text:
                             højesterets dom
                        afsagt tirsdag den 6. november 2012
sag 34/2011
(2. afdeling)
foa – fag og arbejde som mandatar for a
(advokat karsten høj, beskikket)
mod
erstatningsnævnet
(kammeradvokaten ved advokat søren horsbøl jensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 22. afdeling den 17. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, jytte scharling, jens peter christen-
sen, henrik waaben og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, foa – fag og arbejde som mandatar for a, har nedlagt følgende påstande:
principalt
indstævnte, erstatningsnævnet, skal anerkende, at a er berettiget til erstatning for tab af er-
hvervsevne med 317.935,33 kr. (1.1.) eller med 147.255,33 kr. (1.2.) med tillæg af rente sva-
rende til den til enhver tid værende diskonto plus 5 % fra den 1. oktober 2004.
subsidiært
erstatningsnævnet skal anerkende, at a er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne med
198.496,80 kr. (2.1.) eller med 170.212,81 kr. (2.2.) eller med
135.623,13 kr. (2.3.) eller med 107.339,13 kr. (2.4.) eller med 20.224,81 kr. (2.5.) med tillæg
af rente svarende til den til enhver tid værende diskonto plus 5 % fra den 20. november 2000
                                               - 2 -
for så vidt angår påstand 2.1., 2.2. og 2.5. og fra den 20. november 1999 for så vidt angår på-
stand 2.3. og 2.4.
erstatningsnævnet har påstået stadfæstelse.
anbringender
foa – fag og arbejde som mandatar for a har navnlig anført, at skadelidte i hvert fald efter
lovændringerne i 1985 som udgangspunkt har krav på ”fuld erstatning”, og den dagældende
fradragsregel i offererstatningslovens § 7 må derfor fortolkes sådan, at der ved anvendelsen
skal tages hensyn til, at skadelidte på den ene side har ret til fuld erstatning, samtidig med at
staten på den anden side ikke skal betale for den samme skade to gange. erstatningsnævnets
mulighed for at udsætte sin afgørelse vedrørende et erstatningskrav med henblik på at kon-
statere, om skaden dækkes fra anden side, er en fravigelse af de almindelige erstatningsretlige
regler. det må dermed være forholdene på det tidspunkt, hvor det er afklaret, hvilke andre
ydelser der tilfalder skadelidte i anledning af skaden, som er afgørende for, i hvilket omfang
et erhvervsevnetab er dækket af andre ydelser. derfor skal erstatningen for erhvervsevnetab
opgøres på det tidspunkt, hvor førtidspensionen tilfaldt a, og hendes erhvervsevnetabserstat-
ning skal således indgå i beregningen efter offererstatningslovens § 7 med det erstatningsbe-
løb, som hun var berettiget til den 1. oktober 2004.
erstatningen skal dermed opgøres inklusive renter efter den dagældende § 16 i erstatningsan-
svarsloven, idet renterne efter denne bestemmelse var en del af erstatningskravet som en
kompensation for, at lønnen ikke blev reguleret frem til afgørelsestidspunktet. den forelig-
gende situation kan ikke sidestilles med den situation, der forelå i dommen i ufr 1996.674 h,
som drejede sig om differencekrav efter arbejdsskadesikringsloven, og hvor der således var
tale om at sammenligne erstatningsydelser efter to love og ikke som her om at foretage et
skønsmæssigt fradrag for en social ydelse.
erstatningen skal endvidere opgøres således, at kapitalværdien af den førtidspension, som
faktisk er tilfaldet a fra og med den 1. oktober 2004, skal fradrages, idet det beløb, som as
førtidspension blev nedsat med på grund af samleverens indtægtsforhold, ikke er ”tilfaldet”
hende. at fradraget efter den dagældende offererstatningslovs § 7 ifølge forarbejderne skal
                                                - 3 -
ske skønsmæssigt, kan ikke begrunde, at der foretages fradrag for et andet beløb end det, som
skadelidte faktisk modtager.
det bestrides ikke, at erstatningsnævnets afgørelse er i overensstemmelse med nævnets faste
praksis, men denne praksis strider mod forbuddet mod skøn under regel, fordi den indebærer,
at der ikke tages hensyn til skadelidtes individuelle forhold.
erstatningsnævnet har navnlig anført, at det følger af den dagældende § 7 i offererstatningslo-
ven, at der i kapitalerstatningen til skadelidte skal foretages fradrag for løbende sociale ydel-
ser, men hverken ordlyden af bestemmelsen eller forarbejderne anviser kriterierne for, hvor-
dan fradraget skal opgøres. lovgivningsmagten valgte altså ikke at opstille lovfæstede krite-
rier for opgørelsen af fradraget og overlod dermed erstatningsnævnet en skønsmæssig beføj-
else og et råderum til at udvikle kriterierne for opgørelsen. derfor må det være en betingelse
for at tilsidesætte erstatningsnævnets afgørelse, at skadelidte godtgør, at de kriterier, som
nævnet har udviklet for opgørelsen, er usaglige og dermed ulovlige. denne betingelse er ikke
opfyldt.
at der kan konstrueres de alternative opgørelsesmetoder, som de nedlagte påstande bygger på,
kan ikke i sig selv føre til, at erstatningsnævnets afgørelse skal tilsidesættes. de kriterier, som
nævnet har anvendt, er ikke usaglige blot fordi, de alternative opgørelsesmetoder alle fører til,
at fradraget efter offererstatningslovens § 7 så bliver mindre end erhvervsevnetabserstatnin-
gen opgjort efter erstatningsansvarsloven. det kan heller ikke sluttes heraf, at a ikke har fået
”fuld erstatning” i henhold til de dagældende regler.
lovgivningsmagten har ved udformningen af førtidspensionsreglerne truffet det valg, at det
beløb, som udbetales i pension, skal indtægtsreguleres, herunder for en samlevers indtægter.
hvis erstatningsnævnet ikke ved opgørelsen af fradraget efter offererstatningslovens § 7 så
bort fra indtægtsreguleringen, ville a i medfør af offererstatningsloven blive kompenseret for
den indtægtsregulering, der følger af lovgivningen om førtidspension. der er ikke noget
grundlag for at antage, at offererstatningslovens § 7 har til formål at kompensere ofre for for-
brydelser for denne indtægtsregulering. det kriterium, som erstatningsnævnet har anvendt,
hvorefter man ser bort fra indtægtsreguleringen, medfører, at to skadelidte, der befinder sig i
                                               - 4 -
helt ens situationer bortset fra deres samlevers indtægter, får det samme beløb i erstatning for
erhvervsevnetab, og et sådant kriterium kan ikke anses for usagligt.
de af as påstande, som bygger på den fiktion, at hun var blevet tilkendt mellemste invalide-
pension med virkning fra stationærtidspunktet i 2000, kan heller ikke følges, idet faktum er, at
hun blev tilkendt førtidspension med virkning fra den 1. oktober 2004.
at erstatningsnævnet i as tilfælde har tilbagediskonteret værdien af hendes førtidspension til
stationærtidspunktet skyldes, at det er dette tidspunkt, som beregningen af erhvervsevnetabs-
erstatning efter den dagældende § 5 i erstatningsansvarsloven måtte tage udgangspunkt i.
denne fremgangsmåde indebærer således, at der er ”samtidighed” mellem opgørelsen af
erhvervsevnetabserstatningen og opgørelsen af det beløb, som skal fradrages i erstatningen.
