftermiddags sendte jeg en rundskrivelse og glemte at beskytte modtagernes adresser..."
den 24. februar 2000 modtog merolli mails fra peter povlsen, bobby onsberg og finn årosin
madsen. disse havde modtaget nyhedsbrevet fra philipson wine og reagerede på merollis mail
"en beklagelse".
ingen af disse var på merollis adresseliste ved udsendelsen af nyhedsbrevet den 13. januar
2000.
episoden blev omtalt i artikler i "vinavisen - vin-aktuelt i uge 9", "computerworld,
internetudgaven den 24. februar 2000" og "internetavisen jyllands-posten den 26. juli 2000".
ved skrivelse af 28. februar 2000 fra advokat jacob slumstrup til philipson wine forsøgtes
sagen afsluttet ved indgåelse af forlig, hvilket ikke lykkedes.
forklaringer.
carlo merolli har forklaret, at han siden 1975 har im porteret og solgt italienske vine til både
                                               - 4 -
detailhandlen og private kunder. der er foruden ham enkelte andre specialister, som kun
handler med italiensk vin.
han fik oprettet internetforbindelse i slutningen af 1996, men påbegyndte først
internetmarkedsføring af vine primo 2000.
han gemte alle modtagne e-mails i "indbakken". hans e- mail kundekartotek lavede han
herefter ved at overflytte alle relevante mail adresser, som han havde modtaget i 1998 og
1999. der var tale om alle former for mailkommunikation, hvorfor der i kundekartoteket tillige
fremgik mail adresser fra privat korrespondance.
en kunde bliver nu optaget i e-mail kundekartoteket efter refleksion på annoncer i fagblade
eller vintillæg i dagblade. han havde tidligere udgivet vinbladet "italiensk vinnyt", hvori han
ligeledes opfordrede læserne til at tilmelde sig den elektronisk nyhedsservice.
han sender ikke mails uopfordret, bortset fra enkelte tilfælde, hvor han sender mails til
personer, som før har handlet hos ham, hvorfor de fortsat kan være interesseret heri.
i dag har han opdelt sit kundekartotek i egentlige mail- grupper, hvorved han sikrer sig, at
nyhedsmails fremsendes til den rigtige målgruppe.
philipson wine har tidligere købt vine hos ham, hvorfor han tillige sender e-mails med tilbud til
dette firma.
nyhedsbrevet, sendt den 13. januar 2000 kl. 02.47, var det første nyhedsbrev, han sendte.
klokkeslættet - 02.47 - er korrekt, idet han kun har tid til at sende nyhedsbreve om aftenen
samtidig med, at transmissionen lettere går igennem på dette tidspunkt.
det var en fejltagelse, at alle modtagere af nyhedsbrevet kunne se e-mailadresser på alle
øvrige modtagere. på dette tidspunkt var han ikke klar over, at der fandtes en funktion,
hvormed modtagerne af mailen kunne skjules.
det fremgår af listen over modtagere, at han selv modtog mailen, hvilket skyldes, at han har
skiftet server, hvorfor han nu har flere adresser. ved at fremsende mailen til sig selv kunne
han tillige kontrollere det, han sendte.
                                               - 5 -
nyhedsbrevet om lambruscovine, der blev fremsendt med mail til michael arendt laursen den
23. februar 2000 kl. 17.19 (<6830@bogpost.dk>), er sendt til en adresse tilhørende
boghandlerforeningen. mailen er sendt separat, hvorfor der ikke af den fremgår øvrige
modtagere.
han har sendt en hovedmail om aftenen den 22. februar 2000 eller om natten den 23. februar,
hvorfor klokkeslættet på mailen til michael arendt laursen ikke er dækkende i forhold til
samtlige modtagere af lambrusconyhedsbrevet. hovedmailen eksisterer ikke længere, og i
perioden omkring den 23. februar 2000 havde han ikke overvejet, at episoden ville ende med
en retssag, hvorfor han ikke har sikret sig at gemme hovedmailen som bevis eller iøvrigt
indhentet kopier af denne mail fra kunderne, hvoraf det korrekte klokkeslet på hovedmailen
ville fremgå.
alle modtageres adresser fremgik også af hovedmailen om lambruscovine. han anvendte sit
kundekartotek, hvorfor der var tale om de samme modtagere, som modtog mailen den 13.
januar 2000. dog var der tilføjet enkelte nye modtagere, som havde tilmeldt sig den
elektronisk nyhedsservice efter den 13. januar 2000.
han modtog den 23. februar 2000 kl. 13.01 en mail fra en kunde, carsten hecquet, hvori
denne spurgte, om merolli ville vide, hvad konkurrenterne foretog sig. han ringede herefter til
carsten hecquet, som fortalte, at han havde modtaget en mail fra philipson wine vedrørende
italienske vine. carsten hecquet fremsendte philipson wines mail til merolli via telefax.
han er sikker på, at han ikke selv havde modtaget en tilsvarende mail fra philipson wine, og
tror idag, at det skyldes, at philipson wine sorterede hans mailadresser fra, før de anvendte
hans kundekartotek.
mail med emnet "en beklagelse" - fremsendt den 24. februar 2000 kl. 00.16 - blev udsendt
efter, at han hele dagen havde besvaret telefoniske forespørgsler fra kunderne. der er tale om
en fejl, når det fremgår af denne mail, at den oprindelige rundskrivelse var fremsendt "i efter-
middags", idet den helt sikkert var fremsendt om natten. han havde ved fremsendelsen af
denne beklagelsesmail sikret sig, at modtagerne heraf ikke kunne se de øvrige modtagere.
efter han havde fremsendt beklagelsen, var der fortsat en del telefoniske henvendelser fra
                                               - 6 -
kunderne.
der var tillige en del mail-reaktioner på hans beklagelse, og det fremgår af disse bl.a., at
lambrusconyhedsbrevet er fremsendt til kunder, som ikke modtog hans mail den 13. januar
2000. det drejer sig bl.a., om peter povlsen og bobby onsberg.
han mener, at han i alt har anvendt 1½ dag på besvarelser af disse henvendelser.
også pressen omtalte sagen, og dette har tillige bevirket en markedsforstyrrelse, bl. a. fordi
computer world fik ham til at fremstå som naiv.
christian philipson har forklaret, at han ejer philipson wine. firmaet har 30 ansatte, og han
står primært selv for indkøb og overordnet markedsføring samt administration. philipson wine
sælger vine fra hele verden, men har specialiseret sig i at sælge høj kvalitet, hvorfor virksom-
hedens vine har en relativt høj salgspris.
vinene sælges både engros og til privatkunder, også via postordre. philipson wine sælger en
del vine til restauranter og erhvervsvirksomheder. der sælges ikke til andre vinhandlere.
det er korrekt, at philipson wine tidligere har købt vin hos carlo merolli, men handlen foregik
formentlig ikke pr. e-mail.
han modtog et nyhedsbrev fra merolli den 13. januar 2000. af denne mail fremgik samtlige
modtageres adresser. disse adresser blev automatisk registreret i "indbakken", hvorefter de
ved en manuel sortering blev kopieret. ved sorteringen blev bl.a. carlo merollis adresser
sorteret fra. adresserne blev ikke lagret i en database, og alle adresser er senere blev slettet.
den 23. februar 2000 udsendtes et nyhedsbrev om italienske vine til samtlige kunder,
herunder til kunder nævnt i merollis mail af 13. januar 2000. det er ikke længere muligt at se,
hvem nyhedsbrevet blev sendt til, da det er slettet.
philipson wines nyhedsbreve afsluttes altid med en mulighed for kunderne til at framelde sig
yderligere mailservice. på mailen fremsendt til nye kunder - herunder kunder fra merollis mail
af 13. januar 2000 - fremgår det, at de aktivt skal tilmelde sig, såfremt de ønsker yderligere
nyhedsbreve. ved en fejl er begge disse muligheder indført i nyhedsbrevet af 23. februar 2000.
                                                - 7 -
når det af nyhedsbrevet fremgår, at philipson wine har modtaget et "broadcast" med adresser,
betyder det ikke, at der her henvises til merollis mail, idet der foretages en løbende registrering
af nye kunder.
nyhedsbrevet er udarbejdet af philipson wines marketingafdeling, men han har selv
gennemlæst det inden udsendelsen, og han vidste, at det tillige ville blive sendt til merollis
kunder.
han er sikker på, at han ikke havde modtaget merollis mail om lambruscovine, da han den 23.
februar 2000 kl. 12.48 udsendte sit nyhedsbrev om italienske vine.
senere modtog han dog lambrusconyhedsbrevet, men sikkert ved en fejl, idet mailen var stilet
til "michael arendt laursen - <6830@bogpost.dk>". bag denne betegnelse må der derfor være
gemt it-egenskaber, som angiver philipson wine som modtager. umiddelbart efter at have set
denne mail, fremsendte han svar til merolli, hvori han oplyste, at han havde modtaget en mail
ved en fejl. han modtog ikke iøvrigt lambrusconyhedsbrevet.
han modtager ofte nyhedsbreve fra kollegaer i europa, hvoraf adresselisten fremgår, og han
har ikke tidligere ment, at disse lister var beskyttede, hvorfor han ikke i foråret opfattede det
som et problem, at philipson wine anvendte merollis adresser. han var derfor overrasket over
pressens interesse heri og følte sig nødsaget til at undskylde sin handlemåde både til
computerworld og til idg online, da det var disses opfattelse, at han havde gjort noget forkert.
han vil dog ikke offentliggøre sit eget kundekartotek, da det afspejler virksomhedens
aktiviteter.
han er ikke sikker på, at han har sagt til journalisten fra jyllands-posten, at philipson wine to
gange har modtaget en mail fra merolli, hvoraf dennes kundeliste fremgik, selvom dette
fremgår af en artikel i internetavisen jyllands-posten offentliggjort 26. juli 2000 kl. 01.00.
det er ligeledes vinavisens og ikke vidnets udlægning af den tidsmæssige rækkefølge, når det
af en artikel udsendt i "vinaktuelt i uge 9" fremgår, at det var merollis mail, der blev udsendt
først, hvorefter philipson wines mail kom umiddelbart efter.
at han fremsendte nyhedsbrev til merollis kunder, har formentligt givet philipson wine 2 nye
                                                - 8 -
kunder. disse kan dog tidligere have handlet med philipson wine, blot ikke via e-mail.
