text:
                      højesterets kendelse
                         afsagt mandag den 31. august 2015
sag 150/2015
a
(advokat klaus jensen, beskikket)
mod
b
(advokat karin svenningsen, beskikket)
i tidligere instanser er truffet afgørelse af fogedretten på frederiksberg den 2. marts, 18.
marts, 30. marts, 20. april, 7. maj og 20. maj 2015 og af østre landsrets 6. og 7. afdeling den
8. maj og 22. maj 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: thomas rørdam, michael rekling og lars hjortnæs.
påstande
kærende, a, har nedlagt følgende påstande:
ad forvaring:
principalt:
i. østre landsrets kendelser af 8. maj og 22. maj 2015 om stadfæstelse af forvaring af a op-
hæves.
ii. frihedsberøvelsen af a kendes ulovlig.
subsidiært:
lovligheden af frihedsberøvelsen af a hjemvises til landsretten med påstand om, at friheds-
berøvelsen af a kendes ulovlig.
                                              - 2 -
mere subsidiært:
lovligheden af frihedsberøvelsen af a hjemvises til fogedretten med påstand om, at friheds-
berøvelsen af a kendes ulovlig.
ad fogedsagens fremme:
principalt:
østre landsrets kendelser af 8. maj og 22. maj 2015 om stadfæstelse af fogedrettens afgørel-
ser af 20. april, 7. maj og 20. maj 2015 om sagens fremme ophæves og ændres, således at sa-
gens realitet prøves og sagen principalt afvises, subsidiært nægtes fremme og mere subsidiært
udsættes på indhentelse af yderligere oplysninger til brug for en realitetsprøvelse af sagen.
subsidiært:
østre landsrets kendelser af 8. maj og 22. maj 2015 om stadfæstelse af fogedrettens afgørel-
ser af 20. april, 7. maj og 20. maj 2015 ophæves, og sagen hjemvises til østre landsret til
prøvelse af sagens realitet med påstand om, at sagen principalt afvises, subsidiært nægtes
fremme og mere subsidiært udsættes på indhentelse af yderligere oplysninger til brug for en
realitetsprøvelse af sagen.
mere subsidiært:
østre landsrets kendelser af 8. maj og 22. maj 2015 om stadfæstelse af fogedrettens afgørel-
ser af 20. april, 7. maj og 20. maj 2015 ophæves, og sagen hjemvises til fogedretten til prø-
velse af sagens realitet med påstand om, at sagen principalt afvises, subsidiært nægtes fremme
og mere subsidiært udsættes på indhentelse af yderligere oplysninger til brug for en realitets-
prøvelse af sagen.
ad afvisning:
principalt:
østre landsrets kendelse af 8. maj 2015 om afvisning af kære af fogedrettens afgørelser af 2.
marts, 18. marts og 30. marts 2015 ophæves, og afgørelserne tillades kæret. afgørelserne æn-
dres, således at fogedsagen principalt afvises, subsidiært nægtes fremme og mere subsidiært
udsættes på indhentelse af yderligere oplysninger til brug for en realitetsprøvelse af sagen.
subsidiært:
                                               - 3 -
østre landsrets kendelse af 8. maj 2015 om afvisning af kære af fogedrettens afgørelser af 2.
marts, 18. marts og 30. marts 2015 ophæves, og afgørelserne tillades kæret, hvorefter sagen
hjemvises til østre landsret til prøvelse af sagens realitet med påstand om, at sagen principalt
afvises, subsidiært nægtes fremme og mere subsidiært udsættes på indhentelse af yderligere
oplysninger til brug for en realitetsprøvelse af sagen.
mere subsidiært:
østre landsrets kendelse af 8. maj 2015 om afvisning af kære af fogedrettens afgørelser af 2.
marts, 18. marts og 30. marts 2015 ophæves, og afgørelserne tillades kæret, hvorefter sagen
hjemvises til fogedretten til prøvelse af sagens realitet med påstand om, at sagen principalt
afvises, subsidiært nægtes fremme og mere subsidiært udsættes på indhentelse af yderligere
oplysninger til brug for en realitetsprøvelse af sagen.
indkærede, b, har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens kendelser.
østre landsret har henholdt sig til kendelserne.
sagsfremstilling
fogedretten på frederiksberg afsagde den 2. marts 2015 kendelse om fremme af en fogedsag
om udlevering af a og bs fællesbarn, c, til samvær med b. af retsbogen fremgår bl.a.:
      ”b forklarede behørigt formanet, at aftalen fra statsforvaltningen er med samvær i ulige
      uger fra kl. 10 – 17. de har dog aldrig praktiseret dette, men i stedet i efteråret indgået
      løbende aftaler om samværet. han har ikke set c siden nytårsaften. han er selv blevet
      forlovet, og det har skabt problemer i forhold til c. moren aflyste samværet den 31. ja-
      nuar, 19. februar og 28. februar 2015 med påstand om, at c var syg. moren har indgivet
      politianmeldelse mod ham for påstået vold.
      a forklarede behørigt formanet, at aftalen fra statsforvaltningen er med samvær i ulige
      uger fra kl. 10 – 17, men parterne har i efteråret praktiseret selv at indgå løbende aftaler
      om samvær, hvor c blev afleveret hos faren eller hvor faren kom forbi hende. samværet
      har ikke altid fungeret tilfredsstillende. faren har mistet interessen for c og der har til
      tider gået flere uger mellem samværene. hun har politianmeldt faren for vold begået
      den 31. januar 2014, og som c har overvåget. c kender ikke faren som sin far, og det er
      ikke i cs interesse at blive udleveret til samvær. c er skrækslagen ved at skulle udleve-
      res til samvær med faren.
                                             - 4 -
      hun har ikke villet og vil fremover ikke udlevere datteren til samvær. hun har i fredags
      kontaktet statsforvaltningen og bedt om et møde.
      …
      kendelse
      på baggrund af parternes forklaring lægger fogedretten til grund, at a ikke har udleveret
      fællesbarnet c til samvær siden årsskiftet, og at hun ikke fremover vil udlevere hende til
      samvær.
      fællesbarnet cs sjælelige eller legemlige sundhed vil efter oplysninger i sagen ikke ud-
      sættes for alvorlig fare, og fogedsagen fremmes derfor.
      a har tilkendegivet, at hun fremover ikke vil udlevere fællesbarnet til samvær, og fo-
      gedretten finder det derfor fornødent at fastsætte en tvangsbøde på 1.000 kr., såfremt
      fællesbarnet c ikke udleveres til næste ordinære samvær.”
ved kendelse af 18. marts 2015 fastsatte fogedretten en tvangsbøde for a på 1.000 kr. af
retsbogen fremgår bl.a.:
      ”b forklarede behørigt formanet, at han ikke fik fællesbarnet c udleveret til samvær
      lørdag den 14. marts 2015.
      a kunne under strafansvar bekræfte, at hun ikke udleverede c til samvær. hun vil ikke
      udlevere til samvær, før statsforvaltningen har behandlet sagen på ny. statsforvaltnin-
      gen har endnu ikke indkaldt parterne til møde.
      der blev afsagt
      kendelse
      efter parternes forklaring lægger fogedretten til grund, at a ikke udleverede fælles-
      barnet c til samvær den 14. marts 2015.
      fogedretten havde i retsmødet den 2. marts 2015 oplyst, at hun kunne idømmes en bøde
      på 1.000 kr., hvis hun ikke udleverede c til samvær.
      efter en samlet vurdering idømmes a en tvangsbøde på 1.000 kr., jf. retsplejelovens §
      537, stk. 3, 2. pkt.
      …
      forespurgt af fogeden ville hun ikke oplyse, om hun ville udlevere c til samvær, hvis
      tvangsbøden blev forhøjet, ligesom hun ikke ville oplyse, om hun ville holde c hjemme
      fra børnehaven, hvis tid og sted blev ændret til, at faren kunne hente c i børnehaven.
      a ville forlade retsmødet.