det ville ikke være foreneligt med erstatningsansvarsloven at ”fremskrive” erhvervsevnetabs-
erstatningen med rente til tidspunktet for tilkendelse af førtidspension eller til stationærtids-
punktet. erstatningsansvarslovens § 16 finder kun anvendelse, hvis den skadelidte har et krav
på erstatning, når kravet er gjort op, hvilket i dette tilfælde vil sige, når erhvervsevnetabser-
statningen er opgjort i medfør af erstatningsansvarsloven, og fradraget i henhold til offerer-
statningslovens § 7 er foretaget, jf. herved også princippet i højesterets dom i ufr 1996.674.
erstatningsnævnet har protesteret mod, at a i det sammenfattende processkrift for højesteret
har gjort gældende, at nævnets afgørelse er i strid med forbuddet mod skøn under regel. an-
bringendet bør nægtes fremsat, jf. retsplejelovens § 383. i øvrigt bestrides det, at afgørelsen er
i strid med forbuddet mod skøn under regel.
højesterets begrundelse og resultat
det er ikke nærmere reguleret i den dagældende § 7 i offererstatningsloven eller i bestemmel-
sens forarbejder, hvorledes løbende sociale ydelser, der dækker samme skade, skal fradrages i
erstatningen, og erstatningsnævnet måtte således fastlægge en praksis for, hvordan fradraget
for sociale ydelser skulle opgøres.
højesteret finder, at det ikke kan anses for usagligt, at erstatningsnævnet i overensstemmelse
med fast praksis ved opgørelsen af fradraget for den førtidspension, som a blev tilkendt, så
                                               - 5 -
bort fra den indtægtsregulering af pensionsydelsen, der skete i medfør af førtidspensionsreg-
lerne som følge af as samlevers aktuelle indtægtsforhold.
af de grunde, der er anført af landsretten, finder højesteret endvidere ikke grundlag for at
tilsidesætte nævnets afgørelse, hvorefter opgørelsen af fradraget for as førtidspension blev
foretaget på grundlag af, hvad beløbssatsen for den tilkendte førtidspension for samlevende
ville have været på stationærtidspunktet, og hvorefter erhvervsevnetabserstatningen blev
medtaget i beregningen efter offererstatningslovens § 7 uden forrentning.
højesteret finder således, at erstatningsnævnets afgørelse ikke hviler på usaglige kriterier.
der er herefter ikke grundlag for at tilsidesætte afgørelsen.
højesteret har ikke fundet grundlag for at nægte fremsættelse af anbringendet om, at erstat-
ningsnævnets afgørelse er udtryk for skøn under regel. det, som er anført for højesteret
herom, kan imidlertid ikke føre til et andet resultat.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 50.000 kr. til erstatningsnævnet.
sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 25. marts 2014
sag 291/2013
tårnby kommune
(advokat rené offersen)
mod
forenede danske motorejere som mandatar for a
(advokat lennart fogh)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i lyngby den 6. december 2012 og af
østre landsrets 7. afdeling den 24. juni 2013.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, poul dahl jensen, hanne schmidt,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
kærende, tårnby kommune, har nedlagt påstand om, at inddrivelsessagen fremmes.
indkærede, forenede danske motorejere som mandatar for a, har påstået stadfæstelse.
anbringender
tårnby kommune har navnlig anført, at færdselslovens § 93 og § 121, stk. 1, nr. 8, og de be-
kendtgørelser, der er udstedt i medfør heraf, indeholder hjemmel til at opkræve tre parke-
ringsafgifter af a for hans overtrædelser af parkeringsrestriktionerne i perioden 14.-19. sep-
tember 2011.
efter en ordlydsfortolkning af § 6 i bekendtgørelse nr. 327 af 29. april 2003 om parkerings-
skiver er det én forseelse, hvis et køretøj står parkeret i en periode med tidsbegrænset parke-
ring, hvis bilen ikke fjernes senest ved udløbet af parkeringsfristen. det er en ny overtrædelse
af bestemmelsen, hvis parkeringen i en ny periode med tidsbegrænset parkering ikke bringes
                                               - 2 -
til ophør senest ved udløbet af parkeringsfristen. as bil holdt parkeret i mindst fem dage i
parkeringszonen kastrup syd, hvor man må parkere uden tidsbegrænsning mellem kl. 21.00
og kl. 06.00. der er en 2-timers tidsbegrænsning mellem kl. 06.00 og kl. 21.00. der må ikke
parkeres i længere tid, medmindre man har beboertilladelse.
afgørelsen i as sag er en lovlig afgørelse truffet under iagttagelse af proportionalitetsprincip-
pet. at der kan pålægges flere parkeringsafgifter for flere overtrædelser ved samme parkering
understøttes også af en langvarig fast administrativ praksis.
det er sagen uvedkommende, at a efter sit eget udsagn ikke var bekendt med, at der var par-
keringsrestriktioner. der var opsat skilte, hvoraf det tydeligt fremgik, at der var tale om en
parkeringszone.
får a medhold, kan borgere spekulere i, at der kun skal betales én parkeringsafgift. herved
kan man undgå at betale for dyrere parkering f.eks. i lufthavnen.
sagen adskiller sig fra omstændighederne i østre landsrets dom gengivet i ufr 2013.30, idet
der ikke er tale om en fortsættelse af samme parkeringsforseelse, men flere selvstændige for-
seelser på grund af de særlige tidsbegrænsninger, der gælder i parkeringszonen, hvor as bil
holdt parkeret.
forenede danske motorejere som mandatar for a har navnlig anført, at der ikke i de bestem-
melser i færdselsloven mv., som tårnby kommune har påberåbt sig, er tilstrækkelig hjemmel
til at pålægge mere end én parkeringsafgift for samme forseelse.
sagen adskiller sig ikke fra omstændighederne i østre landsrets dom gengivet i ufr 2013.30.
landsrettens dom fastslår princippet om, at man ikke kan straffes mere end én gang for det
samme. tårnby kommune har ”straffet” a tre gange for den samme parkering.
den administrative praksis, som tårnby kommune påberåber sig, hviler på en dom afsagt af
københavns byret den 5. januar 2010 (bs-40s-3597/2009), der pålægger borgeren risikoen
for uklarhed i hjemmelsgrundlaget og bevisbyrden for, at der skulle være begrænsninger i
antallet af parkeringsafgifter, som tårnby kommune lovligt kan pålægge. det er åbenbart, at
byretsdommen og tårnby kommunes administrative praksis er uforenelig med højesterets
                                                - 3 -
dom gengivet i ufr 2010.1027. i denne dom fastslår højesteret, at en borgers sag mod det
offentlige vedrørende parkeringsafgifter er en straffesag i den europæiske menneskerettig-
hedskonventions forstand. pålæggelse af straf kræver klar lovhjemmel, jf. artikel 7, stk. 1, i
konventionen og straffelovens § 1.
parkeringen i perioden 14.-19. september 2011 blev ikke foretaget i spekulationsøjemed. a
vidste ikke, at der var parkeringsrestriktioner i området. sammenlignes mulighederne for at
parkere lovligt i kastrup og i københavns lufthavn med, hvad det koster at blive pålagt at
betale parkeringsafgift, vil det kun i helt særlige tilfælde være billigere at blive pålagt at be-
tale en parkeringsafgift.