procedure.
carlo merolli har anført, at de e-mail adresser, philipson wine fik oplysninger om, var en
komplet liste over merollis kunder, som alle er interesseret i italiensk vin. en sådan liste
repræsenterer en værdi og en indsats, som bør nyde beskyttelse både i medfør af ophavs-
retslovens ⌡ 71 og markedsføringslovens ⌡ 10.
der er ikke tale om et ubeskyttet katalog af adresser, som kan udnyttes af enhver. der er tale
om en erhvervsdrivendes komplette kundeliste, som ingen ønsker at offentliggøre. at merolli på
grund af ukendskab til mailsystemet udsender listen 2 gange, bevirker ikke, at han mister
beskyttelsen mod illoyal konkurrence.
det er derfor en overtrædelse af god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, når en
konkurrent bevidst tilegner sig og anvender et kundekartotek.
det er et skærpende moment, at philipson wine har skræddersyet sin henvendelse til merollis
kunder, idet tilbudet udelukkende består af italienske vine, hvilket får philipson wine til at
fremstå som specialist indenfor området.
at der er tale om en bevidst udnyttelse af listen, støttes yderligere af, at alle merollis egne e-
mail adresser blev slettet fra listen, hvorefter philipson wine forsøgte at skjule udnyttelsen af
kundelisten.
det er ligeledes et skærpende moment, at teksten i philipson wines mail er vildledende, da det
både fremgår, at man aktivt kan tilmelde sig løbende nyhedsbreve, men ligeledes aktivt skal
framelde sig. der er ingen holdepunkter for, at baggrunden for den vildledende tekst er, at
philipson wines gamle kunder tillige har modtaget nyhedsbrevet, da der ikke er fremlagt bevis
herfor.
det er ligegyldigt for overtrædelsen af god markedsføringsskik, om philipson wine anvendte
kundelisten udsendt den 13. januar 2000 eller anvendte kundelisten udsendt den 23. februar
2000.
                                                - 9 -
der er dog ikke tvivl om, at det er kundelisten udsendt med lambrusconyhedsbrevet den 23.
februar 2000, der blev anvendt. dette støttes af merollis forklaring om, at han udsendte en
hovedmail om aftenen den 22. februar 2000 eller om natten den 23. februar 2000.
kunder, som ikke fremgår af kundekartoteket den 13. januar 2000, men er indført inden
udsendelsen af nyhedsbrev den 23. februar 2000, har modtaget mail fra philipson wine,
hvorfor kopiering af listen må have fundet sted den 23. februar 2000.
dette støttes yderligere af artikler i både vinavisen, computerworld og internetavisen jyllands
posten. i sidstnævnte erkender christian philipson at have modtaget mails med adresser to
gange, før han anvendte dem.
om erstatningskravets størrelse på kr. 10.000,- anføres, at ansvarsgrundlaget er klart, og den
erstatningspådragende handling kan tilregnes philipson wine som forsætligt, hvorfor
bevisbyrden principielt bør vendes, således at philipson wine må bevise, at de ikke har været
skyld i merollis - beskedne - tab.
subsidiært anføres, at philipson wines nyhedsbrev utvivlsomt har bevirket, at kunder har købt
hos dem fremfor hos merolli. hvis blot et beskedent antal kunder har reageret på
nyhedsbrevet, vil det bevirke et omsætnings- tab på adskillige tusinde kroner.
det er tillige ubestridt, at presseomtalen har bevirket en markedsforstyrrelse for merolli, der
omtales som naiv.
merolli har forklaret, at han ihvertfald har anvendt 1½ dag på besvarelse af henvendelser fra
kunder, hvilket tab tillige må erstattes.
philipson wine har anført, at det bestrides, at der er foretaget en kopiering af kundelisten fra
nyhedsbrevet, modtaget den 23. februar 2000 fra merolli, da kopieringen blev foretaget efter
at have modtaget nyhedsbrevet den 13. januar 2000, hvor modtagerlisten og dermed merollis
kundeliste blev offentliggjort.
der blev foretaget en sortering af adresser, idet philipson wine ikke ønskede at udsende
samme mail til en person to gange.
                                              - 10 -
herefter udarbejdedes et nyhedsbrev fra philipson wine. dette nyhedsbrev blev udsendt til
samtlige kunder, herunder også til de kunder, hvis e-mail adresser var kopieret fra merollis
kundeliste.
der er derfor ikke udarbejdet et skræddersyet nyhedsbrev kun til merollis kunder, og det
bestrides, at philipson wines nyhedsbrev blev udsendt umiddelbart efter modtagelsen af
merollis nyhedsbrev den 23. februar 2000.
philipson wines nyhedsbrev er udsendt den 23. februar 2000 kl. 12.48, hvorimod merollis
nyhedsbrev er udsendt samme dato kl. 17.19. merolli har anført, at der eksisterer en
"hovedmail", som blev udsendt tidligere, men en sådan er ikke fremlagt i sagen. at merollis
nyhedsbrev først blev udsendt om eftermiddagen den 23. februar 2000 støttes ligeledes af, at
merolli i mailen "en beklagelse" skriver, at han "i eftermiddags sendte en rundskrivelse...".
når merolli ikke har ført dokumentation for det tidsmæssige forløb, må det lægges til grund, at
det enten er tilfældigt, at nyhedsbrevene blev udsendt samme dag, eller at det er merolli, der
udsendte et nyhedsbrev om italienske vine efter, at han er blevet bekendt med philipson wines
reklamefremstød.
ophavsretslovens ⌡ 71 og markedsføringslovens ⌡ 10 er ikke formelt blevet gjort gældende i
sagen, men først nævnt i proceduren.
hvis det antages, at kundelister nyder beskyttelse efter ophavsretslovens ⌡ 71, foreligger der
en situation, som er reguleret i en specialbestemmelse, og såfremt merollis kundeliste ikke er
omfattet af bestemmelsens beskyttelse, kan markedsføringsloven ikke anvendes som en op-
samlingsbestemmelse.
et adressekartotek kan være særdeles værdifuldt, men en adresseliste oparbejdet gennem
kopiering af modtagne e- mails, herunder privat korrespondance, er ikke udtryk for en sådan
indsats eller en investering af betydning, at den nyder beskyttelse efter ophavsretslovens ⌡ 71.
derfor er der tale om et ubeskyttet katalog over e-mail adresser.
ud fra et forbrugersynspunkt var det frem til 1. juli 2000 lovligt at rette uopfordret
henvendelse til kunder via e-mails, hvorfor der ikke på dette grundlag er tale om en
                                                 - 11 -
overtrædelse af god markedsføringsskik.
det er ikke dokumenteret, at der findes en branchestandard, der forbyder brug af andres
adresselister, hvorfor det gøres gældende, at der ikke findes nogen konkurrencemæssige
normer, der søger at hindre en sådan anvendelse af adresser.
såfremt det antages, at philipson wines handling er stridende mod god markedsføringsskik,
anføres det, at udgangspunktet for erstatning efter markedsføringsloven er de almindelige
erstatningsbetingelser, hvorfor der skal være et ansvarsgrundlag samt være lidt et tab.
i denne sag er der ikke noget ansvarsgrundlag, idet philipson wine ikke har handlet culpøst, og
det er ej heller fra merollis side bevist eller sandsynliggjort, at der er lidt et tab.
tab for markedsforstyrrelse kræver en rimelig sandsynliggørelse heraf. den
markedsforstyrrelse, der eventuelt er indtrådt, er i hovedsagen forårsaget af merolli selv, idet
han udsendte mailen "en beklagelse" til pressen.
rettens bemærkninger.
efter merollis forklaring samt på baggrund af mailen fra niels øhlenschlæger, der ubestridt er
sendt til merolli, før denne udsendte "en beklagelse", lægger retten til grund, at merollis
nyhedsbrev om lambrusco blev udsendt, før philipson wine udsendte deres nyhedsbrev den 23.
februar 2000.
retten anser det for usandsynligt, at niels øhlenschlæger ville reagere på philipsons nyheds-
brev den 23. februar 2000, såfremt merollis nyhedsbrev ikke netop var udsendt.
da det ligeledes fremgår af reaktioner fra peter povlsen, bobby onsberg samt finn årosin
madsen, at disse 3 har modtaget nyhedsbrevet fra philipson wine samt beklagelsen fra merolli,
og da ingen af disse personers adresser var påført det af merolli udsendte nyhedsbrev den 13.
januar 2000, findes det godtgjort, at philipson wine har foretaget kopiering af merollis
nyhedsbrev af 23. februar 2000.
                                               - 12 -
merolli har 2 gange udsendt nyhedsbreve, hvoraf adresselisten på kunderne fremgik. at merolli
af ukendskab til eller manglende erfaring med internettet kommer til at sende sin kundeliste
ud, bevirker ikke, at der er tale om oplysninger, der frit kan benyttes af andre. brug af en
andens kundekatalog må anses for stridende mod god markedsføringsskik jf.
markedsføringslovens § 1.
da sagsøger først under domsforhandlingen har påberåbt sig ophavsretslovens § 71 og
markedsføringslovens § 10, findes disse anbringender ikke at kunne tages under påkendelse.
philipson wines kopiering af merollis kundeliste er sket bevidst, hvorfor der foreligger
ansvarsgrundlag.
efter philipsons forklaring må det lægges til grund, at philipson wine har modtaget 2 nye
kunder efter udsendelsen af deres nyhedsbrev, hvilket kan have medført tab for merolli.
samtidig er der skabt en markedsforstyrrelse ved udsendelse af en mail, der er målrettet mod
kunder, der køber italiensk vin.
philipson wine bør derfor betale en erstatning, der skønsmæssigt fastsættes til kr. 10.000.
                         thi kendes for ret
philipson wine tilpligtes at anerkende at have handlet i strid med god markedsføringsskik ved
at fremsende reklamemateriale til e-mail adresser, som philipson wine havde fået kendskab til
ved modtagelse af merollis rundskrivelse af 23. februar 2000.
philipson wine aps tilpligtes til carlo merolli inden 14 dage at betale kr. 10.000,00 med
procesrente fra sagens anlæg den 28. april 2000 samt inden samme frist at betale kr. 5.600,00
i sagsomkostninger.