                                                - 5 -
      fogeden oplyste til a, at hun kan blive fremstillet af politiet, hvis hun forlod mødet.
      a forlod retsmødet.
      …
      hvis a ikke udleverer til samvær den 23 og 28. marts 2015 kan fogedretten fastsætte en
      tvangsbøde på 2.000 kr. for hvert af samværene.”
af fogedrettens retsbog af 30. marts 2015 fremgår bl.a.:
      ”b forklarede behørigt formanet, at datteren ikke var i børnehave den 23. marts 2015,
      og at han derfor ikke kunne hente hende til samvær. han fik ikke datteren udleveret til
      det ordinære samvær lørdag den 28. marts 2015.
      a forklarede behørigt formanet, at datteren ikke var i børnehave den 23. marts 2015 og
      ikke blev udleveret til samvær den 28. marts 2015, da hun var syg og fortsat er syg.
      fogeden opfordrede a til at indlevere lægeerklæring vedrørende datterens sygdom og
      vil herefter tage stilling til tvangsbøderne.
      fogedretten besluttede, at a kan idømmes en tvangsbøde på 2.000 kr., hvis hun ikke
      udleverer datteren til ordinært samvær lørdag den 11. april 2015.
      …
      adspurgt af fogeden ville a ikke oplyse, om hun agtede at holde datteren hjemme fra
      børnehaven den 7. og 14. april 2015 for at hindre faren i at få datteren udleveret til sam-
      vær.
      fogedretten besluttede, at a kan idømmes en tvangsbøde på 2.000 kr. for hvert af sam-
      værene, hvis hun ikke udleverer datteren til samværene tirsdage den 7. og 14. april
      2015.
      fogedretten meddeler, at retsmødet er berammet til … mandag den 20. april 2015.
      fogedretten agter her med politiets bistand at udlevere datteren til samvær med faren.
      børnesagkyndig og repræsentant fra kommunen indkaldes.
      fogeden gjorde a bekendt med, at hun kan blive fremstillet af politiet, hvis hun ikke er
      til stede på adressen, og at hun kan blive taget i forvaring af politiet, indtil hun oplyser,
      hvor datteren befinder sig.”
ved mail af 20. april 2015 til fogedretten anmodede advokat vivian jørgensen på vegne af a
om fri proces og om udsættelse af det berammede retsmøde den 20. april 2015.
                                              - 6 -
af fogedrettens retsbog af 20. april 2015 fremgår bl.a.:
     ”b var mødt.
     børnesagkyndig ole ottesen var mødt.
     politiet var til stede.
     der blev fremlagt … e-mail af 20. april 2015 fra advokat vivian jørgensen bl.a. med
     ansøgning om fri proces.
     a var ikke hjemme, og fogedretten ringede forgæves til hende.
     fogedretten blev herefter sat i cs børnehave, hvor det blev oplyst, at c ikke var i børne-
     have i dag.
     fogedretten blev herefter sat på as forældres adresse i …, men ingen var hjemme.
     b anmodede om anholdelse af a med henblik på, at hun skal oplyse, hvor c befinder
     sig.
     efter en samlet vurdering fandt fogeden ikke, at a har behov for advokatbistand og
     meddelte derfor afslag på ansøgningen om fri proces.”
fogedretten afsagde den 27. april 2015 kendelse om politifremstilling af a. af retsbogen
fremgår bl.a.:
     ”as advokat, advokat vivian jørgensen er trods telefonisk aftale den 23. april 2015 ikke
     senest den 24. april 2015 vendt tilbage med oplysninger om evt. lovligt forfald, og om
     hvorvidt hun fortsat repræsenterer a.
     det bemærkes, at advokat vivian jørgensen heller ikke tidligere i sagen har ringet til-
     bage, selv om der flere gange var lagt telefonbeskeder og har ikke tidligere besvaret e-
     mail om, hvorvidt hun fortsat repræsenterer a.
     på rekvirentens anmodning blev der afsagt
     kendelse
     da a – skønt lovligt indkaldt – er udeblevet uden oplyst lovligt forfald
     bestemmes:
     a skal fremstilles af politiet i fogedretten til fogedretsmøde den 30. april 2015 kl.
     14.00.”
                                                - 7 -
ved kæreskrift modtaget i fogedretten den 4. maj 2015 kærede advokat vivian jørgensen på
vegne af a fogedrettens kendelser af 2. marts og 18. marts 2015 og beslutninger af 30. marts
og 20. april 2015.
fogedretten afsagde den 7. maj 2015 kendelse om forvaring af a. af retsbogen fremgår bl.a.:
     ”a blev fremstillet af politiet.
     b mødte.
     a ville behørigt formanet ikke oplyse, hvor fællesbarnet c befinder sig og ville hellere
     tages i forvaring end oplyse, hvor c befinder sig.
     fogeden bemærkede, at politiet ved anholdelsen af a på hendes forældres adresse i
     hvidovre havde noteret, at børnene blev afleveret hos en nabo.
     fogedretten blev herefter sat på adressen ... (naboen), der oplyste, at as far havde hentet
     børnene.
     fogedretten blev herefter sat på adressen …, hvor bedsteforældrene bor. ingen var
     hjemme.
     a ville ikke medvirke til at få fat i hendes far (morfaren) med henblik på, at c kunne
     udleveres til samvær med faren.
     b anmodede om, at a bliver taget i forvaring, indtil hun oplyser, hvor c befinder sig.
     a havde lejlighed til at fremsætte bemærkninger hertil.
     der blev afsagt
     kendelse
     a har ikke villet medvirke til at oplyse, hvor c befinder sig. a tages derfor i forvaring,
     jf. retsplejelovens § 497, stk. 2, jf. § 178, stk. 1, nr. 5.
     thi bestemmes:
     a tages i forvaring indtil hun oplyser, hvor c befinder sig.
     …
     fogedretten beskikkede advokat vivian jørgensen som advokat for a.”
                                                - 8 -
ved mails af 7. maj 2015 kærede advokat vivian jørgensen på vegne af a fogedrettens ken-
delse af 7. maj 2015.
ved kendelse af 8. maj 2015 stadfæstede østre landsret fogedrettens beslutning af 20. april
2015 og kendelse af 7. maj 2015. landsretten afviste kæremålet for så vidt angår fogedrettens
kendelser af 2. og 18. marts 2015 og beslutning af 30. marts 2015. af landsrettens kendelse
fremgår bl.a.:
      ”da kendelserne af 2. marts 2015 og 18. marts 2015 samt beslutningerne af 30. marts
      2015 er indbragt efter udløbet af den almindelige kærefrist, jf. retsplejelovens § 586,
      stk. 1, og da der efter det oplyste om baggrunden for, at der er kæret for sent, ikke er
      grundlag for undtagelsesvis at tillade kære efter kærefristens udløb, jf. bestemmelsens
      stk. 4, afvises kæremålet for så vidt angår disse afgørelser.
      …
      for så vidt angår beslutningen af 20. april 2015 tiltræder landsretten efter oplysningerne
      om retsmødet denne dag, at der ikke på daværende tidspunkt var grundlag for at med-
      dele a fri proces efter retsplejelovens § 500, stk. 2.
      under retsmødet den 7. maj 2015 tilkendegav a, at hun ikke ville oplyse, hvor fælles-
      barnet befinder sig, og at hun hellere ville tages i forvaring end at oplyse dette.
      efter en samlet vurdering af disse omstændigheder tiltræder landsretten, at a er taget i
      forvaring, jf. retsplejelovens § 497, stk. 2, jf. § 178, stk. 1, nr. 5.”
fogedretten afsagde den 20. maj 2015 kendelse om fortsat forvaring af a. af kendelsen frem-
går bl.a.:
      ”a vil fortsat ikke oplyse, hvor datteren befinder sig.
      grundlaget for forvaringen er uændret og ikke uproportional, og fogedretten besluttede
      derfor, at a fortsat tages i forvaring, indtil hun oplyser, hvor c befinder sig.
      der foreligger ikke sådanne nye væsentlige oplysninger, at der er grundlag for at gen-
      optage fogedforretning.”
ved kæreskrift af 21. maj 2015 kærede advokat vivian jørgensen på vegne af a fogedrettens
kendelse af 20. maj 2015.