retsgrundlaget
i færdselslovens § 121, stk. 1, nr. 8, og stk. 5, hedder det:
       ”§ 121. politiet kan pålægge en afgift for overtrædelse af:
       …
       8) andre bestemmelser om standsning eller parkering, der fastsættes i medfør af §§ 92,
       92 d og 93, og
       …
       stk. 5. afgiften udgør 510 kr.”
politiets kompetence til at pålægge parkeringsafgifter, jf. færdselslovens § 121, stk. 1, kan
efter færdselslovens § 122 a, stk. 1, helt eller delvist overlades til kommunalbestyrelsen, hvil-
ket er sket ved bekendtgørelse nr. 972 af 17. oktober 2005.
i færdselslovens § 93, stk. 1, hedder det:
       ”§ 93. justitsministeren kan bestemme, at parkering af motorkøretøjer, hvor adgangen
       til parkering er tidsmæssigt begrænset, kun må ske under benyttelse af parkeringsskive.
       justitsministeren fastsætter bestemmelser om parkeringsskiver og deres benyttelse.”
bemyndigelsen i færdselslovens § 93 er benyttet af justitsministeren til at udstede bekendtgø-
relse nr. 327 af 29. april 2003, parkeringsskivebekendtgørelsen. af bekendtgørelsens § 3, stk.
1-3, og § 6 fremgår:
                                                - 4 -
       ”§ 3. påbegyndes parkeringen i en periode, hvor adgangen til parkering er tidsbegræn-
       set, skal parkeringsskivens viser indstilles på tidspunktet for parkeringens begyndelse.
       begyndelsestidspunktet angives som udløbet af det kvarter, inden for hvilket parkerin-
       gen fandt sted.
       stk. 2. påbegyndes parkeringen før en periode med tidsbegrænsning og fortsætter ind i
       denne, skal viseren indstilles på det tidspunkt, da tidsbegrænsningen begynder.
       stk. 3. såfremt der under et køretøjs parkering indtræder en periode uden tidsbegræns-
       ning, skal viseren senest ved periodens udløb indstilles på det tidspunkt, hvorfra der på
       ny gælder en tidsbegrænsning.
       …
       § 6. parkeringen skal bringes til ophør senest ved udløbet af den parkeringsfrist, der
       gælder på stedet. fristen regnes fra det tidspunkt, der skal være angivet på parkerings-
       skiven.”
ny lovgivning om parkering
ved lov nr. 169 af 26. februar 2014 er der indført nye regler om parkering. loven trådte i
kraft den 1. marts 2014 og har virkning for parkering efter dette tidspunkt. ved loven er der
bl.a. indsat følgende nye bestemmelse i færdselslovens § 121, stk. 6:
       ”der kan for en overtrædelse omfattet af stk. 1 pålægges én afgift i døgnet, idet der dog
       tidligst kan pålægges en ny afgift 24 timer efter, at den forrige afgift er pålagt. der kan
       for samme overtrædelse højst pålægges tre afgifter.”
i bemærkningerne til lovforslaget fremsat den 31. oktober 2013 (lovforslag l 54) hedder det
bl.a.:
       ”9. standsnings- og parkeringsafgifter ved parkering på offentligt område
       9.1. gældende ret
       der er i færdselslovens § 121, stk. 1, fastsat regler om pålæggelse af afgift for overtræ-
       delse af en række nærmere angivne bestemmelser om standsning og parkering. det er i
       færdselslovens § 121, stk. 3 fastsat, at en afgift pålægges ved skriftlig meddelelse, der
       anbringes på køretøjet eller overgives til føreren. afgiften påhviler den, der har foreta-
       get den uretmæssige standsning eller parkering. afgiftens er på 510 kr., jf. § 121, stk. 5.
       der er ikke i færdselsloven eller bestemmelser udstedt i medfør heraf fastsat regler om,
       hvorvidt der kan pålægges flere parkeringsafgifter for samme forseelse.
                                                   - 5 -
       østre landsret har imidlertid i en dom af 21. september 2013 (gengivet i ugeskrift for
       retsvæsen 2013, side 30 ff.) taget stilling til en praksis, hvorefter der maksimalt kunne
       pålægges en parkeringsafgift pr. døgn, og som udgangspunkt højst 4 afgifter for den
       samme parkering. sagen drejede sig om, hvorvidt en person, der var blevet pålagt to
       parkeringsafgifter med ca. 26 timers mellemrum, var forpligtet til at betale begge afgif-
       ter, eller alene forpligtet til at betale én parkeringsafgift. landsretten gav vedkommende
       medhold i, at han kun skulle betale én parkeringsafgift, og landsretten begrundede dette
       med, at opkrævning af yderligere parkeringsafgifter i en situation, hvor der som i den
       pågældende sag var tale om fortsættelse af en ulovlig parkering, for hvilken der allerede
       er opkrævet én afgift, må forudsætte, at der er klar lovhjemmel herfor, jf. princippet i
       straffelovens § 1 samt artikel 7, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonven-
       tion. landsretten fandt på baggrund heraf ikke, at der i den gældende § 121 i
       færdselsloven var tilstrækkelig hjemmel til at opkræve flere afgifter for samme parke-
       ring.
       9.2. arbejdsgruppens overvejelser
       …
       det nævnte flertal i arbejdsgruppen anerkender ud fra en samlet vurdering, at der – her-
       under navnlig af hensyn til de forbrugere, der ønsker at udnytte muligheden for at par-
       kere deres køretøjer efter reglerne – er et behov for at kunne pålægge flere afgifter for
       samme parkeringsforseelse, hvilket ikke er muligt i dag, jf. den dom fra østre landsret,
       som er nævnt under pkt. 9.1.
       …
       arbejdsgruppens mindretal (forbrugerrådet) har peget på, at som retstillingen er i dag,
       er det kun muligt at pålægge én parkeringsafgift for samme overtrædelse af parkerings-
       reglerne.
       …
       9.3. lovforslagets udformning
      justitsministeriet kan tilslutte sig arbejdsgruppens flertals overvejelser, og lovforslaget
      er udarbejdet i overensstemmelse med de principper, der anbefales i rapporten.
      i forhold til spørgsmålet om, hvor mange parkeringsafgifter der skal være adgang til at
      pålægge for samme parkering, har justitsministeriet på den ene side lagt vægt på hensy-
      net til, at de samlede afgifters størrelse for den, der som følge af almindelig uopmærk-
      somhed kommer til at parkere sin bil ulovligt i længere tid, ikke skal være uforholds-
      mæssig høj. på den anden side har justitsministeriet lagt vægt på, at de samlede afgifter,
      der skal kunne pålægges, skal have en vis størrelse for at have en præventiv virkning
      over for den, der skødesløst parkerer i strid med reglerne eller bevidst parkerer ulovligt i
      længere tid f.eks. i nærheden af lufthavne, banegårde mv. efter en samlet vurdering fin-
      der justitsministeriet på den baggrund at der bør kunne pålægges tre afgifter for samme
      forseelse.”
lovforslaget bygger på en rapport fra juni 2013 afgivet af en arbejdsgruppe under justitsmi-
nisteriet om bedre forbrugerbeskyttelse på parkeringsområdet. i rapportens afsnit 3 (side 91
ff.) om offentlige parkeringsområder er bl.a. anført:
                                                - 6 -
       ”3.1 bødestraf og afgift
       3.1.1. gældende ret
       …
       der er ikke i færdselsloven eller bestemmelser udstedt i medfør heraf fastsat regler om,
       hvorvidt der kan pålægges flere bøder eller parkeringsafgifter for samme parkering, dvs.
       hvor et køretøj f.eks. holder i strid med et parkeringsforbud i flere dage eller uger.