                                 mette christensen
ivan hermansen                         uffe thustrup
                      - 13 -
              (sign.)
 udskriftens rigtighed bekræftes
p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                                          udskrift
                                               af
                         sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 20. marts 2002 blev af retten i sagen
v 60/00
a/s børsen holding
(adv. christian l. bardenfleth)
mod
patentankenævnet
(kammeradvokaten
v/ adv. stig grønbæk jensen)
afsagt sålydende
                                             d o m:
sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgte, patentankenævnet, skal anerkende,
at sommerhusbørsen, der er registeret som figurmærke i varemærkeregisteret,
skal slettes af registeret, fordi registreringen strider mod sagsøgerens, a/s børsen hol-
ding, rettigheder til ordmærket børsen.
                                            - 2 -
påstande
sagsøgeren, a/s børsen holding, har principalt nedlagt påstand om, at sagsøgte,
patentankenævnet, tilpligtes at anerkende, at varemærkeregistrering nr. vr 1997 04545
sommerhusbørsen <fig> skal slettes af varemærkeregisteret,
subsidiært at patentankenævnet tilpligtes at anerkende, at varemærkeregistreringen af
sommerhusbørsen <fig> skal slettes af registeret for så vidt angår klasserne 16
og 35,
mere subsidiært at patentankenævnet tilpligtes at anerkende, at sommerhusbør-
sen <fig> skal slettes for varer og tjenesteydelser, som efter rettens skøn findes at være
af samme og lignende art og dermed ud fra en helhedsvurdering forvekslelig med sag-
søgerens registrerede rettigheder.
patentankenævnet har nedlagt påstand om frifindelse.
sagsfremstilling
sagsøgeren fik den 11. januar 1985 registreret ordmærket børsen som varemærke
blandt andet i klasserne 16 og 35 omfattende aviser, tidsskrifter, bøger og tryksager
samt annonce- og reklamevirksomhed.
den 28. september 1990 fik sagsøgeren endvidere registeret ordmærket børsen i
klasse 36, der omfatter blandt andet ejendomsmæglervirksomhed.
børsenejendomme <fig> har været registreret som figurmærke i klasse 36. denne
registrering, der tilhørte sagsøgeren, er af patent- og varemærkestyrelsen efter begæring
af nicolai dameidet ophævet den 23. maj 2000, idet det ikke var godtgjort, at sagsøge-
ren brugte varemærket i forbindelse med formidling af ejendomme eller ejendomsmæg-
lervirksomhed.
den 24. oktober 1997 fik nicolai dameidet registreret figurmærket sommerhus-
børsen som varemærke på grundlag af en ansøgning indgivet den 18. september
1997. sommerhusbørsen blev registreret i klasserne 16, 35 og 36 og har vare-
mærkeregistrering nr. vr 1997 04545.
                                              - 3 -
figurmærket ser således ud:
                                   stedet hvor s
nicolai dameidet bruger figurmærket i forbindelse med erhvervsmæssig formidling af
sommerhuse.
den 19. november 1997 blev varemærkeregistreringen af sommerhusbørsen
annonceret i dansk varemærketidende.
den 14. januar 1998 gjorde sagsøgeren overfor patentdirektoratet indsigelse mod
registreringen af sommerhusbørsen som figurmærke, idet sagsøgeren gjorde
gældende, at registreringen var i strid med sagsøgerens rettigheder til varemærkerne
børsen og børsenejendomme.
den 24. marts 1998 meddelte patentdirektoratet sagsøgeren, at indsigelsen ikke blev
taget til følge, idet der efter direktoratets opfattelse ikke forelå mærkelighed.
direktoratet anførte blandt andet i afgørelsen:
"... mærkeindehaverens mærke består af en figur indeholdende ordet sommer-
husbørsen. ordet kan i sig selv ikke anses for at have særpræg, idet sammensæt-
ningen af sommerhus og børsen kan angive, at der er tale om en børs, hvor der
udbydes sommerhuse. sommerhusbørsen er således beskrivende for ejendoms-
mæglervirksomhed, for annonce og reklamevirksomhed der vedrører handel med
                                            - 4 -
sommerhuse og for tidsskrifter, bøger og blade m.v. hvor sådanne sommerhuse udbydes
til salg.
dette forhold understreges af, at det nu registrerede mærke også indeholder sætningen
"-stedet hvor sælger og køber handler direkte".
mærket børsen eller børsenejendomme kan herefter ikke hindre en registrering
af sommerhusbørsen, da det i så fald ville gribe ind i den naturlige sprogbrug af
ordet børs. det skal i denne forbindelse bemærkes, at den figurlige udformning af
mærket sommerhusbørsen adskiller dette tilstrækkeligt fra de to registrerede
varemærker..."
den 25. maj 1998 indbragte sagsøgeren patentdirektoratets afgørelse for patentanke-
nævnet, der den 24. marts 2000 stadfæstede patentdirektoratets afgørelse.
nicolai dameidet har under patentdirektoratets og patentankenævnets behandling af
sagen fastholdt, at sagsøgerens indsigelser mod registreringen af figurmærket som-
merhusbørsen skulle tilsidesættes.
nicolai dameidet indgav samtidig med anmodningen om at få registeret sommer-
husbørsen som figurmærke tillige ansøgning om, at sommerhusbørsen blev
registreret som ordmærke.
den 17. oktober 1997 meddelte patentdirektoratet nicolai dameidet, at sommer-
husbørsen ikke kunne registreres som ordmærke. dette skyldtes, at mærket ikke
havde tilstrækkeligt særpræg, fordi det kunne angive varens eller tjenesteydelsens art.
danske dagblades forening har den 20. maj 1998 afgivet en brancheerklæring, hvoraf
fremgår, at betegnelsen børsen har været anvendt af sagsøgeren kontinuerligt siden
1896, og at varemærket børsen må anses for at være stærkt indarbejdet indenfor
omsætningskredsen her i landet samt tillige velkendt for varer og tjenesteydelser som
aviser, tidsskrifter, bøger og tryksager i klasse 16, annonce- og reklamevirksomhed i
klasse 35, forlagsvirksomhed og bladudgivelse i klasse 41 samt redaktions- og repor-
tagevirksomhed i klasse 42
                                           - 5 -
børsen er i 2002 af det danske superbrands council udvalgt til at være et af 50
superbrands i danmark. det fremgår af forordet til bogen superbrands, at "et
superbrand tilbyder betydelige følelsesmæssige og/eller psykiske fordele, som
forbrugerne - bevidst eller ubevidst - ønsker, genkender og er villige til at betale ekstra
for i forhold til konkurrerende produkter".
det er under sagen ubestridt, at dagbladet børsen, der udgives af sagsøgeren, gennem
flere år har annonceret sommerhusejendomme til salg, og at dagbladet børsen jævnligt
bringer artikler om ejendomsmarkedet.
der er under sagen fremlagt udskrift fra kraks elektroniske informationsbase til belys-
ning af den generelle anvendelse af ordet børsen i kombination med et eller flere ord.
der fremgår blandt andet følgende anvendelser: bog-børsen, bolig børsen, cafe børsen,
frimærke børsen og notes børsen.
der er ligeledes fremlagt eksempler på varemærkeregistreringer, hvori ordet børsen
indgår, og hvor sagsøgeren ikke er indehaver af varemærkerne. spar s-børsen<w>,
musiker-børsen<w>, fordringsbørsen<fig>, boligbørsen<fig> og
personalebørsen<fig> er således registreret i varemærkeregisteret.
det er endvidere oplyst, at allan westi den 20. august 2001 har fået trykbørsen
registreret som ordmærke i klasse 35 omfattende annonce- og reklamevirksomhed,
bistand ved udøvelse af forretningsvirksomhed, herunder formidling mellem køber og
sælger af grafisk produktionstid. sagsøgeren har over for patent- og varemærkestyrel-
sen protesteret mod registreringen af trykbørsen.
procedure
sagsøgeren har gjort gældende, at registreringen af figurmærket sommerhus-
børsen er foretaget i strid med sagsøgerens varemærkerettigheder, idet der er direkte
sammenfald mellem de udbudte varer og tjenesteydelser, ligesom der er mærkelighed.
der er som følge heraf forvekslelighed mellem ordmærket børsen og figurmærket
sommerhusbørsen.
                                            - 6 -
sagsøgeren har eneret til ordet børsen for så vidt angår varer og tjenesteydelser, der
er omfattet af klasserne 16, 35 og 36. sommerhusbørsen er af patentankenævnet
registreret i de samme klasser, og børsen indgår fuldstændig og som det domineren-
de element af sommerhusbørsen. registreringen er derfor i strid med sagsøge-
rens varemærke børsen.
ordmærket børsen er et kendetegn for de varer og tjenesteydelser, som mærket er
registeret for. børsen har således særpræg, hvilket er baggrunden for registreringen af
varemærket. den forudgående brug og indarbejdelse af børsen har ikke været med-
virkende til disse registreringers gennemførelse. mærket blev således ikke registreret
som følge af indarbejdelse.
det bestrides, at børsen er et almindeligt anvendt ord for de varer og tjenesteydelser,
for hvilke det er registreret, ligesom det bestrides, at ordet børsen er uden varemær-
keretligt særpræg.
varemærket børsen er i dag så velkendt og indarbejdet, at børsen har status som
superbrand. varemærket nyder derfor en udvidet beskyttelse.
børsen er ikke et svagt varemærke, og det bestrides, at varemærket skulle have et
begrænset beskyttelsesområde.
brugen og indarbejdelsen af mærket må bevirke, at rettighederne til børsen som
varemærke står stærkere i en forvekslelighedsbedømmelse end, hvis der var tale om et
almindeligt varemærke uden tilsvarende indarbejdelse.
figurmærket sommerhusbørsen er sammensat af to ord, hvor børsen indgår
som den dominerende del af figurmærket. der foreligger som følge heraf mærkelighed.
det er i den forbindelse uden betydning, at der efter sommerhusbørsen er tilføjet
"-stedet hvor sælger og køber handler direkte".
der foreligger forvekslelighed mellem børsen og sommerhusbørsen for så
vidt angår klasse 36, idet sagsøgerens årelange annoncering af sommerhuse til salg har
en sådan lighed med ejendomsmæglervirksomhed, at registreringen af sommerhus-
børsen i klasse 36 herved krænker sagsøgerens varemærkerettigheder til børsen.