                                                - 9 -
ved kendelse af 22. maj 2015 stadfæstede østre landsret fogedrettens kendelse af 20. maj
2015 med henvisning til, at landsretten var enig i fogedrettens resultat og begrundelsen herfor.
den 29. juli 2015 besluttede ankestyrelsen indtil videre at suspendere bs samværsret med c.
fogedretten på frederiksberg trak herefter samme dag bestemmelse om at løslade a med føl-
gende begrundelse:
       ”da rekvirentens samvær med c er suspenderet, består der ikke længere en pligt for a
       til at udlevere c til samvær med rekvirenten og således heller ikke en pligt til at oplyse
       om, hvor c befinder sig, hvorfor der ikke længere er grundlag for at holde a i forva-
       ring…”
anbringender
a har anført bl.a., at hun, uanset at hun blev løsladt fra forvaring den 29. juli 2015, har retlig
interesse i kæremålet.
forvaringen af hende var i strid med grundlovens § 71, stk. 6, og den europæiske menneske-
rettighedskonventions artikel 5, stk. 1, litra b, fordi fogedretten ikke foretog en realitetsprø-
velse af statsforvaltningens afgørelse om samvær. fogedretten tog således ikke stilling til op-
lysningerne om bs voldelige overgreb mod hende og betydningen heraf for cs trivsel. forva-
ringens lovlighed afhænger af rigtigheden af afgørelsen om samvær. forældreansvarslovens
regler, hvorefter spørgsmål om samvær afgøres af en forvaltningsmyndighed, medfører, at
samværssager afgøres uden de retsgarantier, der ville være forbundet med en domstolsprøvel-
se. statsforvaltningen er ikke uafhængig og upartisk, da den er under politisk ledelse, ligesom
sagsbehandlerne ikke nyder samme uafhængighed og selvstændighed som dommere. højeste-
ret må derfor prøve, om statsforvaltningens afgørelse om samvær var lovlig, herunder om
afgørelsen var i overensstemmelse med hendes og cs menneskerettigheder.
forvaringen var også i sig selv i strid med hendes og cs menneskerettigheder, herunder men-
neskerettighedskonventionens artikel 5, 6 og 8 samt 4. tillægsprotokols artikel 2, fn’s bør-
nekonvention, eu’s charter om grundlæggende rettigheder og europarådets konvention om
forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder (istanbul-konventionen). menneskerettig-
hederne har forrang frem for forældreansvarsloven. hensynet til ”barnets bedste” er efter
menneskerettighedskonventionen det vigtigste hensyn, og beskyttelsen af barnet er ubetinget.
                                              - 10 -
fortolkningen af, hvad der er til ”barnets bedste”, må ske i lyset af konventionerne. forældre-
ansvarslovens regler om samvær er generelt i strid med menneskerettighedskonventionens
artikel 8 og fn’s børnekonvention, fordi loven har byttet rundt på den prioritering, der frem-
går af konventionerne.
hverken statsforvaltningen, fogedretten eller landsretten foretog en konkret vurdering af alle
forhold af betydning for c, herunder om c var beskyttet mod overgreb. hun havde vedvaren-
de fortalt statsforvaltningen om overgrebsadfærd fra bs side og havde bl.a. fremlagt læge-
erklæringer om voldsforhold begået af b. afgørelsen om uovervåget samvær skabte risiko for
vold og var ikke gavnlig for cs trivsel. afgørelsen om samvær indebar dermed en overtrædel-
se af både hendes og cs menneskerettigheder og var som følge heraf ugyldig, hvorfor den
ikke kunne danne grundlag for tvangsfuldbyrdelse.
forvaring var endvidere i strid med proportionalitetsprincippet, særligt når henses til, at sagen
drejer sig om en ung mor med to små børn på 4 og 1 år, som hun er alene med, og som er
stærkt knyttet til og afhængige af hende. frihedsberøvelsen af hende havde karakter af tortur i
strid med menneskerettighederne. hendes ytringsfrihed blev endvidere krænket derved, at hun
ikke fik lov til at afgive en fuldstændig forklaring om sine forhold under fogedsagen.
forvaringen burde i øvrigt have været tidsbegrænset i overensstemmelse med retsplejelovens
regler. hun havde hverken forud for eller under fogedrettens behandling af spørgsmålet om
forvaring adgang til advokatbistand. hun blev heller ikke vejledt af fogedretten om mulighe-
den for kære og blev dermed afskåret fra at kære en række af fogedrettens afgørelser.
hvis højesteret vurderer, at statsforvaltningens afgørelse ikke kan prøves materielt under
fogedsagen må det fastslås, at hun burde have været løsladt med henvisning til, at frihedsbe-
røvelse ikke kan anvendes som tvangsmiddel i samværssager, hvor afgørelsen om samvær er
truffet af en forvaltningsmyndighed. hvis højesteret ikke foretager en realitetsprøvelse af
forvaringens lovlighed, må sagen hjemvises til landsretten eller fogedretten med henblik på
prøvelse af forvaringens lovlighed.
en realitetsprøvelse ved fogedretten ville have ført til, at bs begæring om samvær var blevet
afvist eller nægtet fremmet, eller i det mindste at sagen var blevet udsat med henblik på ind-
                                              - 11 -
hentelse af yderligere oplysninger. højesteret skal derfor prøve fogedrettens beslutning om at
fremme udleveringssagen. alternativt må sagen hjemvises til realitetsbehandling ved lands-
retten eller fogedretten.
der foreligger som følge af den manglende kærevejledning og advokatbistand sådanne sær-
lige grunde, at hendes kære af fogedrettens beslutninger af 2. og 18. marts 2015 og kendelse
af 30. marts 2015 bør tillades, uanset at kære først er sket efter kærefristens udløb. højesteret
bør på den baggrund realitetsbehandle den afviste del af kæremålet eller hjemvise den afviste
del af kæremålet til realitetsbehandling ved landsretten eller fogedretten.
b har anført bl.a., at afgørelserne om forvaring af a ikke er behæftet med formelle mangler.
fogedrettens opgave i samværssager er alene som led i retshåndhævelsen at træffe afgørelse
om tvangsfuldbyrdelse. fogedretten skal ikke prøve samværsafgørelsens lovlighed eller rig-
tighed, men alene tage stilling til, om der er grundlag for at udsætte tvangsfuldbyrdelsen på
indhentelse af yderligere oplysninger eller at nægte fuldbyrdelse med henvisning til, at barnets
sjælelige eller legemlige sundhed udsættes for fare. fogedretten har prøvet disse spørgsmål,
og sagen er fuldstændigt belyst ved parternes forklaringer og det meget righoldige bilagsmate-
riale. det er alene statsforvaltningen, som kan tage stilling til samvær.
fogedrettens afgørelse om forvaring af a var ikke i strid med proportionalitetsprincippet. a
tilkendegav klart allerede meget tidligt i forløbet, at hun ikke ville udlevere c til samvær. ef-
ter at være blevet oplyst om risikoen for forvaring tilkendegav hun, at hun fortsat ikke ville
medvirke til samvær. hun fik løbende mulighed for at medvirke, og fogedretten forsøgte at
løse sagen med mindre indgribende midler. der er ikke i as forhold særlige omstændigheder,
som indebærer, at afgørelsen om forvaring ikke var proportional med formålet om tvangs-
gennemførelse af samværet.
det var ikke samværsafgørelsen, der lå til grund for beslutningen om forvaring. baggrunden
for forvaringen var derimod as nægtelse af at efterkomme fogedrettens afgørelse om at udle-
vere c eller oplyse hendes opholdssted. fogedrettens afgørelse om forvaring blev prøvet af
østre landsret, og a har således fået prøvet grundlaget for frihedsberøvelsen i henhold til
grundlovens § 71, stk. 6.