       …
       3.1.2. arbejdsgruppens overvejelser
       overordnet set finder arbejdsgruppen, at de gældende regler om, hvilke overtrædelser
       der er belagt med bøde henholdsvis afgift, samt hvilke myndigheder der kan foretage
       parkeringskontrol og udstede parkeringsafgifter i medfør af færdselsloven, fungerer til-
       fredsstillende. for så vidt angår reglerne om fremgangsmåden ved pålæggelse af en
       parkeringsafgift henvises der til pkt. 3.2.
       arbejdsgruppen har – bl.a. i lyset af østre landsrets dom i ufr 2013.30 ø – overvejet,
       om der bør indføres en hjemmel til at kunne pålægge mere end én afgift for samme par-
       kering. arbejdsgruppen har i den forbindelse noteret sig, at flere kommuner forud for
       den nævnte afgørelse fra østre landsret lagde dette til grund i praksis.
       …”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om tårnby kommune var berettiget til at pålægge a tre parkeringsafgifter under
de foreliggende omstændigheder, hvor der var tale om en længerevarende parkering i dagene
14.-19. september 2011 på et offentligt parkeringsområde med tidsbegrænset parkering på to
timer i tidsrummet kl. 6.00-21.00. a havde den 14. september 2011 parkeret sin bil og stillet
parkeringsskiven på kl. 10.00. den første afgift blev pålagt den 14. september 2011 kl. 15.34,
den anden afgift blev pålagt den 16. september 2011 kl. 12.20, og den tredje afgift blev pålagt
den 19. september 2011 kl. 13.16. afgifterne blev pålagt i medfør af § 6 i bekendtgørelse om
parkeringsskiver.
højesteret finder, at der efter de dagældende regler om parkeringsafgifter ved parkering på
offentligt område alene var hjemmel til at pålægge én afgift i anledning af samme overtræ-
delse.
spørgsmålet om, hvorvidt der i det foreliggende tilfælde kan pålægges mere end én parke-
ringsafgift, beror herefter på, om as længerevarende parkering udgør en eller flere overtræ-
delser.
                                                - 7 -
a parkerede som nævnt sin bil den 14. september 2011 og stillede parkeringsskiven på kl.
10.00. han skulle herefter have bragt parkeringen til ophør senest kl. 12.00 samme dag. hans
undladelse heraf indebærer en overtrædelse af vilkårene for tidsbegrænset parkering det på-
gældende sted, og det er ubestridt, at den første afgift er pålagt med rette. højesteret finder, at
hans fortsatte undladelse af at bringe parkeringen til ophør de følgende dage ikke kan anses
for at udgøre nye overtrædelser, men må anses for at være den samme overtrædelse, der der-
ved blot fik en længere tidsmæssig udstrækning. at der var fri parkering mellem kl. 21.00 og
kl. 6.00 kan ikke føre til, at hans fortsatte undladelse af at fjerne bilen kommer til at udgøre
flere overtrædelser.
højesteret tiltræder derfor, at der ikke efter de dagældende regler var fornøden hjemmel til at
pålægge a at betale mere end én parkeringsafgift for den pågældende parkering.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                          thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
tårnby kommune skal i sagsomkostninger for højesteret betale 7.500 kr. til forenede danske
motorejere som mandatar for a.
sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage fra afsigelsen af denne kendelse og for-
rentes efter rentelovens § 8 a.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                             højesterets dom
                            afsagt fredag den 1. april 2016
sag 144/2015
(2. afdeling)
3f fagligt fælles forbund som mandatar for a
(advokat henrik juel halberg)
mod
forsikringsselskabet vejle brand af 1841 g/s
(advokat lars bo nilsson)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 23. september 2013 og af vestre
landsrets 7. afdeling den 6. februar 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, niels grubbe, thomas
rørdam, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, 3f fagligt fælles forbund som mandatar for a, har nedlagt påstand om stadfæ-
stelse af byrettens dom.
indstævnte, forsikringsselskabet vejle brand af 1841 g/s, har påstået stadfæstelse af lands-
rettens dom, subsidiært frifindelse mod betaling af et mindre beløb.
anbringender
a har gentaget sine anbringender og har supplerende anført bl.a., at det på baggrund af rets-
praksis kan lægges til grund, at hvis en parkering er sket uden årsag i færdselsmæssige om-
stændigheder, men alene ud fra hensyn, der er uafhængige af færdslen, er køretøjet ikke i brug
som trafikmiddel. her var situationen imidlertid den, at b havde parkeret sin bil midlertidigt
på grund af et færdselsuheld, hvilket skal sammenholdes med, at hun havde parkeret bilen på
                                               - 2 -
vejbanen. bilen var derfor i brug som trafikmiddel på uheldstidspunktet, således at der er ob-
jektivt erstatningsansvar.
forsikringsselskabet vejle brand af 1841 g/s har supplerende anført bl.a., at bs bil var hen-
sigtsmæssigt placeret i vejkanten af årsager, der ikke havde forbindelse med den forudgående
kørsel i bilen, og den havde været parkeret i et længere tidsrum, da den blev påkørt. bilen var
derfor ikke på uheldstidspunktet parkeret det pågældende sted som led i dens brug som tra-
fikmiddel, og der er således ikke objektivt erstatningsansvar.
forsikringsselskabet har ikke for højesteret bestridt opgørelsen af as erstatningskrav.
højesterets begrundelse og resultat
a påkørte bs bil, som hun havde parkeret i vejkanten for at hjælpe til i forbindelse med et
forudgående færdselsuheld, som hun ikke var impliceret i. bs bil var under disse omstændig-
heder ikke i brug som trafikmiddel, da påkørslen skete, og højesteret tiltræder på denne bag-
grund, at forsikringsselskabet vejle brand af 1841 g/s ikke hæfter på objektivt grundlag i
medfør af færdselslovens § 103, stk. 1, jf. § 101, stk. 1.
højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at b havde parkeret bilen med højre hjulpar i
rabatten og venstre hjulpar på asfalten, og at den øvrige trafik let kunne passere uden at
trække over markeringen på vejmidten. højesteret tiltræder, at det ikke er godtgjort, at b har
handlet ansvarspådragende i forbindelse med parkeringen, herunder ved ikke at afmærke bilen
med en advarselstrekant.
 højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal 3f fagligt fælles forbund som mandatar for a betale
40.000 kr. til forsikringsselskabet vejle brand af 1841 g/s.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                                          udskrift
                                              af
                          sø- & handelsrettens dombog
                                         ____________
den 24. oktober 2008 blev af retten i sagen
v‐13‐07
puma ag rudolf dassler sport
 (advokat christina wiesner)
mod
netto a/s
(tidl.: dansk supermarked a/s)
(advokat claus barrett christiansen)
afsagt sålydende
                                            d o m:
sagens spørgsmål er, om sagsøgte, netto a/s (herefter netto), ved at markedsføre og sælge
en fritidssko med sideapplikation (afbilledet nedenfor – herefter ”netto‐skoen”) har krænket
de af sagsøgeren, puma ag rudolf dassler sport (herefter puma) registrerede varemærke‐
rettigheder til den såkaldte form‐strip og handlet i strid med markedsføringsloven.