                                           - 7 -
der foreligger således fuldstændig varemærkelighed og forvekslelighed, hvorfor
sommerhusbørsen skal slettes af varemærkeregisteret. højesterets dom af 9.
januar 2002 i sagen a/s børsen holding mod anne marie geertsen aps er meget
konkret og adskiller sig fra nærværende sag, hvorfor afgørelsen ikke kan føre til, at
patentankenævnet frifindes.
patentankenævnet skal derfor slette sommerhusbørsen fra varemærkeregisteret.
såfremt retten ikke kan gives sagsøgeren medhold heri, skal den subsidiære eller mere
subsidiære påstand tages til følge.
sagsøgte har gjort gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte sagsøgtes ken-
delse af 24. marts 2000. figurmærket sommerhusbørsen er ikke registeret i strid
med sagsøgerens ret, da der ikke er risiko for forveksling af dette mærke med sagsøge-
rens ordmærke børsen. det må i den forbindelse erindres, at sommerhusbør-
sen alene er registreret som figurmærke, idet patentdirektoratet har afvist at registrere
sommerhusbørsen som ordmærke.
det bestrides ikke, at der er sammenfald mellem de varer og tjenesteydelser, for hvilke
sommerhusbørsen og børsen er registreret, idet såvel sommerhusbør-
sen som børsen er registreret i klasserne 16, 35 og 36. sagsøgeren har imidlertid
ikke godtgjort at have anvendt sit mærke i forbindelse med ejendomsmæglervirksomhed
eller virksomhed, der kan sidestilles hermed.
hertil kommer, at der ikke er mærkelighed, hvorfor der heller ikke er forvekslelighed
eller risiko herfor. ordet børs er en almindelig kendt og anvendt betegnelse for et han-
delssted eller et samlingssted for handel. når ordet sættes sammen med betegnelsen for
bestemte varer eller tjenesteydelser, kan ordsammensætningen angive, at der er tale om
formidling med videre af sådanne varer eller tjenesteydelser.
i sommerhusbørsen er ordet børs anvendt i dets naturlige betydning. sommer-
husbørsen er således beskrivende for ejendomsmæglervirksomhed, for annonce- og
reklamevirksomhed, der vedrører handel med sommerhuse og for tidsskrifter, bøger og
blade med videre, hvor sommerhuse udbydes til salg. denne beskrivende karakter
                                             - 8 -
understreges af, at det angrebne mærke også indeholder sætningen "-stedet hvor sælger
og køber handler direkte".
ordet børs er et almindeligt kendt og anvendt ord, der som udgangspunkt ikke har noget
eller kun begrænset særpræg. sagsøgerens registrerede ordmærke børsen har derfor
et snævert beskyttelsesområde. børsen nyder ikke særlig beskyttelse, blot fordi det er
betegnet som et superbrand.
ordmærket børsen kan uanset bekendthedsgraden ikke være beskyttet mod anven-
delsen af ordet børs i dets naturlige betydning og sammensat med en angivelse af den
relevante tjenesteydelses- eller vareart.
sagsøgeren kræver beskyttelse, der ligger ud over, hvad der er belæg for i varemærke-
loven og praksis. højesterets dom af 9. januar 2002 i sagen a/s børsen holding mod
anne marie geertsen aps yder et betydeligt bidrag til denne sag, idet højesteret an-
lægger en helt central sondring mellem tilfælde, hvor forretningsdrivende bruger ordet
børs i traditionel forstand, og i andre tilfælde, hvor ordet børs ikke anvendes i traditionel
forstand.
herefter, og når endvidere henses til den figurlige udformning af varemærket som-
merhusbørsen og eftersætningen " - stedet hvor sælger og køber handler direkte",
adskiller dette sig tilstrækkeligt fra ordmærket børsen.
rettens begrundelse og resultat
ordmærket børsen har særpræg, er velkendt og velindarbejdet for varer og tjene-
steydelser i såvel kasse 16 som klasse 35, i hvilke klasser mærket blandt andet er regi-
steret.
ordet børsen indgår som en væsentlig del af sommerhusbørsen, men som-
merhusbørsen, der alene er registreret som figurmærke, er visuelt forskellig fra
ordmærket børsen.
                                           - 9 -
sommerhusbørsen er beskrivende og uden særpræg for et sted, hvor sommerhuse
kan købes og sælges. det vil sige ejendomsmæglervirksomhed.
sommerhusbørsen findes derimod ikke at være beskrivende for varer og tjeneste-
ydelser i klasserne 16 og 35, idet sommerhusbørsen i disse klasser alene anven-
des som navn for de pågældende varer og tjenesteydelser. herefter og da ordet bør-
sen indgår som et væsentligt element af figurmærket sommerhusbørsen, er
registreringen af figurmærket sommerhusbørsen i klasserne 16 og 35 en kræn-
kelse af børsen.
registreringen af figurmærket sommerhusbørsen i klasse 36 findes derimod ikke
at stride med børsens varemærkerettigheder, idet sommerhusbørsen i forbindel-
se med formidling af sommerhuse findes at være beskrivende og uden særpræg.
retten tager herefter sagsøgerens subsidiære påstand til følge.
                                    thi kendes for ret:
patentankenævnet skal anerkende, at varemærkeregistrering nr. vr 1997 04545
sommerhusbørsen <fig> slettes af varemærkeregisteret i klasserne 16 og 35.
hver part bærer egne omkostninger.
                                     mette christensen
willy goldby                                           klaus stampe tønnes pedersen
                                          (sign.)
                                      ___ ___ ___
          udskriftens rigtighed bekræftes. sø- & handelsrettens kontor, den
                                           p.j.v.
 - 10 -


text:
                             højesterets dom
                           afsagt torsdag den 25. april 2013
sag 302/2012
(1. afdeling)
a
(advokat bjarne aarup)
mod
plougmann & vingtoft a/s
(advokat nina wedsted)
i tidligere instans er afsagt dom af sø- og handelsretten den 12. oktober 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, poul søgaard, marianne højgaard
pedersen, michael rekling og jan schans christensen.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand.
indstævnte, plougmann & vingtoft a/s, har påstået stadfæstelse.
retsgrundlag
i funktionærlovens § 18 a om kundeklausuler hedder det bl.a.:
       ”§ 18 a. en forpligtelse for funktionæren til efter fratrædelsen ikke at tage ansættelse
       hos eller direkte eller indirekte at have erhvervsmæssig kontakt med sin tidligere ar-
       bejdsgivers kunder og andre forretningsmæssige forbindelser kan kun gøres gældende,
       hvis der har været en forretningsmæssig forbindelse med den pågældende kunde mv.
       inden for de seneste 18 måneder før opsigelsestidspunktet. forpligtelsen gælder endvi-
       dere kun i forhold til kunder mv., som funktionæren selv har haft erhvervsmæssig kon-
       takt med hos sin tidligere arbejdsgiver, og i forhold til øvrige kunder mv., som arbejds-
       giveren ved særskilt, skriftlig meddelelse inden opsigelsen har ladet være omfattet af
       forpligtelsen…
                                                 - 2 -
       stk. 2. en forpligtelse efter stk. 1 kan kun gyldigt indgås, hvis funktionæren modtager
       en kompensation for den periode, forpligtelsen gælder, og hvis forpligtelsen og kravet
       på kompensation fremgår af en skriftlig kontrakt. kompensationen skal pr. måned ud-
       gøre mindst 50 pct. af lønnen på fratrædelsestidspunktet og skal udbetales månedsvis i
       den periode, forpligtelsen gælder…
       stk. 3. såfremt funktionæren får andet passende arbejde, kan lønnen fra dette arbejde
       modregnes i funktionærens krav på kompensation efter stk. 2 for tiden efter ansættel-
       sen.”
i forarbejderne til lov nr. 340 af 2. juni 1999 om ændring af funktionærloven hedder det i be-
mærkningerne til § 18 a, stk. 3 (l 172, folketingstidende 1998-99, tillæg a, side 3958), bl.a.:
       ”der foreslås som for konkurrenceklausuler en adgang til modregning, hvis funktionæ-
       ren får andet passende arbejde… funktionæren har også her tabsbegrænsningspligt, dvs.
       at pågældende aktivt skal søge at få sådant passende arbejde. begrebet passende arbejde
       skal forstås på samme måde som i § 18, stk. 3.
       rimeligt arbejde medfører ikke nedsættelse af kompensationen.”
i arbejdsministerens ændringsforslag til forslag nr. 172, hvorved bestemmelsen fik den ord-
lyd, hvormed den blev vedtaget, og som er gældende nu, hedder det i bemærkningerne (l
172, folketingstidende 1998-99, tillæg b, side 996) bl.a.:
       ”på baggrund af den debat, der har været efter 1. behandlingen, er det regeringens op-
       fattelse, at der er risiko for, at konkurrenceklausuler i vidt omfang vil blive erstattet af
       bredt formulerede kundeklausuler, hvis kundeklausulerne er gratis for arbejdsgiveren
       det første år. derfor foreslås det at stramme betingelserne for at pålægge kundeklausu-
       ler, bl.a. således at der kommer til at gælde samme regler om kompensation for kunde-
       klausuler som for konkurrenceklausuler og om modregning i kompensationen af veder-
       lag for andet passende arbejde. der foreslås endvidere de samme begrænsninger for an-
       sættelsesperioder af kort varighed. regeringen finder derimod fortsat ikke, at der som
       ved konkurrenceklausuler skal udbetales en minimumskompensation på 3 måneders
       halv løn.”
funktionærlovens § 18 angår konkurrenceklausuler. i forarbejderne til lov nr. 340 af 2. juni
1999 om ændring af funktionærloven hedder det i bemærkningerne til § 18, stk. 3 (l 172,
folketingstidende 1998-99, tillæg a, side 3957):
       ”der foreslås ret til at modregne, hvis funktionæren får andet passende arbejde.
       efter gældende ret har der ikke været modregningsret i det eventuelle »rimelige veder-
       lag«, der skulle betales, hvis klausulen skulle gælde mere end 1 år. men med afsæt i al-
                                              - 3 -
      mindelige tabsbegrænsningsregler hvorefter en funktionær har pligt til efter evne at be-
      grænse det tab, vedkommende modtager erstatning/kompensation for, foreslås det, at
      den tidligere arbejdsgiver kan modregne i den løbende kompensation hvis funktionæren
      får nyt passende arbejde. funktionæren bør endvidere tilmelde sig arbejdsformidlingen
      som ledig og kan ikke uden fyldestgørende grund gå ledig for arbejdsgiverens regning
      uden at søge andet passende arbejde.