                                               - 12 -
a har ikke været afskåret fra at søge advokatbistand forud for fogedrettens afgørelse om for-
varing. fogedrettens beslutning om ikke at meddele fri proces og beskikkelse er alene en be-
slutning om, at hun ikke kan få dækket omkostningerne forbundet med advokatbistand. a var
i øvrigt i kontakt med en advokat efter fogedrettens kendelse af 30. marts 2015, hvor hun blev
oplyst om, at manglende oplysning om barnets opholdssted kunne indebære forvaring. advo-
katen deltog også i et møde i statsforvaltningen den 17. april 2015.
højesterets begrundelse og resultat
a blev den 7. maj 2015 taget i forvaring i forbindelse med en fogedsag om udlevering af hen-
des datter til samvær med datterens far.
a har til landsretten kæret fogedrettens kendelser af 2. marts, 18. marts, 7. maj og 20. maj
2015 og beslutninger af 30. marts og 20. april 2015 i samværssagen.
højesteret finder, at a har retlig interesse i kæremålet, selv om hun blev løsladt fra forvaring
den 29. juli 2015.
afvisning af en del af kæremålet og genoptagelse af fogedsagen
højesteret tiltræder af de grunde, som er anført i landsrettens kendelse af 8. maj 2015, at kæ-
remålet er afvist for så vidt angår fogedrettens kendelser af 2. marts og 18. marts 2015 og be-
slutning af 30. marts 2015. der er herefter ikke anledning til at tage stilling til spørgsmålene
om fremme af udleveringssagen og fastsættelse af tvangsbøder.
sagen angår herefter, om forvaringen af a var lovlig, herunder spørgsmålet om advokat-
bistand.
forvaring
efter retsplejelovens § 497, stk. 1, skal skyldneren i en fogedsag om tvangsfuldbyrdelse give
de oplysninger, som fogedretten finder nødvendige til gennemførelse af tvangsfuldbyrdelsen.
hvis skyldneren undlader at give de krævede oplysninger, kan fogedretten efter bestemmel-
sens stk. 2 bestemme, at skyldneren skal tages i forvaring, indtil skyldneren indvilliger i at
opfylde sin pligt. skyldneren kan dog ikke holdes i forvaring i samme sag ud over 6 måneder,
uafbrudt eller sammenlagt.
                                               - 13 -
i den foreliggende sag traf fogedretten den 2. marts 2015 afgørelse om, at as datter c skulle
udleveres til samvær med sin far.
det fremgår af sagen, at a gentagne gange havde nægtet at medvirke til udlevering af c til
samvær i overensstemmelse med fogedrettens bestemmelser, og at hun havde nægtet at oplyse
cs opholdssted over for fogeden. på et retsmøde den 7. maj 2015 oplyste a, at hun hellere
ville tages i forvaring end at oplyse cs opholdssted. det fremgår endvidere, at fogedretten
flere gange traf afgørelse om fastsættelse af tvangsbøder med henblik på at få a til at med-
virke til udlevering af c til samvær.
oplysningen om cs opholdssted havde afgørende betydning for gennemførelsen af samværet,
og højesteret finder, at det må lægges til grund, at oplysningen ikke kunne fremskaffes på
anden måde end ved forklaring fra a.
på den baggrund finder højesteret ikke grundlag for at tilsidesætte fogedrettens skøn, hvoref-
ter det den 7. maj 2015 var nødvendigt at tage a i forvaring efter retsplejelovens § 497, stk. 2.
på retsmødet den 20. maj 2015 nægtede a fortsat at oplyse cs opholdssted. højesteret finder
ikke grundlag for at tilsidesætte fogedrettens skøn, hvorefter det den 20. maj 2015 fortsat var
nødvendigt at tage a i forvaring.
efter det foreliggende finder højesteret endvidere ikke grundlag for at fastslå, at forvaringen
af a var uproportional i tiden efter den 20. maj 2015 indtil løsladelsen den 29. juli 2015.
a har for højesteret anført bl.a., at forvaringen af hende var ulovlig, fordi hun hverken forud
for eller under fogedrettens behandling af spørgsmålet om forvaring havde advokatbistand.
retsplejeloven indeholder ikke bestemmelser om, at skyldneren skal være repræsenteret af en
advokat, eller at fogedretten skal beskikke en advokat for skyldneren i tilfælde, hvor der træf-
fes afgørelse om forvaring efter lovens § 497, stk. 2. et sådant krav følger heller ikke af den
europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 om retten til en retfærdig rettergang.
det forhold, at a ikke var repræsenteret af en advokat under retsmødet den 7. maj 2015, da
                                              - 14 -
fogedretten traf afgørelse om forvaring af hende, kan derfor ikke føre til, at forvaringen under
de ovenfor nævnte omstændigheder anses for ulovlig.
under hensyn til en forvarings indgribende karakter finder højesteret, at der er særlig anled-
ning til at overveje behovet for advokatbistand, jf. § 500, stk. 2, om fri proces i fogedsager, i
situationer, hvor der er spørgsmål om forvaring efter § 497, stk. 2.
fogedretten beskikkede den 7. maj 2015 en advokat for a, efter at fogedretten traf afgørelse
om forvaring.
højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte fogedrettens vurdering, hvorefter a den 20.
april 2015 ikke havde behov for advokatbistand. højesteret lægger herved vægt på, at der på
dette tidspunkt endnu ikke var fremsat begæring om forvaring efter § 497, stk. 2.
konklusion
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelser af 8. og 22. maj 2015.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelser af 8. og 22. maj 2015 stadfæstes.
ingen part skal betale kæremålsomkostninger for højesteret til den anden part.


text:
                      højesterets kendelse
                        afsagt fredag den 2. december 2011
sag 76/2011
a
(advokat jens bruhn-petersen, beskikket)
mod
rigspolitichefen
(selv)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af københavns byret den 24. januar 2011 og af østre
landsrets 4. afdeling den 28. januar 2011. procesbevillingsnævnet har den 4. marts 2011
meddelt tilladelse til, at landsrettens kendelse indbringes for højesteret.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: poul søgaard, marianne højgaard pedersen og
thomas rørdam.
påstande
a har påstået landsrettens kendelse ændret, således at han burde være løsladt den 24. januar
2011.
rigspolitichefen har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
københavns politi har i en udtalelse af 14. februar 2011 redegjort nærmere for sagen. heri
anføres bl.a.:
       ”det drejer sig om en sag, hvor en statsborger i gambia, a, cpr.nr. xxx-aaem, fredag
       den 21. januar 2011 kl. 00.35, blev administrativt frihedsberøvet i medfør af udlæn-
                                          - 2 -
dingelovens § 37, jf. § 36, af københavns politi, i forbindelse med, at han blev antruffet
ud for herberget ”en varm seng”, axeltorv 12, 1609 københavn v. han blev frihedsbe-
røvet, idet han ikke kunne fremvise pas og ikke var i besiddelse af penge til sit ophold.
han blev efterfølgende transporteret til station city, hvor han blev hensat i et venterum
… han blev efterfølgende samme dag afhørt vedrørende de forhold, der er omfattet af
udlændingelovens § 26. han legitimerede sig med et spansk opholdsbevis … han blev
efterfølgende kørt til herberget på adressen axeltorv 12, 1609 københavn v, hvor han
opbevarede sine effekter. det fremgår af rapporten, at han fik udleveret sin taske, og at
han var i besiddelse af sit gambianske pas. han blev derefter kørt til vestre fængsel
med henblik på at afvente en resolution fra udlængeservice … den sagsbehandlende
politiassistent har i notits af 24. januar 2011 oplyst, at han den pågældende aften ca. kl.