                                                 - 2 -
pumas påstande:
1. netto tilpligtes at anerkende at have handlet i strid med varemærkelovens § 4, stk. 1 og 2,
   og markedsføringslovens § 1 ved at have solgt den i bilag 76 afbildede sko påført et
   mærke, der ligner pumas registrerede figurmærke puma form‐strippen (vr 02.215 1977
   og vr 04.239 1984).
2. netto tilpligtes at anerkende at have handlet i strid med markedsføringslovens § 1 ved at
   have solgt den i bilag 76 afbildede sko, som i sin helhed udgør en produktefterligning af
   puma‐sko.
3. netto tilpligtes at betale puma 500.000,00 kr., subsidiært et mindre beløb efter rettens
   skøn, med tillæg af procesrente fra sagens anlæg den 18. januar 2007 til betaling sker.
netto har nedlagt påstand om frifindelse.
den i bilag 76 afbildede sko (jf. pumas påstand 1 og 2), netto‐skoen, ser således ud set fra
venstre yderside:
sagsfremstilling
puma har, oprindeligt under navnet gebrüder dassler schuhfabrik, siden 1924 produceret
sports‐ og fritidssko. navnet ændredes i 1948 til puma schuhfabrik rudolf dassler. i 1958
                                                 - 3 -
designede puma form‐strippen, der første gang blev registreret som varemærke den 23. ok‐
tober 1959 i tyskland. denne registrering blev siden videreført internationalt via madrid‐
protokollen. i danmark har puma registreret form‐strippen som varemærke (figurmærke)
hhv. under vr. 02.215 1977 og vr. 04.239 1984 for klasse 25: sko, herunder sports‐ og fritids‐
sko. de registrerede figurmærker er afbilledet nedenfor:
form‐strippen kan beskrives som en stribe opdelt i tre baner ved hjælp af stiplede linjer, som
begynder ved sålen midt på skoen ved fodballen og svinger bagud og opad, mens den ind‐
snævres og ender næsten øverst ved skoens indgang ved hælen.
puma‐sko med form‐strippen har været genstand for omfattende markedsføring siden 1958.
de eksempler på markedsføring i kataloger mv., som puma har gennemgået under
hovedforhandlingen, har vist visse detailforskelle gennem årene i strippens udformning på
de markedsførte sports‐ og fritidssko.
puma har gennem årene haft adskillige sponsorater, f.eks. det italienske fodboldlandshold
(2004) og de danske superligaklubber (2004) fc midtjylland, viborg f.f., esbjerg fb og her‐
følge boldklub.
puma har internationalt gennem årene gennemført et stort antal krænkelsessager vedrørende
uberettiget brug af form‐strippen. i danmark har puma bl.a. ført en sag mod coop danmark
                                                   - 4 -
a/s, (herefter coop‐sagen), jf. sø‐ og handelsrettens dom af 19. oktober 2005 (sag v‐13‐04)
som ændret ved højesterets dom af 20. november 2007 (u 2008.446 h).
den 1. september 2005 blev puma opmærksom på, at netto i sine butikker solgte en sko med
en sideapplikation (netto‐skoen), som efter pumas opfattelse krænkede pumas rettigheder.
skoen, som puma indkøbte et eksemplar af i en netto‐butik til 69 kr., har været forevist i
retten. nedenfor til venstre er skoen afbilledet, mens en person har den på. til højre en til‐
svarende situation med en puma‐sko.
          netto‐skoen                                     puma‐sko
netto afviste pumas krav om et øjeblikkeligt stop af salget af netto‐skoen og bestred, at
netto‐skoens applikation krænkede pumas rettigheder. i en e‐mail af 6. november 2005 oply‐
ste netto, at der var indkøbt 8010 par af netto‐skoen, hvoraf mellem 7381 og 8010 var solgt.
indkøbsprisen pr. par var oplyst til 42,00 kr. og udsalgsprisen til 55,20 kr., begge priser ekskl.
moms.
forklaringer
thomas ehmer har forklaret, at han med titel af global head i puma som sine ansvarsområ‐
der har varemærker og konkurrence. han har været ansat siden 2003 og haft sin nuværende
stilling siden 2005. nike og adidas er de største mærker på markedet; puma indtager en
tredjeplads. der er et stort gab ned til de næste pladser. pumas markedsandele varierer fra
                                                   - 5 -
land til land og ligger i spektret 10 – 50 %. den samlede markedsandel er vanskelig at defi‐
nere og ligger et sted mellem 10 og 40 %.
puma har gennem en årrække haft en stigning i nettosalget; i perioden 2000 ‐ 2005 steg salget
30‐40 % om året. for tiden er stigningstakten ca. 10 % om året. årsagen til stigningerne skal
navnlig søges i pumas markedsføring og de mange sponsorships inden for forskellige sports‐
grene, f.eks. fodbold, golf og løb. sponsorships er vigtige, idet unge mennesker er meget fo‐
kuseret på sportens superstjerner. som eksempler kan nævnes, at puma sponsorer de største
bilmærker indenfor motorsport, f.eks. ferrari. når en racerbil er i pit, fokuseres der i tv‐
transmissionen på hele holdet, og puma‐mærket bliver derved kraftigt eksponeret. puma var
også sponsor for halvdelen af de deltagende nationer ved sidste vm i fodbold. ved de nyligt
afholdte olympiske lege i beijing løb guldvinderen i 100 meter løb i puma‐sko og lod sig
efter sejren fotografere til verdenspressen med en gylden puma‐sko i hånden.
puma har 226 konceptstores i store byer rundt omkring i verden udelukkende med puma‐
varer. forretningerne er placeret på byernes bedste indkøbsstrøg, ofte ved siden af andre
mærkevareforretninger. puma bruger omkring 425 mio. euro om året på markedsføring. i
2007 var pumas omsætning på verdensplan ca. 1,7 mia. euro.
puma sælger både sports‐ og fritidssko. sportsskoene er vigtige i forhold til de yngre forbru‐
gere og bruges også i andre sammenhænge end sport. grænserne mellem de to skokatego‐
rier er i det hele taget flydende, og det er vanskeligt at udtale sig om pumas markedsandele
inden for hver af disse kategorier. puma opererer med en licensafgift på 8 ‐ 12 %, når det
gælder andre produkter, f.eks. mobiltelefoner og cykler. på sko er licensafgiften højere, da
sko er pumas vigtigste produktkategori.
pumas kendetegn, form‐strippen, med de tre delte striber er velkendt og egnet til at adskille
pumas sko fra andre. den er pumas vigtigste mærke og findes på mellem 90 og 99 % af alle
pumas sko. puma har aldrig anvendt andre applikationer end form‐strippen, og variationen
af denne på de forskellige sko er lille. særlige designer‐ og udviklingsteams sikrer, at variati‐
onerne på nye sko ikke går for langt.