      ved »passende arbejde« forstås ikke ethvert arbejde, som funktionæren ville kunne få,
      men alene arbejde, der ligger indenfor vedkommendes faglige område, og som modsva-
      rer vedkommendes uddannelsesmæssige og/eller erhvervsmæssige kvalifikationer, jf.
      herved de i medfør af arbejdsløshedsforsikringsloven fastsatte bestemmelser om rådig-
      hed (for tiden bekendtgørelse nr. 1074 om rådighed af 22. december 1998).
      det foreslås i forlængelse heraf, at den løn funktionæren modtager, hvis vedkommende
      får andet passende arbejde, modregnes i kompensationen for den resterende periode,
      eller hvis arbejdet har midlertidig karakter, for den periode, det pågældende arbejde va-
      rer. uanset om funktionæren får arbejde allerede indenfor de første 3 måneder efter fra-
      trædelsen, skal arbejdsgiveren dog altid betale kompensation for de første 3 måneder.
      der kan ikke modregnes i den del af kompensationen, der vedrører en periode, der lig-
      ger forud for tidspunktet for funktionærens tiltrædelse på det nye arbejde. det foreslås,
      at der skal ske modregning for indtægten ved ethvert passende arbejde, også fx deltids-
      arbejde.
      i forslaget, sammenholdt med reglerne i arbejdsløshedsforsikringslovgivningen, ligger
      der altså en tilskyndelse for arbejdsgiveren til at afgrænse konkurrenceklausulen sådan,
      at der fortsat er jobmuligheder indenfor funktionærens faglige område og en pligt for
      lønmodtageren til at udnytte disse muligheder. fra samfundets side er det vigtigt, at er-
      hvervede kvalifikationer udnyttes og vedligeholdes i videst muligt omfang, og det kan
      de kun indenfor det faglige område. den omstændighed, at funktionæren evt. ville
      kunne skaffe sig arbejde udenfor sit faglige område, ses derimod ikke at skulle føre til
      nedsættelse af kompensationen. i så fald er skaden jo sket, d.v.s. forfaldet af de faglige
      færdigheder. det gælder også, selvom fx arbejdsformidlingen skulle kunne anvise »ri-
      meligt arbejde« - i modsætning til »passende arbejde« - i henhold til bekendtgørelsen
      om rådighed.”
højesterets begrundelse og resultat
sagens hovedspørgsmål er, om a har mistet retten til kompensation for en kundeklausul efter
funktionærlovens § 18 a ved at påbegynde egen virksomhed.
kompensation og modregningsret efter funktionærlovens § 18 a
en kundeklausul indebærer typisk en pligt for funktionæren til ikke at udføre arbejde for eller
have anden forretningsmæssig forbindelse med den tidligere arbejdsgivers kunder, hvad enten
det sker som ansat eller som led i udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed, jf. funktio-
nærlovens § 18 a, stk. 1. efter bestemmelsens stk. 2 kan en funktionær kun gyldigt påtage sig
en kundeklausul, hvis funktionæren modtager kompensation herfor. hvis funktionæren får
                                                 - 4 -
andet passende arbejde, kan den tidligere arbejdsgiver modregne lønnen for dette arbejde i
kravet på kompensation, jf. stk. 3.
begrebet ”passende arbejde” i § 18 a skal efter forarbejderne forstås på samme måde som i §
18, stk. 3, hvori det er defineret som arbejde ”inden for funktionærens faglige område, som
funktionæren er uddannet inden for eller har haft beskæftigelse inden for”.
modregningsreglen i funktionærlovens § 18 a, stk. 3, svarer til den regel om modregning, der
findes i lovens § 18, stk. 3, 1. pkt. i forarbejderne er det bl.a. anført, at arbejdsgiverens mod-
regningsadgang i tilfælde, hvor funktionæren får nyt passende arbejde, indføres med afsæt i
almindelige tabsbegrænsningsregler, og at funktionæren aktivt skal søge at få passende ar-
bejde og ikke uden fyldestgørende grund kan gå ledig for arbejdsgiverens regning uden at
søge sådant arbejde.
funktionærlovens § 18 a, stk. 3, sigter efter ordlyd og forarbejder til de tilfælde, hvor funktio-
næren udnytter eller burde udnytte sine faglige kvalifikationer inden for branchen i et nyt an-
sættelsesforhold. bestemmelsen siger ikke noget om de tilfælde, hvor funktionæren udnytter
sine faglige kvalifikationer til udøvelse af selvstændig virksomhed inden for branchen. i over-
ensstemmelse med dansk rets almindelige principper for tabsbegrænsning, som bestemmelsen
bygger på, finder højesteret, at en stillingtagen til, om funktionæren har opfyldt sin tabsbe-
grænsningspligt, beror på en konkret vurdering. det afgørende i denne forbindelse er, om
funktionæren har opnået eller har udfoldet rimelige bestræbelser med henblik på at opnå en
sådan indtjening, som man under hensyn til markeds- og beskæftigelsesforholdene med rime-
lighed må forvente af en person med den pågældendes faglige kvalifikationer og erfarings-
grundlag mv. om dette sker som ansat eller selvstændig er ikke afgørende. i tilfælde, hvor en
selvstændig virksomhed ikke eller kun i beskedent omfang er indtægtsgivende fra begyndel-
sen, kan det ved bedømmelsen af indtægtsforholdene i den periode, hvor kundeklausulen gæl-
der, være nødvendigt at tage hensyn til virksomhedens indtægter efter klausulens udløb.
den foreliggende sag
a, der er uddannet som cand.scient. i fysik og kemi i 1994 og patentagent i 2003, har arbejdet
i patentbranchen siden 1998. på fratrædelsestidspunktet i august 2009 var han patentagent og
partner i plougmann & vingtoft a/s, og hans månedsløn udgjorde 120.000 kr. under sin an-
                                                - 5 -
sættelse hos plougmann & vingtoft fakturerede han efter det oplyste i gennemsnit 243.734 kr.
om måneden. hans timetakst var på fratrædelsestidspunktet 3.000 kr.
a må på denne baggrund på fratrædelsestidspunktet anses for højt specialiseret og erfaren
inden for patentrådgivning og i besiddelse af et betydeligt indtjeningspotentiale. efter oplys-
ningerne om den selvstændige patentrådgivningsvirksomhed, som han startede i september
2009 i x aps, og forholdene på markedet må det lægges til grund, at hans indsats for at
skaffe sig kunder og indtægt har været på et lavt niveau. x aps’ samlede salg af rådgivnings-
ydelser i den ca. 16 måneders periode, som selskabets første årsrapport omfatter, udgjorde
således kun 466.805 kr. og medførte et negativt resultat, ligesom a i perioden alene modtog
en beskeden lønindkomst fra selskabet svarende til mindre end en tiendedel af hans tidligere
løn.
i betragtning af det lave aktivitetsniveau må a anses for alene at have udnyttet en beskeden
del af sin arbejdskraft og sit potentiale i virksomheden. på denne baggrund finder højesteret,
at a ikke har iagttaget sin pligt til at begrænse sit tab. han har derfor mistet sin ret til kom-
pensation efter funktionærlovens § 18 a, stk. 2.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                       thi kendes for ret:
sø- og handelsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a betale 25.000 kr. til plougmann & vingtoft a/s.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
 -
                                  udskrift
                                       af
                     sø- og handelsrettens dombog
                                  ──────────
den 17. januar 2002 blev af retten i sagen
v-0043-00
sony music a/s
(advokat klaus ewald madsen)
   mod
elap music a/s
(advokat max krasnik v/ advokat-
fuldmægtig henrik rosenvinge skov)
afsagt sålydende
                                     d o m:
under denne sag har sagsøger, sony music a/s, nedlagt følgende påstande over for sagsøgte,
elap music a/s:
sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgtes markedsføring, distribution og salg af
nedenstående fonogrammer er i strid med markedsføringslovens §§ 1, 2 og 5:
                                               - 2 -
  "pan pipes play celine dion"
  "pan pipes play simon & garfunkel"
  "piano plays billy joel"
  "the greatest guitar hits of oasis"
  "saxophone plays georg michael"
  "pan pipes play mariah carey"
sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgte er uberettiget til at gøre brug af varemærket
"oasis" på fonogrammet "the greatest guitar hits of oasis".
sagsøgte forbydes at markedsføre, sælge og distribuere de i påstand 1 nævnte fonogrammer
samt at tilbagekalde allerede leverede fonogrammer fra detailhandlen.
sagsøgte tilpligtes at betale erstatning/vederlag stort kr. 200.000, subsidiært et efter rettens
skøn fastsat mindre beløb, med tillæg af almindelig procesrente af kr. 175.000 fra sagens
anlæg den 11. april 2000, og af kr. 25.000 fra den 7. juli 2000.
elap music a/s har påstået frifindelse for sagsøgers påstande 1, 3 og 4, for så vidt angår
påstand 4 subsidiær betaling af et mindre beløb. over for sagsøgers påstand 2 tages
bekræftende til genmæle for så vidt angår fonogrammet " the greatest hits of oasis", hvad
angår, at markedsføringen er i strid med markedsføringslovens § 5.
sagsfremstilling
sony music a/s er et pladeselskab, som producerer og udgiver fonogrammer med en lang
række kunstnere, herunder celine dion, simon & garfunkel, billy joel, oasis, georg michael og
mariah carey. kunstnerne har kontrakt med sony music a/s, hvilket betyder, at sony music
(a/s) har ret til alle udgivelser fra kunstnerne.
elap music a/s er et pladeselskab, som mest distribuerer fonogrammer produceret af andre
selskaber, men som også selv producerer fonogrammer. elap music a/s har produceret de
fonogrammer, som sagen vedrører.
sony music a/s blev i februar 2000 opmærksom på, at elap music a/s udgav og markedsførte
følgende fonogrammer:
                                               - 3 -
pan pipes play celine dion
pan pipes play simon & garfunkel
piano plays billy joel
the greatest guitar hits of oasis
saxophone plays george michael
sagsøgers advokat gjorde i skrivelse af 3. marts 2000 indsigelse mod sagsøgtes markedsføring
under henvisning til markedsføringslovens §§ 1, 2 og 5 og for så vidt angår oasis
varemærkelovens § 4, stk. 1.
den 1. april 2000 udsendte sagsøgte fonogrammet "pan pipes play mariah carey". sagsøger
blev opmærksom på dette fonogram ved udsendelsen af føtex tilbudsavis i uge 25 - 2000.
der er for alle fonogrammerne tale om instrumentale indspilninger med det angivne
instrument, panfløjte, klaver, guitar eller saxofon som dominerende melodistemme.
fonogrammerne er ikke indspillet af den/de angivne kunstnere (herefter referencekunstneren),
men af ukendte kunstnere. den udførende kunstner står anført med mindre bogstaver på
forside eller bagside af fonogrammet. på indersiden af fonogrammernes cover fremgår
numrenes komponist og tekstforfatter.
det fremgår heraf, at referencekunstnerne i større eller mindre omfang har komponeret
numrene på de respektive fonogrammerne, idet dog art garfunkel og celine dion slet ikke har
komponeret musik.
fonogrammerne er blevet markedsført på elap music a/s' hjemmeside og er blevet solgt i
supermarkeder, tankstationer og pladeforretninger til priser omkring 50 kr. udgivelser med de
originale kunstnere koster typisk mellem 100 og 150 kr.
der er enighed mellem parterne om, at elap music a/s har været berettiget til at indspille og
markedsføre fonogrammerne. uenigheden mellem parterne vedrører spørgsmålet om, hvorvidt
de nedenfor viste gengivelser på fono grammerne af referencekunstnernes navne er sket på en
sådan måde, at gengivelsen strider mod markedsføringsloven.