20 ved telefax forelagde sagen for udlændingeservice. i forelæggelsesblanketten er
tidspunktet anført som kl. 18.30. sagen blev herefter lagt på vagtleders skrivebord med
fax-udskriften liggende øverst. da natholdet overtog vagten, orienterede sagsbehand-
leren mundligt holdet om, at sagen var skrevet, men at den afventede en resolution fra
udlændingeservice.
københavns politi blev herefter først opmærksom på sagen igen mandag den 24. januar
2011 om morgenen, hvor tidsfristen for fremstilling i retten allerede var overskredet.
han blev fremstillet i retten som den første, da dommervagten i københavns byret åb-
nede kl. 09.30. på dette tidspunkt var fristen på 3 x 24 timer således overskredet med
næsten 9 timer. politiassessoren, der forestod fremstillingen, beklagede den manglende
overholdelse af fristen, men redegjorde for nødvendigheden af at opretholde frihedsbe-
røvelsen. dommeren i københavns byret fandt, at betingelserne for frihedsberøvelse af
den pågældende i medfør af udlændingelovens § 37, jf. § 36 var opfyldt. dommeren
anmodede københavns politi om at fremkomme med en nærmere redegørelse om, hvor-
for fristen i udlændingeloven ikke var overholdt.
udlændingeservice traf senere mandag den 24. januar 2011 afgørelse i sagen. udlæn-
dingeservice vurderede den pågældende som subsistensløs og traf i medfør af udlæn-
dingelovens § 25 a, stk. 2, nr. 2, og § 32, stk. 4, 2. pkt. beslutning om, at han skulle ud-
vises af danmark med indrejseforbud i 2 år. afgørelsen blev ifølge telefaxdateringen
fremsendt med telefax til københavns politi den 24. januar 2011 kl. 11.58.
ved kendelse af 28. januar 2011 stadfæstede østre landsret byrettens kendelse, idet
landsretten tiltrådte, at betingelsen for frihedsberøvelse i 3 x 24 timer var opfyldt, og at
frihedsberøvelsen kunne udstrækkes til den 25. januar 2011 som byretten havde be-
stemt. redegørelsen for fristoverskridelsen forelå ikke for landsretten.
fristoverskridelsen skyldes efter det oplyste et sammenfald af uheldige omstændighe-
der. sagen er på grund af en menneskelig fejl blevet glemt i forbindelse med, at sagsbe-
handlingen blev overdraget fra det ene vagthold til det andet. pågældende var anbragt i
vestre fængsel, der ikke havde anledning til at gøre politiet opmærksom på fristen, før-
end den måtte være overskredet, idet fremstillinger i retten ofte sker helt frem til fristens
udløb. det er endvidere oplyst, at udlændingeservice normalt træffer afgørelse fra dag
til dag, men at dette ved en fejl ikke var sket i denne sag. københavns politi blev derfor
ikke som normalt gjort opmærksom på sagen i forbindelse med modtagelse af resolution
fra udlændingeservice inden udløbet af fristen.
                                                 - 3 -
       jeg kan oplyse, at københavns politi på baggrund af sagen har strammet op på procedu-
       rerne omkring administrativt frihedsberøvede udlændinge. overholdelsen af fristerne er
       således indskærpet over for samtlige ledere, der beskæftiger sig med disse sager, lige-
       som det er indskærpet, at der skal ske en mundtlig gennemgang af samtlige frihedsberø-
       vede i forbindelse med vagtskifter. der er endvidere indført en særlig procedure, så også
       den centrale efterforskningsleder skal følge op på de administrative frihedsberøvelser.
       der vil herefter såvel fra den enkelte station som fra den centrale efterforskningsleder
       skulle føres kontrol af overholdelse af fristerne for de enkelte frihedsberøvede.”
anbringender
a har anført, at han burde have været løsladt allerede som følge af overskridelsen af fristen
for hans fremstilling i retten. subsidiært burde han have været løsladt efter en samlet vurde-
ring af fristoverskridelsen og sagens øvrige omstændigheder. han har herved henvist til, at der
hverken under retsmødet den 24. januar 2011 eller på tidspunktet for landsrettens kendelse
den 28. januar 2011 forelå oplysninger fra politiet om årsagen til fristoverskridelsen. endvi-
dere var han i tilknytning til anholdelsen i besiddelse af et gyldigt gambiansk pas samt et op-
holdskort udstedt af de spanske myndigheder, der viser, at han har opholdstilladelse i spanien
indtil den 20. oktober 2014. det vil sige, at han som udgangspunkt havde lovligt ophold i
danmark, jf. udlændingelovens § 2 b. han var også i besiddelse af ca. 1.500 kr. i kontanter,
hvilket var tilstrækkeligt til et kortere ophold i danmark samt returnering til spanien, hvor
han bor. endelig er han ustraffet i danmark og har ikke været sigtet for nogen forbrydelse.
rigspolitichefen har anført bl.a., at kortvarige fristoverskridelser efter den praksis, der knytter
sig til fremstilling af anholdte med henblik på varetægtsfængsling i straffesager, ikke medfø-
rer løsladelse, uden at retten tager stilling til grundlaget for frihedsberøvelsen, og at rettens
stillingtagen beror på en konkret vurdering af den enkelte sags omstændigheder. i den forelig-
gende sag var den fortsatte frihedsberøvelse nødvendig med henblik på at sikre muligheden
for udsendelse af a. rigspolitichefen har endvidere henvist til københavns politis udtalelse af
14. februar 2011, hvoraf det fremgår, at fristoverskridelsen skyldtes en beklagelig fejl, og at a
har mulighed for at søge erstatning for fristoverskridelsen.
højesterets begrundelse og resultat
fremstillingen af a i retten mandag den 24. januar 2011 kl. 9.30 skete knap 9 timer efter ud-
løbet af den i udlændingelovens § 37, stk. 1, fastsatte frist på 3 døgn efter frihedsberøvelsens
                                               - 4 -
iværksættelse. spørgsmålet for højesteret er, om denne fristoverskridelse (fra kl. 00.35 til kl.
9.30) bevirker, at a skulle have været løsladt i forbindelse med retsmødet.
højesteret finder, at en overskridelse af fristen for fremstilling som udgangspunkt ikke i sig
selv medfører, at den frihedsberøvede har krav på at blive løsladt. overskridelsen kan efter
omstændighederne give grundlag for krav om erstatning eller godtgørelse.
dommerne poul søgaard og marianne højgaard pedersen udtaler herefter:
det fremgår af sagen, at fristoverskridelsen skyldes en fejl hos københavns politi i forbin-
delse med vagtskifte i weekenden op til den 24. januar 2011.
byrettens afgørelse om fortsat tilbageholdelse af a indtil den 25. januar 2011 kl. 9.40 skete
med henvisning til udlændingelovens § 36, jf. § 37, og afgørelsen blev truffet med henblik på
tilvejebringelse af nærmere oplysning om as forhold og en resolution fra udlændingeservice.
vi finder, at grundlaget for fortsat frihedsberøvelse af a i yderligere et døgn var til stede, da
afgørelsen herom blev truffet i retsmødet den 24. januar 2011.
på den anførte baggrund bør fristoverskridelsen efter vores opfattelse ikke føre til, at a skulle
have været løsladt den 24. januar 2011. vi stemmer derfor for at stadfæste landsrettens ken-
delse, hvorved byrettens kendelse blev opretholdt.