                                                     - 6 -
krænkelser af pumas form‐strip‐varemærke er et stort og hyppigt forekommende problem.
livsstil‐ og fritidsskoene er de mest kopierede. også andre producenter af mærkesko forsø‐
ger at snylte på pumas succes. der føres årligt omkring 5000 krænkelsessager, 5.700 sager i
2007, hvor puma fik fjernet ca. 1,5 millioner par sko fra markedet på verdensplan. det koster
ca. 5 mio. euro om året at føre disse sager.
i 2005 fik puma i tyskland tilsendt netto‐skoen fra danmark til vurdering. puma fandt, at
netto‐skoens sideapplikationen fremstod med samme hovedkarakteristika som pumas form‐
strip. det afgørende for gennemsnitsforbrugerens vurdering vil være, at start‐ og slutposi‐
tionerne er ens på de to sko. netto‐skoen er en gade‐ og fritidssko af ringe kvalitet, der på
markedet er egnet til at skade pumas image. applikationerne på henholdsvis netto‐skoen og
coops sko, som var genstand for højesterets dom i sag 515/2005, ligger omtrentligt lige tæt
på pumas form‐strip.
jacob gliese har forklaret, at han er key account manager i puma danmark med ansvar for
løb. han blev ansat i september 2005. for så vidt angår sports‐ og fritidssko er puma ifølge
danmarks sportshandlerforenings undersøgelser markedsmæssigt nr. 3 i danmark efter
nike og adidas. puma danmarks omsætning er stadig stigende og var i 2007 165 mio. kr.
pumas renommé og brand bliver stadig stærkere, og der åbnes flere og flere butikker. der
ydes en betydelig markedsføringsindsats, ikke mindst gennem sporten, hvor puma f.eks. er
sponsor for håndboldlandsholdet, atletiklandsholdet, fremtrædende golfspillere og superli‐
gaklubber som f.eks. fc midtjylland og ob. puma har i 2005 og 2008 åbnet konceptstores i
københavn og københavns lufthavn og en outlet‐butik i ringsted. puma danmark bruger
omkring 15 mio. kr. om året på markedsføring. en stor del af dette beløb er øremærket fra
puma international med henblik på at sikre en ensartet global markedsføring. der anvendes
årligt 425 mio. euro på markedsføring fra tyskland, og denne markedsføring har også puma
danmark glæde af. det er af stor betydning, når den jamaicanske vinder af 100 meter finalen
ved ol i beijing holder sin puma‐sko i vejret. en væsentlig del af omsætningen i danmark,
formentlig mellem 50 og 60 %, ligger i salg af sko. omsætningen er på ca. 90 millioner kr. år‐
ligt, og antallet af solgte sko er 260 ‐ 270.000 par om året.
                                                  - 7 -
form‐strippen er pumas genkendelsesmærke og betyder alt for puma. folk behøver blot ét
kvart sekund for at genkende en puma‐sko. form‐strippen blev i 2004 i en neutral forbruger‐
undersøgelse kåret som verdens mest cool brand.
pumas fritidssko (lifestyle sko) ligger prismæssigt mellem 700 og 1000 kr. med et dæknings‐
bidrag på ca. 50 %. puma har et meget stort netværk i danmark med udgangspunkt i ca. 500
butikker og 36 ansatte i puma danmark. når et tilfælde af mulig varemærkekrænkelse iagt‐
tages, sendes varen til tyskland, der træffer beslutning om, hvad der herefter skal ske. det
var pumas danske kunder, der reagerede på netto‐skoen. det er vidnets opfattelse, at pumas
form‐strip er velkendt i danmark, og at applikationen på netto‐skoen er kopieret fra denne
form‐strip. salg af en sko som netto‐skoen påvirker pumas omsætning negativt.
parternes argumenter
puma har anført, at netto har krænket pumas varemærkerettigheder til form‐strippen ved
markedsføring og salg af netto‐skoen. puma er et af verdens stærkeste brands. form‐strip‐
pen blev designet i 1958 og har uden større designmæssige variationer været anvendt som
sideapplikation på næsten alle puma‐sko lige siden. der anvendes betydelige beløb til mar‐
kedsføring, og mærket bliver stadig mere velkendt. omsætningen er stadigt stigende, og der
føres flere og flere krænkelsessager. mærket er som følge af den stærke indarbejdelse også
velkendt i danmark. de kriterier for velkendthed, som administrativt er opstillet af ohim i
”guidelines” (fx ”intensity of use”, ”geographical extent of use”, ”duration of use” ”size of
investment”), er alle opfyldt. pumas omsætning på sko er 1,4 mia. euro. skoene sælges i 123
lande. i danmark forhandles de fra over 500 butikker spredt over hele landet. form‐strippen
har været registreret som varemærke og kontinuerligt brugt gennem 50 år. i danmark skete
registreringen i 1977. de globale markedsføringsomkostninger på 425 mio. euro gavner også
salget i danmark. tilsvarende med de globale sponsorkampagner ved store sportsbegiven‐
heder som vm i fodbold og ol og de nationale sponsorater af fx håndboldlandshold og su‐
perligaklubber.
ifølge retspraksis beror det på almindelig bevisførelse, om et mærke kan anses for velkendt. i
sø‐ og handelsrettens dom af 22. juli 2004 i v‐165‐02 (puma mod føtex a/s) blev det lagt til
                                                   - 8 -
grund, at pumas form‐strip er velkendt som mærke for sportssko og sportsprægede mode‐
sko. i coop‐sagen var der mellem parterne enighed om, at form‐strippen er et velkendt
mærke.
det må herefter lægges til grund, at puma‐form‐strippen er et velkendt mærke, der i medfør
af varemærkelovens § 4, stk. 2, nyder udvidet beskyttelse. hvis retten måtte nå frem til, at
mærkets beskyttelse ikke er udvidet efter § 4, stk. 2, gøres det gældende, at beskyttelsen som
følge af mærkets velkendthed alligevel er beskyttet i udvidet omfang. incitamentet til snylt‐
ning er større, når mærket er velkendt.
netto‐skoen, en sports‐/frititidssko, er af samme type, som pumas ”lifestyle‐sko”. der er
ubestridt tale om varelighed. skoenes sideapplikationer er forvekslelige. pumas form‐strip,
som ikke blot er en udsmykning, men et egentligt mærke, der har adskillelsesevne, består af
en bred stribe, inddelt i 3 baner, der starter ved fodballen, indsnævres bagud og slutter ved
hælen tættest på anklen. netto‐skoens applikation består ligeledes af en bred stribe i 3 baner,
som begynder fra sålen, hvor fodballen er placeret. stribens bredeste punkt er ved sålen og
indsnævres derefter opad og bagud i en blød kurve, som ender bagerst på skoen ved anklen.
karakteristikaene, de dominerende elementer og dimensionerne er de samme. de mindre
detailforskelle, der er, ændrer ikke helhedsindtrykket. da applikationen på netto‐skoen har
alle form‐strippens væsentlige træk, fremstår applikationen på netto‐skoen som en variation
af form‐strippen. sko vises med siden til, så det er applikationerne, der har forbrugernes
opmærksomhed. der er i det udviskede erindringsbillede en nærliggende risiko for
forveksling.
puma har til støtte for sit standpunkt henvist til følgende udenlandske retsafgørelser: lan‐
desgericht düsseldorfs dom af 2. april 2004 i sag 38 o 11/04 (puma – tack schuhe gmbh),
landesgericht nürnberg‐fürths dom af 16. juni 2004 i sag 3 o 4296/04 (puma mod starling
gmbh), landesgericht düsseldorfs dom af 30. juni 2004 i sag 34 o 119/04 q (puma mod
firma heinrich deichmann‐schuhe gmbh & co. kg), tribunalul bucurestis dom af 31. maj
2005 i sag 1210/2005 (puma mod sc harvyn ro srl og sc emma patt srl) og
handelsgericht wiens forbudskendelse af 12. december 2005 i sag 17 cg 37/05f – 7 (puma
mod mustafa evrankaya, ”schuh & schlüsseldienst service”).