                                              - 4 -
fonogrammernes forsider er gengivet på bilag 1.
sony music a/s fandt markedsføringen af fonogrammerne i strid med markedsføringsloven,
idet fonogrammerne efter sony music a/s' opfattelse fremstår som hidrørende fra de originale
kunstnere.
sony music a/s har opgjort sit krav således:
erstatning ifølge markeds-
føringslovens § 13, stk. 2,
herunder for markedsforstyrrelse
skønsmæssigt kr. 25.000 pr. fonogram         kr.  150.000
skønsmæssigt vederlag/erstatning
ifølge varemærkelovens § 43
for krænkelse af varemærket oasis          kr.   50.000
ialt                             kr. 200.000
under et forberedende retsmøde i sø- og handelsretten, hvor spørgsmålet om udmeldelse af
syn og skøn drøftedes, oplyste sony music a/s, at man var enig i, at følgende spørgsmål i
forslag til skønstema kunne besvares bekræftende:
"skønsmanden anmodes om at oplyse, hvorvidt det i pladebranchen er kutyme i tilfælde af, at
den alternative indspilning er markedsført med angivelse af referencekunstneren, at denne
referencekunstners navn da er angivet med større typografi end den/de udførende
kunstnere/instrumenter?"
sony music a/s erklærede sig endvidere enig i, at det er almindeligt, at alternative
indspilninger henviser til referencekunstneren, ihvertfald i de tilfælde, hvor re-
ferencekunstneren er komponist.
der har under sagen været fremlagt en række fonogrammer med eksempler på, hvordan der
på andre fonogrammer er henvist til referencekunstneren.
                                               - 5 -
forklaringer
mette ohlsen har forklaret, at hun er ansat i sony music og har været inden for musikbranchen
i 13-14 år. de kunstnere, der er nævnt på de fonogrammer, sagen omhand- ler, havde på
salgstidspunktet for fonogrammerne kontrakt med sony. der indgås kontrakter med
kunstnerne for et antal plader, og når kontrakten er opfyldt, kan der forhandles om flere.
alle fonogrammerne i sagen har referencekunstnere, som er meget kendte og sælgende.
når sony markedsfører fonogrammer, sker det gennem markedsføring af den udøvende
kunstner, og fonogrammerne sælges altid under den udøvende kunstners navn. den udøvende
kunstner er den, publikum kender, og den, som optræder i videoklip eller tvspots. også når en
kunstner nyindspiller numre, som en anden kunstner er kendt for, er det den udøvende
kunstner, der markedsføres. komponisten eller tekstforfatteren nævnes ikke i markedsførin-
gen, men fremgår af coveret og er som regel angivet i forbindelse med hvert enkelt nummer.
de fonogrammer, sagen omhandler, sælges bl.a. i supermarkeder. kunderne disse steder
risikerer i et impulskøb at forveksle fonogrammerne med fonogrammer, som er frembragt af
referencekunstneren.
hun mener, at fonogrammerne delvist vil blive købt af samme kundekreds, som ville købe de
originale fonogrammer med referencekunstneren, idet købet af "kopiversionerne" er baseret på
kendskab til referencekunstneren.
det er ikke til at afgøre, om salget af "kopiversionerne" har bevirket nedgang i sonys salg af
fonogrammer fra referencekunstnerne.
procedure
sony music a/s har anført, at den brug af referencekunstnere, som fremgår af fonogrammerne
i sagen, over skrider grænserne for god markedsføringsskik.
for nogle af fonogrammerne er referencekunstneren ikke komponist, men har alene på et
tidspunkt udført nummeret. henvisningen til referencekunstneren er en utilladelig anvendelse
                                               - 6 -
af andres forretningstegn. referencekunstneren har intet at gøre med den instrumentale ind-
spilning, og gengivelsen af referencekunstnerens navn tjener alene til at øge afsætningen af
fonogrammer. der snyltes derfor på utilbørlig og uretmæssig vis på referencekunstnerne, og at
dette er formålet, styrkes ved, at det er de kendteste kunstnere, man har valgt ud.
gengivelse af referencekunstnerens navn kan ikke forklares som en beskrivelse af musikkens
karakter over for forbrugeren. såfremt navnet på referencekunstneren må gengives, må der
være samme snævre grænser herfor, som kendes fra tilbehørsretten.
under alle omstændigheder er gengivelse af referencekunstneren ikke sket på en loyal måde,
idet forbrugeren får det indtryk, at fonogrammet stammer fra referencekunstneren. på
fonogrammerne er referencekunstnerens navn anført med meget store typer på en
fremtrædende måde. samtidig er det på flere af fonogrammerne ikke anført på forsiden, hvem
det er, der performer. coveret er vildledende og får forbrugeren til at tro, at det er en plade,
som referencekunstneren har indspillet eller på anden måde haft indflydelse på. prisforskellen
mellem fonogrammer med referencekunstneren og "kopiversioner" eliminerer ikke risikoen for
forveksling.
det er sædvanligt, at der sker en angivelse af referencekunstneren ved "kopiversioner". sony
music a/s bestrider imidlertid, at der er en kutyme for, at navnet på referencekunstneren ved
"kopiversioner" fremhæves på den fremtrædende måde, som det er sket i den foreliggende
sag. der er en glidende grænse mellem, hvilken gengivelse af referencekunstner der er lovlig,
og hvilken gengivelse der ikke er lovlig. her er grænserne for gengivelse af referencekunstner
klart overskredet.
det må lægges til grund, at kundegrupperne, som vil købe henholdsvis originalværker fra
referencekunstneren og kopiversioner, er delvist overlappende. ellers ville den fremhævede
gengivelse af referencekunstneren ikke give mening.
elap music a/s har erkendt den varemærkeretlige krænkelse vedrørende oasis. det gøres
gældende, at krænkelsen var forsætlig eller uagtsomt, da det ikke kan være tilfældigt, at oasis'
varemærke blev anvendt. det viser netop, at man har været i ond tro, da der er byttet om på
farverne sort og hvid.
overtrædelserne af varemærkeloven og markedsføringsloven berettiger til nedlæggelse af
                                                - 7 -
forbud og krav på erstatning, godtgørelse for markedsforstyrrelse og vederlag. erstatningen er
opgjort skønsmæssigt til kr. 25.000 pr. fonogram, da det ikke kan dokumenteres, hvilket tab
sony music a/s har haft. elap music a/s har ikke villet oplyse, hvor mange fonogrammer der er
solgt, hvilket må komme elap music a/s til skade. godtgørelsekravet på kr. 50.000 er et beløb
for generel forstyrrelse af markedet.
elap music a/s har anført, at man hurtigt erkendte krænkelsen af varemærket oasis og
ophørte med salg og markedsføring af fonogrammet. for så vidt angår erstatning eller vederlag
for krænkelse af varemærket oasis må det lægges til grund, at forveksling ikke var tilstræbt,
og det er ikke sandsynliggjort, at der er lidt et tab som følge heraf. det vil derfor ikke være
rimeligt at udmåle vederlag eller erstatning. salget af fonogrammet har ikke indbragt elap
music a/s et beløb, der er i nærheden af 50.000 kr.
for de øvrige fonogrammer kan markedsføringslovens § 5 ikke bringes i anvendelse, da
referencekunstnernes forretningskendetegn ikke anvendes. sagen vedrører ikke spørgsmålet
om typografisk lighed i gengivelse af kunstnernes navne.
markedsføringslovens § 2 kan heller ikke anvendes. fonogrammerne vil for en
gennemsnitsforbruger ikke give indtryk af at stamme fra referencekunstneren. ved refe-
rencekunstnerens originale indspilninger vil kunstneren stort set altid være afbilledet, og det
ved forbrugeren godt. når billedet af celine dion mangler, ved forbrugeren, at hun ikke er den
udøvende kunstner på fonogrammet. derimod fremgår det instrument, som anvendes i in-
strumentalnumrene, af coveret på iøjnefaldende vis. dette kombineret med teksten fx
"panpipes play" udelukker tvivl om, at der er tale om en instrumentalindspilning. der er
endvidere tale om et lavprisprodukt, som forhandles i føtex og bilka, hvor forbrugeren ikke
forventer at kunne købe et originalindspillet fonogram med referencekunstneren til 20-50 kr.
at referencekunstneren ikke er komponist, gør ikke brugen af referencekunstnerens navn til at
beskrive musikken mindre rigtig, idet musikken er kendt gennem denne kunstner.
de kundegrupper, som køber henholdsvis originale fono- grammer og "kopiversioner", kan
være sammenfaldende, men vil for det meste være forskellige som følge af forskellen i priser
og indkøbssteder.
i forhold til anvendelse af markedsføringslovens § 1 må der lægges vægt på, at bestemmelsen
                                              - 8 -
udvikler sig i takt
med erhvervslivets normer. det fremgår af sony music a/s' erklæring under sagens
forberedelse, at "kopiversioner" generelt markedsføres med brug af referencekunstnerens navn
på en fremhævet måde, og der er under domsforhandlingen dokumenteret sådant brug.