dommer thomas rørdam udtaler:
a blev frihedsberøvet af politiet den 21. januar 2011 kl. 00.35, fordi han ikke kunne fremvise
pas og ikke var i besiddelse af penge til sit ophold. under en efterfølgende politiafhøring
samme dag legitimerede han sig med et spansk opholdsbevis. i forlængelse af afhøringen blev
han kørt til det herberg, hvor han opbevarede sine effekter, og kunne herefter fremvise sit
gambianske pas. han var endvidere i besiddelse af ca. 1.500 kr. under retsmødet i køben-
havns byret den 24. januar 2011 kl. 9.30 blev der truffet bestemmelse om fortsat frihedsberø-
velse af ham på baggrund af en begæring herom fra politiet med henblik på fremskaffelse af
                                              - 5 -
nærmere oplysninger om hans forhold og en afgørelse fra udlændingeservice om eventuel
udvisning.
jeg finder på baggrund af det anførte, at frihedsberøvelsen af a ikke var båret af meget væ-
sentlige hensyn. da der endvidere er tale om en betydelig fristoverskridelse, finder jeg, at der
ikke burde være truffet bestemmelse om fortsat tilbageholdelse af ham i forbindelse med
fremstillingen i københavns byret den 24. januar 2011.
jeg stemmer derfor for at tage hans påstand herom til følge.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                      højesterets kendelse
                       afsagt tirsdag den 27. september 2016
sag 115/2016
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat hanne reumert, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i glostrup den 23. oktober 2015 og af østre
landsrets 15. afdeling den 18. januar 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, jens peter christensen, lars
hjortnæs, jan schans christensen og anne louise bormann.
påstande
t har nedlagt følgende påstande:
1) afvisning af anklagemyndighedens påstand om, at retten i glostrups dom af 1. september
2014 ændres, jf. anklagemyndighedens påstand i retten i glostrups kendelse af 1. november
2013.
2) ophævelse af retten i glostrups kendelse af 23. oktober 2015 og derved også landsrettens
kendelse af 18. januar 2016, således at retten i glostrups dom af 1. september 2014 stadig
står ved magt.
3) hjemvisning af sagen til fornyet behandling og afvisning.
                                                - 2 -
t har endvidere anmodet om, at kæremålet behandles mundtligt.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse med den ændring, at længstetiden for foran-
staltningen regnes fra den 1. september 2014.
anklagemyndigheden har protesteret mod ts anmodning om, at kæremålet behandles mundt-
ligt.
anbringender
t har anført, at der i straffelovens § 73 alene er hjemmel til ved dom at bestemme, at foran-
staltninger efter lovens § 68 eller § 69 enten skal anvendes i stedet for en tidsbestemt straf,
eller indtil en sådan straf kan afsones på normal måde.
byrettens dom er ikke en foranstaltningsdom, og der er derfor ikke hjemmel til, at samme ret
kan ændre dommen til skade for t. hvis han, efter at have afsonet sin straf fuldt ud, stadig var
syg, ville dette ikke være et strafferetligt problem, men et lægeligt.
når sanktionen blev fastsat, som den gjorde, var det for at sikre, dels at t kom til at afsone
minimum 20 måneder svarende til 2/3 af straffen, således at lægerne ikke udskrev ham før
den 4. marts 2015, dels at han ikke kom til at afsone mere end 2 år og 6 måneders fængsel.
når byretten bestemte, at t skulle indlægges på en psykiatrisk afdeling, indtil han kunne
overgå til almindelig afsoning, var det ikke nødvendigt, at der blev fastsat en længstetid, idet
varigheden af indlæggelsen og afsoningen aldrig kan overstige den idømte straf. byretten
fastsatte alligevel en længstetid, men længstetiden kan aldrig overstige længden af den idømte
straf.
hvis byretten havde bestemt, at der i stedet for straf skulle anvendes foranstaltninger efter §
68, der gav mulighed for indlæggelse inden for den fastsatte længstetid, ville det være læger-
ne, der traf bestemmelse om udskrivning. såfremt dette havde været tilfældet i denne sag,
skulle t have været udskrevet senest i april 2015.
                                                 - 3 -
når der er idømt en tidsbestemt straf, skal kriminalforsorgen træffe afgørelse om prøveløsla-
delse, og kriminalforsorgen burde have truffet en sådan afgørelse, inden t havde afsonet 2/3
af den idømte straf, dvs. inden den 4. marts 2015.
det skal ikke komme t til skade, at kriminalforsorgen nægtede at modtage ham, når han af
lægerne var skønnet rask nok til at blive overflyttet til almindelig afsoning.
t er blevet straffet to gange for samme forbrydelse, idet han først har afsonet ca. 2 år og 4
måneder af en straf på fængsel i 2 år og 6 måneder, og dernæst reelt er blevet idømt en be-
handlingsdom med en længstetid på 5 år for de samme strafbare forhold.
ts sag kan ikke sammenlignes med sager, hvor der idømmes en tidsbestemt straf, der oversti-
ger den længstetid for en indlæggelse, der fastsættes ved samme dom, eller med sager, hvor
lægerne ikke har skønnet, at den pågældende var rask nok til at blive overflyttet til almindelig
afsoning, inden den tidsbestemte straf var fuldt afsonet.
anklagemyndigheden har anført, at der efter ordlyden af straffelovens § 73, stk. 2, er hjemmel
til at ændre retten i glostrups dom af 1. september 2014. det fremgår af § 73, stk. 2, at § 71
og § 72 finder tilsvarende anvendelse. det følger af lovens § 72, stk. 1, jf. § 73, at anklage-
myndigheden skal påse, at såvel foranstaltninger efter § 68, der anvendes i stedet for straf,
som foranstaltninger efter § 68, der anvendes, indtil en straf vil kunne fuldbyrdes, ikke opret-
holdes i længere tid og i videre omfang end nødvendigt. det følger endvidere af § 73, stk. 2,
jf. § 72, stk. 2, at en foranstaltning efter § 68 kan ændres eller ophæves ved kendelse.
det synes forudsat i højesterets kendelse af 15. oktober 2001 (ufr 2002.58), at reglerne om
foranstaltningsdømte finder anvendelse i en situation som den foreliggende, hvor der i medfør
af straffelovens § 73, stk. 1, er truffet afgørelse om anvendelse af foranstaltning, indtil fuld-
byrdelse af frihedsstraf er mulig. det er også ved denne afgørelse slået fast, at der skal fast-
sættes en længstetid efter straffelovens § 68 a i tilfælde, hvor retten i medfør af § 73, stk. 1,
har truffet bestemmelse om, at den domfældte skal undergives foranstaltninger i medfør af §
68, indtil straffen kan fuldbyrdes.
                                                - 4 -
retten i glostrups dom af 1. september 2014 må sidestilles med en foranstaltningsdom til
anbringelse efter straffelovens § 68, idet t i hele perioden har været indlagt på psykiatrisk
hospital, og idet det samtidig er tvivlsomt, om hans tilstand er sådan, at han vil kunne over-
flyttes til afsoning i almindeligt fængsel. sagen skal derfor bedømmes efter reglerne om
foranstaltningsdomme. det følger af disse regler, at der ved bedømmelsen af, om der bør ske
ophævelse eller ændringer i en foranstaltning, indgår såvel sikkerheds- og behandlingshensyn
som proportionalitetshensyn.
retten i glostrup og østre landsret har inddraget både de lægelige oplysninger om t og den
tid, der er forløbet, siden han blev straffet med en fællesstraf af fængsel i 2 år og 6 måneder.
byretten og landsretten har på den baggrund fundet, at foranstaltningen kunne lempes, således
at t skal undergive sig ambulant psykiatrisk behandling med mulighed for genindlæggelse.
byrettens og landsrettens vurdering er i overensstemmelse med praksis, og proportionalitets-
hensyn kan ikke føre til ophævelse af foranstaltningen på nuværende tidspunkt.
der er imidlertid ikke hjemmel til at fastsætte en længstetid for foranstaltningen på 5 år regnet
fra landsrettens kendelse. ts foranstaltning blev ændret fra en anbringelsesdom til en behand-
lingsdom. det følger af straffelovens § 68 a, stk. 1, 2. pkt., at der ikke fastsættes en ny
længstetid, idet den oprindeligt fastsatte længstetid også omfatter foranstaltninger, som fast-
sættes efter § 72, jf. § 68, og som medfører en lempelse af den hidtidige foranstaltning.
straffelovens § 68 a, stk. 1, sammenholdt med § 72 giver ikke mulighed for at fastsætte en
kortere længstetid end 5 år eller at fastsætte en begrænsning af institutionsanbringelsen.
det vil stride mod formålet med straffelovens §§ 68, 68 a og 72 at fastsætte andre længsteti-
der end de i § 68 a forudsatte. byretten og landsretten kan derfor ikke anses for at være bundet
af den tidsmæssige begrænsning, der følger af byrettens dom af 1. september 2014, således at
der ikke skulle kunne fastsættes en anden og mere lempelig foranstaltning inden for længste-
tiden for foranstaltningen på 5 år. længstetiden for foranstaltningen skal derfor regnes fra den
1. september 2014.