                                                   - 9 -
vedr. højesterets dom i adidas‐sagen (u 2006.600h) bemærkes, at pumas form‐strip har
langt større særpræg end adidas’ mærke (tre striber). mht. coop‐sagen bemærkes, at det var
retro‐skoens ekstra forgrening, der udgjorde den afgørende forskel ‐ en forgrening, som ikke
findes på netto‐skoen. begge højesteretsdomme henviser til, at der ved fastlæggelsen af be‐
skyttelsesomfanget skal lægges afgørende vægt på, at andre virksomheders muligheder for
at gøre brug af mærket ”ikke begrænses i videre omfang end nødvendigt for at beskytte fi‐
gurmærket”. som det imidlertid fremgår af ef‐domstolens dom af 10. april 2008 i sag c‐
102/07 (adidas mod marca mode cv m.fl.), præmis 20, 29‐31 og 33‐36, kan det af højesteret
udtrykte kriterium (friholdelsesprincippet) ikke indgå i den varemærkeretlige vurdering
som sket. de to højesteretsdomme har derfor en begrænset præjudikatværdi.
med hensyn til påstand 2 gøres det gældende, at puma‐skoen har særpræg og dermed ad‐
skillelsesevne, hvorfor den er beskyttet efter markedsføringslovens § 1. det er en utilbørlig
efterligning at markedsføre netto‐skoen med så mange lighedspunkter med puma‐skoen.
der henvises til dommen u.2006.2128v (brøndby‐fodboldtrøjer).
med hensyn til påstand 3 gøres det gældende, at netto har handlet uagtsomt og dermed an‐
svarspådragende. puma har derfor krav på erstatning og vederlag, jf. varemærkelovens § 43
og markedsføringslovens § 20. erstatningen må fastsættes under hensyntagen til pumas mi‐
stede indtjening, nettos uberettigede fortjeneste og den forvoldte markedsforstyrrelse. ved
nettos salg af 8010 par sko er puma ved en kalkuleret stykpris på 600 kr. gået glip af en om‐
sætning på ca. 4,8 mio. kr. svarende til en tabt fortjeneste på 2,4 mio. kr. nettos fortjeneste
ved salget har været ca. 105.000 kr. med hensyn til markedsforstyrrelse bemærkes, at pumas
renommé har lidt betydelig skade som følge af netto‐skoens forvekslelighed med pumas
mærke. netto‐skoen er af ringe kvalitet og sælges i discountsupermarkeder, hvor puma ikke
ses. en erstatning for markedsforstyrrelse på 100.000 kr. må under disse forhold være rime‐
lig. puma har endvidere krav på et rimeligt vederlag, der under hensyn til oplysningerne om
licensafgifter ikke bør sættes til under 180.000 kr. det samlede, afrundede og skønsmæssige
beløb, som puma må have krav på, kan under de anførte omstændigheder fastsættes til det
påstævnte beløb.
                                                  - 10 -
puma har bestridt, at udsættelsen af hovedforhandlingen den 26. februar 2008 kan medføre
omkostningsmæssige konsekvenser for puma.
netto har anført, at det er op til puma at dokumentere sit varemærkes velkendthed, og dette
er ikke sket. til brug for denne dokumentation har puma alene fremlagt katalogmateriale,
hvilket ikke er tilstrækkeligt. de forhold, som efter ohim’s retningslinier skal tillægges
vægt, er ikke dokumenteret. vedr. kravet om dokumentation henvises til sø‐ og handelsret‐
tens dom af 8. januar 2002 i sag v‐107‐00 (”always”) og u2007.1896h (”fisherman”). i coop‐
sagen var der ganske vist mellem parterne enighed om, at form‐strippen er et velkendt va‐
remærke, men varemærkelovens § 4, stk. 2, ses ikke bragt i anvendelse ‐ heller ikke i højeste‐
rets dom. tilsvarende blev pumas form‐strip i føtex‐dommen (sø‐ og handelsrettens dom af
3. februar 2004 i sag v‐165‐02) anset for velkendt uden henvisning til varemærkelovens § 4,
stk. 2. skulle retten imidlertid anse form‐strippen for omfattet af varemærkelovens § 4, stk. 2,
er dette uden betydning for afgørelsen af sagen.
med hensyn til spørgsmålet om konkret forvekslelighed kan begge parter henvise til en lang
række illustrerende afgørelser, for nettos vedkommende således eksempelvis sø‐ og han‐
delsrettens dom af 5. januar 2004 i sag v‐109‐02 (boehringer ingelheim mod patentankenæv‐
net) og afgørelse af 15. december 2005 fra ohim, the opposition division (puma mod kun
shan do‐win sports goods co.). afgørende for sagens afgørelse er imidlertid højesterets
dom i coop‐sagen. netto‐skoens applikation er ikke mere forvekslelig med puma‐skoens
formstrip end applikationen på den sko (retro‐skoen), som højesteret efter en konkret vur‐
dering i coop‐sagen ikke fandt forvekslelig med den foreliggende puma‐skos form‐strip.
når skoene er i brug af personer med lange benklæder, ændrer retro‐skoen udtryk; dette er
ikke tilfældet med netto‐skoen. også pumas eget vidne, thomas ehmer, havde den opfat‐
telse, at retro‐skoen og netto‐skoen i lige omfang krænkede form‐strip‐mærket.
det halmstrå, som puma søger at klamre sig til, er ef‐domstolens dom af 10. april 2008 i sag
c‐102/07 (adidas mod marca moda m.fl.). ved nærlæsning af dommen ses imidlertid, at
dommen ikke introducerer noget nyt; der er tale om gammel vin på nye flasker. og ganske
vist henviser højesteret i første afsnit i præmisserne i coop‐sagen tilsyneladende ‐ som i
u.2006.600h (adidas mod fdb) ‐ til et generelt friholdelsesprincip, men højesterets afgørelse
                                                  - 11 -
er, som det fremgår længere nede i præmisserne, baseret på en konkret forvekslelighedsvur‐
dering. det gøres gældende, at det altid i sidste ende vil være en forvekslelighedsvurdering,
som er afgørende.
det er muligt, at der i tysk ret er en udvidet beskyttelse for form‐strippen, og der findes i det
hele taget forskellige udenlandske afgørelser, men det danske præjudikat er højesterets af‐
gørelse i coop‐sagen.
med hensyn til påstand 2 gøres det gældende, at puma ikke kan få medhold allerede af den
grund, at der ikke findes en bestemt puma‐sko. puma markedsfører mange vidt forskellige
sko, og det er helt uvist, hvilken af disse netto‐skoen skulle holdes op imod. der foreligger
heller ikke i øvrigt markedsføringsmæssige omstændigheder, der kan føre til, at puma skal
have medhold.
med hensyn til påstand 3, erstatning og vederlag, gøres det gældende, at netto har handlet i
god tro. pumas eventuelle erstatningskrav må maksimeres til nettos fortjeneste, som ube‐
stridt er ca. 105.000 kr. pumas royalty‐beregninger er helt urealistiske og forkerte. en evt.
royalty skal beregnes i forhold til omsætningen af det krænkende produkt.
som det fremgår af retsbogen for den 8. april 2008 skal omberammelsen af hovedforhandlin‐
gen have omkostningsmæssige konsekvenser for puma.