sony music a/s kan ikke være påtaleberettiget i forhold til anvendelsen af
referencekunstnernes navne.
såfremt der skal betales erstatning for overtrædelse af markedsføringsloven, skal erstatningen
fastsættes efter dansk rets almindelige regler. sony music a/s har ikke dokumenteret at have
lidt et tab gennem omsætningsnedgang.
rettens begrundelse og resultat
på fonogrammerne er navnet eller navnene på referencekunstnere meget dominerende,
medens de udførende kunst- neres navne er gengivet med små typer på en måde, som er
meget lidt iøjnefaldende. det er ikke klart angivet, at der er tale om instrumentalnumre. efter
en helhedsbedømmelse er angivelsen af referencekunstnere på fonogrammerne egnet til at
give det indtryk, at referencekunstnerene har medvirket ved produktionen af fonogrammerne.
den meget dominerende angivelse af referencekunstnere er derfor i strid med
markedsføringslovens § 2. ved produktion og markedsføring af fonogrammerne har elap music
a/s tillige handlet i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1.
i den udstrækning referencekunstnerene har komponeret de numre, som er indspillet på
fonogrammerne, er angivelsen af kunstnernes navne ikke i strid med markedsføringslovens §
5. retten finder dog også, at anvendelsen af referencekunstnerens navn vil kunne ske i
tilfælde, hvor musikstykker særligt forbindes med referencekunstneren. retten finder derfor på
det foreliggende grundlag ikke, at markedsføringslovens § 5 er overtrådt.
der er ikke dokumenteret eller sandsynliggjort tab af en bestemt størrelse. retten fastsætter
skønsmæssigt erstatning for den skete markedsforstyrrelse til sammenlagt kr. 20.000 for de
skete krænkelser. vederlag efter varemærkelovens § 43, stk. 1, fastsættes til kr. 30.000.
                                                - 9 -
                                 thi kendes for ret:
sagsøgte, elap music a/s tilpligtes at anerkende, at sagsøgtes markedsføring, distribution og
salg af følgende fonogrammer er i strid med markedsføringslovens §§ 1 og 2:
"pan pipes play celine dion"
"pan pipes play simon & garfunkel"
"piano plays billy joel"
"the greatest guitar hits of oasis"
"saxophone plays georg michael"
"pan pipes play mariah carey"
sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgte er uberettiget til at gøre brug af varemærket
"oasis" på fonogrammet "the greatest guitar hits of oasis".
sagsøgte forbydes at markedsføre, sælge og distribuere de nævnte fonogrammer samt at
tilbagekalde allerede leverede fonogrammer fra detailhandlen.
sagsøgte skal til sagsøger, sony music a/s, inden 14 dage betale kr. 50.000 med tillæg af
procesrente fra 11. april 2000.
i sagsomkostninger skal sagsøgte til sagsøger inden samme frist betale 15.000 kr.
                                  mette christensen
aksel gybel                                               allan suhrke
                                       (sign.)
                          udskriftens rigtighed bekræftes
                         p. j. v. sø- og handelsretten, den


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt torsdag den 20. december 2012
sag 185/2012
(2. afdeling)
skat
(kammeradvokaten ved advokat finn mejnertsen)
mod
a
(advokat jan schøtt-petersen)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af fogedretten i lyngby den 24. november 2011, af
østre landsrets 10. afdeling den 22. december 2011, af fogedretten i lyngby den 11. januar
2012 og af østre landsrets 10. afdeling den 23. marts 2012.
sagen angår for højesteret alene spørgsmålet om, hvorvidt skat kan foretage arrest i as
fordring på 4.911.044 kr. mod bfond.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, marianne
højgaard pedersen, henrik waaben og lars hjortnæs.
påstande
kærende, skat, har nedlagt påstand om, at den af fogedretten i lyngby den 24. november
2011 foretagne arrest i as fordring mod bs fond på 4.911.044 kr. fremmes.
indkærede, a, har påstået stadfæstelse.
                                               - 2 -
supplerende sagsfremstilling
til supplement af oplysningerne i landsrettens kendelse er det for højesteret oplyst, at a i
2011 har modtaget 150.000 kr. i vederlag for sit arbejde som bestyrelsesmedlem i bfond samt
56.628 kr. i pension fra den sociale sikringsstyrelse. det er endvidere oplyst, at as formue i
danmark består af den faste ejendom x-vej, nærum, der er udbudt til salg for 10 mio. kr. der
er gæld i ejendommen for ca. 6 mio. kr. i monaco har a et beløb på ca. 2.500.000 kr. til rå-
dighed. hun har derudover en pensionsopsparing på isle of man, der består af aktier og ob-
ligationer. pensionsopsparingen, der ikke giver løbende udbetaling, har på nuværende tids-
punkt en værdi af ca. 10 mio. kr.
anbringender
skat har supplerende anført, at forbuddet i retsplejelovens § 512, stk. 3, mod udlæg i krav
på bl.a. understøttelse eller anden hjælp fra stiftelser eller andre velgørende institutioner efter
bestemmelsens forarbejder må antages kun at gælde, hvis modtageren er trængende i den for-
stand, at modtageren har et reelt økonomisk behov for at modtage udlodningen. a har ikke
dokumenteret at være økonomisk trængende, og en person, der som hende alene inden for de
seneste 10 år har modtaget fondsudlodninger på mellem godt 3 mio. kr. og knap 7 mio. kr.
årligt, vil normalt ikke kunne anses for at være økonomisk trængende.
retsplejelovens § 512, stk. 3, er en specialregel i forhold til § 512, stk. 1, og lovgivers nøje
afgrænsning i stk. 3 af udlægs- og arrestfritagelsen for så vidt angår udlodninger fra stiftelser
og andre velgørende institutioner vil miste sin betydning, hvis udlodninger til personer, der
ikke er trængende, kan være fritaget for udlæg og arrest efter § 512, stk. 1.
såfremt højesteret finder, at en fordring på en fondsudlodning efter omstændighederne kan
være udlægsfritaget efter retsplejelovens § 512, stk. 1, gøres det gældende, at det følger af
bestemmelsens forarbejder, at der ved vurderingen af, om en fordring er udlægsfritaget efter
denne bestemmelse, skal lægges afgørende vægt på, om det har særlig betydning for fordrin-
gens debitor, hvem ydelsen skal erlægges til. bestemmelsen har således til formål at beskytte
yderen, ikke modtageren. det er derfor afgørende, om fondens stifter har ønsket, at uddelin-
gerne til a skulle være personlige og kun tilkomme hende og ikke hendes kreditorer og afta-
leerhververe, eller om stifteren blot har villet sikre en årlig nettoforøgelse af hendes formue
                                                - 3 -
med et beløb svarende til udlodningen. vedtægtens § 9, stk. 4, må forstås således, at det ikke
har betydning for fonden, om det pågældende beløb skal betales til a, idet bestyrelsen efter
denne bestemmelse har mulighed for med as samtykke at uddele den del af overskuddet, der
ellers skulle uddeles til hende og/eller hendes efterkommere, til andre.
der må også lægges vægt på, at a efter fondens vedtægt frit kan råde over udloddede beløb
fra fonden. individualforfølgning i en fondsudlodning kan ikke være afskåret, når skyldneren
har ret til at disponere over udlodningen.
det taler også for at tillade arrest, at udlodningen ville være blevet udbetalt til a dagen efter,
at fogedretten foretog arresten, hvorefter udlodningen utvivlsomt ikke ville have været ud-
lægsfritaget, samt at der var en konkret risiko for forstikkelse, bl.a. fordi a var ved at afhænde
sine danske aktiver og var flyttet til monaco.
a har supplerende anført, at retsplejelovens § 512, stk. 3, ikke er en specialregel i forhold til
stk. 1, men en selvstændig regel om udlægsfritagelse. efter § 512, stk. 1, kan der ikke foreta-
ges udlæg – og dermed heller ikke arrest, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2 – i retten til ydelser,
som ikke kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt, og det fremgår af forar-
bejderne, at der som altovervejende hovedregel ikke kan foretages udlæg i et gaveløfte. det
følger derfor af § 512, stk. 1, at der ikke kan foretages udlæg i as fordring mod fonden, idet
fonden ifølge sin vedtægt er forpligtet til at uddele en vis nærmere bestemt andel af det beløb,
der skal uddeles, til a og/eller hendes efterkommere.
a har ikke et retskrav på udlodning fra fonden. det er bestyrelsen, der afgør, om a eller hen-
des børn skal modtage underholdsydelser. det er ikke ligegyldigt for fonden, hvem der udbe-
tales til, idet uddeling til a og/eller hendes efterkommere er en del af fondens formål.
efter § 512, stk. 3, kan der heller ikke foretages udlæg i krav på pension eller i krav på under-
støttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende instituti-
oner. det afgørende for udlægsfritagelsen er alene, at de nævnte institutioner har et socialt
velgørende formål, og at understøttelsen har forbindelse med dette formål. fonden har et så-
dant socialt velgørende formål også i forhold til stifterens efterkommere. den tidligere gæl-
dende regel, hvorefter ydelserne var udlægsfritaget, hvis de blev givet til ”trængende”, kan
                                                 - 4 -
ikke fortolkes sådan, at der skulle være tale om kvalificeret trang. det afgørende er, om der er
tale om en underholdsydelse. fonden blev etableret netop med det formål at sikre en renteny-
delse, et underhold eller en ydelse svarende til en pensionsydelse til den eller de begunstigede,
og derfor er as fordring på ydelsen fra fonden udlægsfritaget efter § 512, stk. 3. det er – lige-
som for pensionsydelser – ikke en betingelse for udlægsfritagelsen, at ydelser fra en fond har
karakter af en social foranstaltning.
den underholdsydelse eller rentenydelse eller understøttelse, som a modtager fra fonden, er
således efter sin karakter omfattet af retsplejelovens § 512. der er tale om en underholds-
ydelse, hvis omfang og karakter hun ikke har haft nogen indflydelse på, da fonden blev etab-
leret, og hun har således ikke etableret et kreditorly, men nyder blot afkastet af en lovligt
båndlagt formue.
ved vurderingen af, om ydelsen fra fonden er udlægsfritaget, må fritagelsen efter retsplejelo-
vens § 512 også ses i sammenhæng med udlægsfritagelsen for løn, jf. § 511, og for båndlagte
gaver, jf. § 514. der kan også henvises til arvelovens § 55, stk. 2, hvorefter der ikke kan gøres
udlæg i ikke udbetalte renter af båndlagt arv, samt til retsvirkningslovens § 15, hvorefter bl.a.
en rentenydelsesret ikke skal indgå i et ægtefælleskifte.
retsgrundlaget
efter retsplejelovens § 631, stk. 2, finder retsplejelovens § 512 også anvendelse ved foreta-
gelse af arrest.
retsplejelovens § 512, stk. 1, og stk. 3, 1. pkt., lyder således:
       ”§ 512. udlæg kan ikke foretages i retten til ydelser, der ikke kan kræves betalt til andre
       end den berettigede personligt.”