                                                 - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
højesteret har ikke fundet grundlag for at imødekomme anmodningen om mundtlig forhand-
ling af kæremålet, jf. retsplejelovens § 972, stk. 2.
ved retten i glostrups dom af 1. september 2014 blev t idømt en fællesstraf af fængsel i 2 år
og 6 måneder for overtrædelse af straffelovens § 192 a, jf. § 21, og § 191. retten lagde til
grund, at t i hvert fald efter gerningstidspunktet havde udviklet en ikke blot forbigående
sindssygelig tilstand af den i straffelovens § 16 nævnte art. efter karakteren af de begåede
forhold og det oplyste om ts sindstilstand fandt retten ikke grundlag for at lade straffen bort-
falde efter straffelovens § 73, stk. 1, 1. pkt., og bestemte i medfør af § 73, stk. 1, 2. pkt., at
han skulle anbringes på psykiatrisk afdeling, indtil straffen måtte kunne fuldbyrdes.
højesteret bemærker, at afgørelsen burde have været truffet under medvirken af nævninger, jf.
retsplejelovens § 686, stk. 4, nr. 2.
efter straffelovens § 73, stk. 3, medregnes varigheden af en anbringelse i institution i straffe-
tiden. derimod er bestemmelsen ikke til hinder for, at varigheden af anbringelsen overstiger
længden af den idømte straf, jf. straffelovrådets betænkning nr. 667/1972 om de strafferetlige
særforanstaltninger, side 147.
ved retten i glostrups dom blev t idømt såvel en fængselsstraf som en foranstaltning efter
straffelovens § 68. efter karakteren af den kriminalitet, som t er dømt for, skulle der efter §
68 a, stk. 1, fastsættes en længstetid på 5 år. retten i glostrups dom, der bestemmer, at
”længstetiden for foranstaltningen er 5 år, idet længstetiden dog ikke kan overstige længden af
den idømte straf”, må forstås således, at længstetiden – i strid med § 68 a, stk. 1 – blev fastsat
til 2 år og 6 måneder.
efter straffelovens § 73, stk. 2, finder bestemmelsen i § 72 tilsvarende anvendelse på foran-
staltninger idømt efter § 73. dette indebærer, at det påhviler anklagemyndigheden at påse, at
foranstaltningen ikke opretholdes længere og i videre omfang end nødvendigt, og at retten kan
ændre eller ophæve foranstaltningen.
                                                - 6 -
på grundlag af oplysningerne om ts helbredstilstand og fortsatte behov for psykiatrisk be-
handling og under hensyn til karakteren af den kriminalitet, han er dømt for, tiltræder højeste-
ret, at foranstaltningen som bestemt af byretten er ændret til ambulant psykiatrisk behandling
med tilsyn af kriminalforsorgen, således at kriminalforsorgen sammen med overlægen kan
træffe bestemmelse om genindlæggelse.
som anført må retten i glostrups upåankede dom af 1. september 2014 forstås således, at
længstetiden blev fastsat til 2 år og 6 måneder. efter straffelovens § 68 a, stk. 1, 2. pkt., om-
fatter længstetiden også foranstaltninger, som senere fastsættes efter § 72, og som medfører en
lempelse af den hidtidige foranstaltning. der er ikke hjemmel til at fastsætte en ny længstetid
på 5 år.
efter straffelovens § 68 a, stk. 1, 3. pkt., kan retten under særlige omstændigheder efter an-
modning fra anklagemyndigheden fastsætte en ny længstetid på 2 år. anklagemyndigheden
har ikke anført, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at der er grundlag for at
fastsætte en ny længstetid på 2 år i medfør af § 68 a, stk. 1, 3. pkt., og hverken byret eller
landsret har taget stilling til, om der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at en ny
længstetid kan fastsættes.
højesteret finder på denne baggrund, at bestemmelsen om længstetid i byrettens og landsret-
tens kendelse skal ophæves, således at den længstetid, der er fastsat i byrettens dom af 1.
september 2014, stadig gælder.
i øvrigt stadfæster højesteret landsrettens kendelse.
                                         thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes med den ændring, at bestemmelsen om længstetid i byret-
tens og landsrettens kendelse ophæves, således at den længstetid for foranstaltningen, der er
fastsat ved byrettens dom af 1. september 2014, stadig gælder.
statskassen skal betale kæremålsomkostningerne for højesteret.


text:
                                              dom
afsagt den 3. september 2014 af østre landsrets 22. afdeling
(landsdommerne lene jensen, arne brandt og dorte nørby (kst.) med domsmænd).
22. afd. nr. s-771-14:
anklagemyndigheden
mod
t
 (advokat tage siboni, besk.)
nykøbing falster rets dom af 20. februar 2014 (1-249/2014) er anket af t med påstand om
frifindelse og i øvrigt formildelse.
anklagemyndigheden har påstået domfældelse efter anklageskriftet, dog således at ” samt
højlydt sagde fra” udgår af tiltalen, samt skærpelse.
den for f beskikkede bistandsadvokat har gentaget den for byretten nedlagte påstand om
godtgørelse i medfør af erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1 og stk. 2, på 40.000 kr. med til-
læg af rente i medfør af erstatningsansvarslovens § 16. kravet er fremsat den 7. februar 2014.
tiltalte har bestridt erstatningspligten, men har i øvrigt ikke haft bemærkninger til kravets
opgørelse.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af tiltalte og vidnerne f, a, b, c og d, der
alle har forklaret i det væsentlige som i byretten.
der er endvidere i landsretten afgivet forklaring af h og j.
                                               - 2 -
de i byretten af e og g afgivne forklaringer er dokumenteret i medfør af retsplejelovens §
923.
tiltalte har supplerende forklaret blandt andet, at han fastholder, at han ikke har haft et sek-
suelt forhold til f. han har ikke ligget i hendes seng. d bor fortsat hos ham. han har ikke set
f siden dommen i byretten. hans yngste børn er henholdsvis 12 år og 7 år. de er anbragt uden
for hjemmet. moderen ser ikke børnene. han får støtte fra kommunen. de havde det godt,
inden denne sag startede. han har haft et betydeligt misbrug af spiritus og hash, og det har
generet f. han ser anmeldelsen som en hævn herfor. d delte soveværelset med f. man var
nødt til at gå gennem soveværelset for at komme til badeværelset. det var derfor han ville
have en ny lejlighed. han støttede f i sagen mod k. hun forstod ikke, at k blev frifundet i
den sag. det var han også selv forundret over. han støttede hende også i sagen mod l. sagen
mod m blev aldrig anmeldt, og han er overbevist om, at m ikke havde gjort f noget. f fandt
det upassende, at han nussede e i nakken. e er godt 30 år og en nær bekendt. han har aldrig
haft et seksuelt forhold til vedkommende og kunne heller ikke finde på det. han har givet f
kram og kys på kinden, men aldrig kys på munden eller opført sig upassende over for hende.