rettens bemærkninger
påstand 1
som i coop‐sagen, jf. højesterets dom af 20. november 2007 (u2008.446h), der angik et lig‐
nende spørgsmål om krænkelse af pumas registrerede figurmærke, form‐strippen, skal der
ved afgørelsen af nærværende sag foretages en forvekslelighedsvurdering mellem form‐
strippen og sideapplikationen på den af pumas modpart solgte sko, her netto‐skoen.
pumas formstrip, registreret til brug på sko, kan, som i højesteretsdommen, beskrives som
”en stribe opdelt i tre baner ved hjælp af stiplede linjer, som begynder ved sålen midt på
                                                 - 12 -
skoen ved fodballen og svinger bagud og opad, mens den indsnævres og ender næsten
øverst ved skoens indgang ved hælen.”
netto‐skoens sideapplikation, der er uden den ekstra forgrening, som højesteret i coop‐sa‐
gen fandt afgørende, er placeret ca. samme sted på skoen som pumas formstrip. sideapplika‐
tionens svungne forløb på skoens side er ikke identisk med, men meget lig form‐strippens.
visuelt fremtræder applikationen som form‐strippen med tre baner ved sålen og indsnævres
som form‐strippen længere oppe på skoen. indsnævringen sker til forskel fra form‐strippens
tre baner i én bane ved, at de to yderste baner sammenflettes uden om den midterste bane,
hvis forløb derved afsluttes.
idet retten bemærker, at det beskrevne indsnævringsforløb ikke i sig selv skønnes at skabe
afgørende adskillelse mellem mærkerne, og da der for den varemærkeretlige forvekslelig‐
hedsvurdering ikke ses at foreligge andre relevante forskelle end de anførte, findes der efter
en samlet vurdering at foreligge en sådan risiko for forveksling, herunder associering til
puma i kundekredsen, at netto har overtrådt varemærkelovens § 4, stk. 1.
under de anførte omstændigheder har netto endvidere overtrådt markedsføringslovens § 1.
påstand 2
en afgørelse af påstand 2 som selvstændig i forhold til påstand 1 kunne ske på grundlag af
en sammenholden af netto‐skoen med en, evt. flere konkrete puma‐skomodeller. da en så‐
dan forelæggelse for retten ikke har fundet sted, og da der ikke i øvrigt er oplyst omstæn‐
digheder, der kan give grundlag for at tage påstanden til følge, frifindes netto.
påstand 3
under de ovenfor under påstand 1 anførte omstændigheder har netto handlet ansvarspå‐
dragende, og puma har krav på et beløb som erstatning for afsætningstab og markedsfor‐
styrrelse samt rimeligt vederlag. efter oplysningerne om antallet af solgte netto‐sko, salgs‐
priser, dækningsbidrag og licensforhold samt efter en vurdering af kvalitetsforskellene mel‐
lem parternes skoprodukter finder retten, at dette beløb passende kan fastsættes til 200.000
kr.
                                                    - 13 -
der afsiges dom i overensstemmelse med det ovenfor anførte.
ved afgørelsen af sagens omkostninger har retten udover sagens udfald taget i betragtning,
at hovedforhandlingen den 26. februar 2008 blev udsat som en følge af sagsøgerens ønske
om at ændre en påstand.
                                         thi kendes for ret:
sagsøgte, netto a/s, tilpligtes at anerkende at have handlet i strid med varemærkelovens § 4,
stk. 1, og markedsføringslovens § 1 ved at have solgt den i bilag 76 afbildede sko påført et
mærke, der ligner sagsøgeren, puma ag rudolf dassler sport’s registrerede figurmærke
puma‐form‐strippen (vr 02.215 1977 og vr 04.239 1984).
sagsøgte frifindes for sagsøgerens påstand 2.
sagsøgte betaler inden 14 dage til sagsøgeren 200.000 kr. med procesrente fra den 17. januar
2007.
inden samme frist betaler sagsøgte i sagsomkostninger til sagsøgeren 27.500 kr., hvoraf 7.500
kr. er godtgørelse for betalt retsafgift. beløbet forrentes efter rentelovens § 8a.
                                      claus forum petersen
uffe thustrup                                                           ole lundsgaard andersen
                                               (sign.)
                 - 14 -
           ___ ___ ___
udskriftens rigtighed bekræftes
p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
                                             dom
afsagt den 15. november 2012 af vestre landsrets 8. afdeling (dommerne karen foldager,
marie s. mikkelsen og mette vinding (kst.)) i ankesag
v.l. b–2823–11
hk/danmark som mandatar for a
(advokat tina sejr gad, brabrand)
mod
region midtjylland
retten i x-by har den 21. oktober 2012 afsagt dom i 1. instans (rettens nr. bs 150-305/2011).
påstande
for landsretten har appellanten, hk/danmark som mandatar for a, nedlagt påstand om beta-
ling af 114.280,69 kr. med tillæg af procesrente af 12.693,96 kr. fra den 31. juli 2010, af
100.000,00 kr. fra den 15. december 2010 samt af 1.586,74 kr. fra den 25. februar 2011, alt til
betaling sker.
indstævnte, region midtjylland, har påstået dommen stadfæstet.
appellanten har i sit påstandsdokument opgjort sit krav således:
               ”…
               1.     løn i en opsigelsesperiode
                      løn juli kr. 27.926,68 x 10:22                  kr.    12.693,95
                                               - 2 -
                       feriegodtgørelse, 12,5% heraf                  kr.      1.586,74
                2.     godtgørelse for manglende partshøring          kr.     50.000,00
                3.     godtgørelse efter helbredsoplysningsloven      kr.     50.000,00
                samlet krav                                           kr.    114.280,69
                ”
forklaringer
a har afgivet supplerende forklaring for landsretten.
a har supplerende forklaret, at hun ikke før sin ansættelse i y-by havde været sygemeldt på
grund af stress. hendes sygdom i y-by skyldes alene b. hun prøvede at komme i arbejde igen
på regionshospitalet i y-by, men det blev ikke en succes på grund af problemerne vedrørende
b. hun valgte ikke at oplyse om sin sygdom, fordi den alene havde relation til b og derfor
ingen betydning havde for hendes varetagelse af arbejdet som lønkonsulent i x-by. hun sagde
ikke noget usandt under ansættelsessamtalerne. hun ønskede at være den første til at fortælle
b om det nye job. efter ansættelsessamtalerne har det ikke været muligt at kommunikerer
med c. appellanten tænkte ikke under det efterfølgende forløb på at fortælle om den
deltidssygemelding, der gik forud for fuldtidssygemeldingen. hun er ked af, at hun ikke fik
lov at forklare sig overfor c og det øvrige ansættelsesudvalg. hun har ingen problemer med
stress i sit nuværende arbejde. i afdelingen i y-by var der en stor udskiftning af personalet,
vist 10 i en 3 års periode. det var b, der gav anledning til problemerne.
procedure
parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten og har procederet i
overensstemmelse hermed.
landsrettens begrundelse og resultat
landsretten er enig i byrettens resultat og begrundelsen herfor. landsretten stadfæster derfor
byrettens dom.
også for landsretten har region midtjylland været repræsenteret af en ansat, og uden oplys-
                                             - 3 -
ninger om udgifter for regionen ved førelsen af sagen besluttede landsretten herefter, at ingen
af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part.
                                 t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsretten til den anden part.