       …
       stk.3. udlæg kan ikke foretages i krav på pension eller i krav på understøttelse eller an-
       den hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende institutioner, med-
       mindre der er forløbet tre måneder fra den dag, beløbet kunne fordres udbetalt.”
                                                 - 5 -
retsplejelovens § 512, stk. 1 og 3, svarer til § 512, stk. 1 og 3, i et lovudkast i betænkning nr.
634/1971 afgivet af et udvalg under justitsministeriet. i betænkningen s. 83f. hedder det i ud-
valgets bemærkninger til lovudkastet bl.a.:
      ”til stk. 1. en forpligtelse til at betale en pengesum berøres i almindelighed ikke af, om
      beløbet skal erlægges til den ene eller den anden. ved visse ydelser kan det derimod
      være af betydning for yderen, hvem han skal erlægge til. dette gælder især aftaler om
      brug af en ting eller en fast ejendom eller om personlig tjeneste. for leje af hus eller
      husrum bestemmer lejeloven, lovbekendtgørelse nr. 385 af 4. juli 1969, § 53, stk. 2, at
      lejeren ikke uden udlejerens samtykke må overlade brugen af det lejede eller nogen del
      deraf til andre end medlemmer af sin husstand. heller ikke brugeren af løsøre vil i al-
      mindelighed være berettiget til at overlade brugen til andre. en arbejdsgiver kan, bortset
      fra visse tilfælde af overdragelse af en virksomhed, hvor indehaverens person ikke spil-
      ler større rolle for de ansatte, ikke pålægge en funktionær at træde i en anden arbejdsgi-
      vers tjeneste. da det må anses for gældende ret, at en kreditor heller ikke kan gøre ud-
      læg i rettigheder, der er således afhængige af den berettigedes person, at de kun kan for-
      dres erlagt til ham, foreslår udvalget at give en udtrykkelig bestemmelse herom. i til-
      fælde af arbejdsgiverens konkurs kan de fleste af de her omhandlede kontrakter derimod
      fortsættes med konkursboet som part, jfr. f. eks. den gældende konkurslovs § 17 og
      konkurslovsudvalgets udkast §§ 51-61. er det bestemt f. eks. i en lejekontrakt, at lejeren
      uden begrænsninger kan overdrage lejeretten, vil dette oftest betyde, at lejerens person
      ingen rolle spiller for udlejeren, og udlæg vil derfor kunne foretages i lejeretten, med-
      mindre reglerne i udkastets § 509 er til hinder derfor.
      § 512, stk. 1, omfatter både gensidigt bebyrdende kontrakter og gaveløfter. er en ydelse
      tilsagt som gave, men endnu ikke præsteret, vil udlæg i gavemodtagerens ret til at for-
      lange ydelsen erlagt som hovedregel ikke kunne foretages.
      …
      til stk. 3. efter den gældende bestemmelse i § 513 kan udlæg ikke gives i ikke udbe-
      talte pensioner og hermed i klasse stående understøttelser, som udredes af statskassen,
      kommunekasser eller andre offentlige kasser. efter § 514, nr. 4, kan udlæg ikke gøres i
      understøttelse og hjælp til trængende, som gives af det offentlige, stiftelser eller andre
      veldædige indretninger. selv om disse bestemmelser ikke udtrykkelig siger, at beskyt-
      telsen kun vedvarer, indtil beløbet er udbetalt, er der dog ingen tvivl om, at dette er me-
      ningen.
      den foreslåede bestemmelse indeholder kun den ændring i den gældende retstilstand, at
      ikke blot pensioner fra det offentlige, men også pensioner fra private arbejdsgivere
      medtages under beskyttelsen…
      …
      henstår pensionen eller understøttelsen i længere tid uden at blive hævet, kan de
      grunde, der fører til udlægsforbudet, ikke mere anses for at være til stede. udkastet har
      anset det for rimeligt at give pensionisten eller den understøttede en noget længere frist
      end lønmodtagere, jfr. udkastets § 511, stk. 1, og det foreslås derfor, at udlæg først kan
      foretages, når der er gået tre måneder fra forfaldsdagen. en tilsvarende regel foreslås
                                               - 6 -
      ikke for underholdsbidrag, jfr. stk. 2, idet det her i reglen vil skyldes den bidragsskyldi-
      ges manglende evne eller vilje til at betale, at den forfaldne ydelse ikke er blevet betalt.
      …”
i den tidligere gældende bestemmelse i retsplejelovens § 514, jf. lovbekendtgørelse nr. 1 af 2.
januar 1975, hed det bl.a.:
      ”§ 514. undtagne fra eksekution er fremdeles: … 4) understøttelse og hjælp til træn-
      gende, som gives af det offentlige, stiftelser eller andre veldædige indretninger, …”
denne bestemmelse byggede på proceskommissionens udkast af juni 1877 til lov om den
borgerlige retspleje. i udkastet til § 472 hedder det bl.a. (proceskommissionens udkast s.
144):
      ”undtagne fra eksekution ere fremdeles: … 4) understøttelse og hjælp til trængende,
      som gives af det offentlige, stiftelser eller andre veldædige indretninger, saavel som al
      fattigdomsunderstøttelse …”
i proceskommissionens bemærkninger til udkastet til § 472 hedder det bl.a. (proceskommis-
sionens udkast s. 200):
      ”hvad angaar de i § 472 omhandlede fritagelser for eksekution, stemme de under nr. 1
      og 5 nævnte ganske med hvad der maa anses for gældende ret. de under nr. 2-4 op-
      tagne bestemmelser behøve neppe nogen forklaring.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen for højesteret drejer sig om, hvorvidt as fordring på 4.911.044 kr. mod bs fond er
fritaget for arrest i medfør af retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 512, stk. 1 og 3. a har ikke
bestridt, at retsplejelovens øvrige betingelser for arrest i den pågældende fordring er opfyldt.
reglerne i retsplejelovens § 512 udgør undtagelser fra det almindelige udgangspunkt om, at
udlæg kan foretages i hele skyldnerens formue, jf. lovens § 507.
vedrørende retsplejelovens § 512, stk. 1
efter retsplejelovens § 512, stk. 1, kan der ikke foretages udlæg i retten til ydelser, der ikke
kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt.
                                                - 7 -
bestemmelsen tager efter sine forarbejder sigte på tilfælde, hvor det har betydning for yderen,
hvem der skal betales til. særligt om gaveløfter er det i forarbejderne anført, at der som ho-
vedregel ikke kan foretages udlæg i gavemodtagerens ret til betaling, når gaveydelsen endnu
ikke er præsteret.
det fremgår af vedtægten for bs fond, at en nærmere fastlagt mindste procentdel af det årlige
overskud, som fonden uddeler, skal uddeles til a som barn af stifteren og/eller hendes efter-
kommere, medmindre den berettigede tiltræder andet. fonden skal ved sine uddelinger følge
denne vedtægtsbestemmelse, og fondens uddeling til a har derfor ikke karakter af en gave.
vedtægten indeholder ikke bestemmelser, som indebærer, at der gælder eller skal fastsættes
begrænsninger i modtagernes adgang til at råde over beløb, som uddeles til dem. højesteret
finder endvidere, at der ikke er vedtægtsmæssigt grundlag for at antage, at det vil være i strid
med fondens formål, såfremt en modtagers kreditorer foretager arrest eller udlæg i fordringen
mod fonden.
fritagelse for udlæg eller arrest kan derfor ikke begrundes i et hensyn til fonden.
højesteret finder herefter, at a ikke har ret til en ydelse fra bs fond, som ikke kan kræves
betalt til andre end hende personligt. fordringen er derfor ikke fritaget for arrest i medfør af
retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 512, stk. 1.
vedrørende retsplejelovens § 512, stk. 3
efter retsplejelovens § 512, stk. 3, kan der ikke før tre måneder efter forfaldsdagen foretages
udlæg i krav på pension eller i krav på understøttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller
fra stiftelser eller andre velgørende institutioner.
højesteret finder, at denne bestemmelse efter sin ordlyd og forarbejder må forstås således, at
den alene omfatter fordringer på uddeling fra en fond, hvis uddelingen hovedsagelig tjener til
at skaffe modtageren midler til et rimeligt underhold. det forhold, at bestemmelsen også om-
fatter udlægsfritagelse for pensionsydelser, der efter omstændighederne kan udgøre betydelige
beløb, kan ikke føre til en anden forståelse.
                                                 - 8 -
det fremgår som nævnt af vedtægten for bs fond, at en bestemt mindste procentdel af fon-
dens årlige overskud skal uddeles til a og/eller hendes efterkommere, og det gælder uanset
beløbets størrelse og de berettigedes økonomiske stilling. på denne baggrund og efter oplys-
ningerne om as indtægts- og formueforhold og personlige forhold i øvrigt, finder højesteret,
at fondens uddeling ikke kan anses for hovedsagelig at tjene til at skaffe a midler til et rime-
ligt underhold.
højesteret finder herefter, at as fordring mod bs fond ikke kan anses for omfattet af udlægs-
fritagelsen i retsplejelovens § 512, stk. 3. fordringen er derfor heller ikke af denne grund fri-
taget for arrest, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2.
herefter, og da det, som a i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, tager højeste-
ret skat’s påstand til følge.
afgørelse om sagsomkostninger ved dette kæremål træffes i forbindelse med afgørelsen af
justifikationssagen.
                                         thi bestemmes:
den af fogedretten i lyngby den 24. november 2011 foretagne arrest, opretholdt ved foged-
rettens kendelse af 11. januar 2012, i as fordring mod bs fond på 4.911.044 kr. fremmes.
kæreafgiften tilbagebetales til skat.