de har et normalt forhold til hinanden, som en far har til sin datter.
tiltalte har om sine personlige forhold supplerende forklaret blandt, at han efter løsladelsen
har modtaget kontanthjælp. han vil gerne i arbejde som langturschauffør.
 f har supplerende forklaret blandt andet, at hun blev misbrugt i ca. 6 måneder. overgrebene
skete et par gange om måneden. tiltalte kom dog hyppigere ind til hende i soveværelset, men
det var ikke hver gang, han forgreb sig på hende. tiltalte sagde, at hun ikke måtte sige det til
nogen, ellers vidste hun ikke, hvad der ville ske med hende. han har også lejlighedsvis sagt
undskyld, og at han ville melde sig selv næste gang. overgrebene fortsatte dog. hun vidste
ikke, hvad hun skulle gøre, når tiltalte kom ind til hende. hun gik i panik. tiltalte var ikke
altid nøgen, når han lagde sig ind til hende. han stak altid to fingre op i hende. tiltalte stop-
pede ikke, når hun afviste ham. han lå oven på hende og prøvede at få sin penis op i hende.
det er sket mere end én gang. hun prøvede at skubbe ham væk, men var også bange for ham.
tiltalte holdt hendes arme med sine hænder, mens han lå oven på hende. det skete, når han
slikkede hende eller stak fingrene op i hende. hun husker ikke, om det skete, når han forsøgte
at stikke sin penis op i hende. det hændte mest, at han stak fingrene op i hende. både før og
                                               - 3 -
efter byrettens dom har nogle af tiltaltes venner henvendt sig til hende og sagt, at hun skulle
trække anmeldelsen tilbage, ellers ville det blive værst for hende selv. hun har fået en hen-
vendelse herom fra blandt andre j på sms. hun har efter byretsdommen været på besøg hos j
2-3 gange i foråret 2014, men de har ikke talt om sagen. hun har set h, der også var på besøg
hos j. der var ingen overgreb i -by, det hele startede i -by, da tiltalte begyndte at ryge hash og
drikke. hun tror, at tiltalte og hans venner har talt om overgrebene mod hende. d tror ikke på
hende, og han vil ikke høre på hende. hun talte med sin daværende kæreste, morten, om
overgrebene, da de foregik. overgrebene skete overvejende, da hun gik i 10. klasse. overgre-
bene varede fra ca. 20-30 minutter til ca. 2 timer. overgrebene skete mest i soveværelset, men
de er også sket i stuen.
a har supplerende forklaret blandt andet, at kommunen valgte at reagere på oplysningerne
efter deres indhold og karakter. der var druk i hjemmet, men det var navnlig oplysningerne
om seksuelt misbrug, der fik hende til at reagere. det var meget svært for f at tale om det. f
var glad for sin far. f var ked af at være hjemme som følge af de mange mennesker, som kom
i hjemmet, og det massive misbrug. der var ikke problemer i hjemmet, før familien flyttede til
stege.
b har supplerende forklaret blandt andet, at hun ikke ser f i dag. de har ingen kontakt. hun
husker ikke, at f har fortalt, hvad overgrebene nærmere gik ud på. f fortalte, at det, som hun
havde været udsat for, nogle gange kørte som en film inde i hendes hoved.
c har supplerende forklaret blandt andet, at f ikke fortalte ham i detaljer, hvordan tiltalte rørte
ved hende. der var tale om seksuelle berøringer. det skete ofte, når tiltalte var fuld og skulle
igennem soveværelset til badeværelset. han fik det at vide af f kort tid før, det blev anmeldt
til kommunen.
d har supplerende forklaret blandt andet, at han normalt sov i soveværelset hos f. han sov på
gulvet. han spillede videospil i stuen og faldt nogle gange i søvn her. han mener ikke, at der
er foregået noget seksuelt mellem tiltalte og f. han har ikke set tiltalte gøre tilnærmelser til e.
tiltalte har ikke haft mulighed for at krænke f seksuelt. i så fald ville han have bemærket det.
h har forklaret blandt andet, at han kender tiltalte. de er nærmest bekendte. han kender f,
men ikke godt. han har set hende, da hun i to weekender var på besøg hos ham sammen med
                                                 - 4 -
j. det var i forsommeren i år. f havde under disse besøg sagt, at anmeldelsen var pure op-
spind for at få tiltaltes opmærksomhed. han ved ikke, om j hørte det. hun havde skåret i sig
selv og havde det dårligt. det var en belastning for hende, at der kom så mange personer i
tiltaltes lejlighed, og hun manglede derfor opmærksomhed. han gik ikke til politiet med disse
oplysninger. han regnede med, at det ville komme frem under denne sag. han fortalte det
heller ikke til tiltalte, da tiltalte på daværende tidspunkt sad fængslet.
j har forklaret blandt andet, at han har kendt tiltalte siden 2005. de er bedste kammerater.
han kender også f, som han har et fortroligt forhold til. han troede først på f, hvorfor han
blev vred på tiltalte. der blev røget hash og drukket meget spiritus hos tiltalte. det var f ked
af. hun spurgte ham til råds. hun var sammen med ham på besøg hos h i to weekender i år.
de talte om sagen begge gange. den første weekend fortalte f, at hun ikke kunne få sin fars
opmærksomhed, derfor havde hun anmeldt tiltalte. det indrømmede hun over for både ham
og per. han opfordrede f til at gå til politiet eller andre relevante myndigheder med de nye
oplysninger. hun gentog oplysningen, da de alle tre så hinanden den følgende weekend. per
sad i en stol, mens han og f havde samtalen. han fortryder, at han ikke selv gik til politiet
med oplysningen, men han var på daværende tidspunkt uvenner med tiltalte.
landsrettens begrundelse og resultat
også efter bevisførelsen for landsretten finder 5 voterende af de grunde, der er anført i dom-
men af byrettens flertal, at tiltalte er skyldig i det ved dommen fastslåede omfang, således at
han er skyldig i overtrædelse af straffelovens § 210, stk. 1, jf. § 21, og § 210, stk. 3, jf. stk. 1.
disse voterende har lagt vægt på, at f, der er 17 år, har fremstået troværdig i landsretten og
forklaret om overgrebene, der skulle være sket over en længere periode sidste år. de af vid-
nerne h og j for landsretten afgivne forklaringer ændrer ikke herved.
der er heller ikke efter bevisførelsen for landsretten tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at
overgrebene er sket på en sådan måde og under sådanne omstændigheder, at de kan henføres
under straffelovens § 216 eller § 225.
én voterende finder ikke, at der efter bevisførelsen er tilstrækkeligt grundlag for at anse til-
talte for skyldig, hvorfor denne voterende stemmer for at frifinde tiltalte.
                                              - 5 -
der afsiges dom efter stemmeflertallet.
fængselsstraffen findes passende udmålt. det tiltrædes, at straffen undtagelsesvist er gjort
delvis betinget med vilkår om blandt andet samfundstjeneste, og at den ubetingede del af
straffen på fængsel i 3 måneder er anset for udstået med varetægtsfængslingen, jf. straffelo-
vens § 86, stk.1.
de juridiske dommere tiltræder, at godtgørelsen efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1 og
stk. 2, er udmålt som sket, dog således at kravet forrentes fra den 7. marts 2014 efter erstat-
ningsansvarslovens § 16 med den fastsatte referencesats med et tillæg på 7 %.
landsretten stadfæster med denne ændring dommen.
                                     thi kendes for ret:
byrettens dom i sagen mod t stadfæstes med den ændring, at godtgørelseskravet forrentes
efter erstatningsansvarslovens § 16 fra den 7. marts 2014.
tiltalte skal betale sagens omkostninger for landsretten.