text:
                             højesterets dom
                        afsagt fredag den 7. september 2012
sag 358/2010
(2. afdeling)
g. güldenpfennig gmbh
(advokat carsten lorentzen)
mod
skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat kim lundgaard hansen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 11. afdeling den 3. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jytte scharling, jens peter
christensen, henrik waaben og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, g. güldenpfennig gmbh, har gentaget sine påstande med den ændring, at det
subsidiære tilbagebetalingskrav er nedsat til 1.652.955 kr. med procesrente fra den 26. maj
2008.
indstævnte, skatteministeriet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
g. güldenpfennig gmbh har til støtte for den principale påstand supplerende anført, at lands-
rettens dom tilsidesætter toldkodeksens regler, herunder erklæringsprincippet som fortolket af
eu-domstolen, idet det fremgår af artikel 5 og domstolens praksis, at toldhæftelsen alene
følger af den formelle toldangivelse, at et repræsentationsforhold skal være udtrykkeligt angi-
vet i toldangivelsen og ikke kan støttes på en formodning om, at der foreligger repræsentation,
og at betingelserne i artikel 5 skal være opfyldt, for at et repræsentationsforhold kan anerken-
                                               - 2 -
des. wilson logistics (denmark) a/s er utvivlsomt anført i toldangivelsernes punkt 14 som
klarerer og ikke som repræsentant, idet güldenpfennigs navn ikke er nævnt i punkt 14.
dette stemmer i øvrigt også med wilsons egen opfattelse af situationen og det forhold, at tol-
den i hele den periode, som sagen vedrører, er blevet opkrævet hos wilson, samt med at de
asiatiske leverandører fortsat betalte tolden over for wilson, også efter at güldenpfennig
havde underskrevet den fremlagte fuldmagt. güldenpfennig kunne desuden heller ikke give
den pågældende fuldmagt, eftersom man først fik rådighed over varerne, når de var blevet le-
veret ”ddp”, dvs. med bl.a. tolden betalt.
til støtte for den subsidiære påstand har güldenpfennig supplerende anført, at hvis der fore-
ligger en overtrædelse på grund af dobbeltfaktureringen, har det alene karakter af en ordens-
mæssig forseelse, som efter eu-domstolens praksis ikke kan medføre, at der kan fremsættes
efterbetalingskrav efter udløbet af 3-årsfristen i toldkodeksens artikel 221.
skatteministeriet har supplerende anført, at det som antaget af landsretten er nødvendigt at
inddrage de faktiske forhold for at klarlægge, hvem der er rette tolddebitor, når dette som i
denne sag ikke fremgår af de formelle toldangivelser. wilson har således ikke angivet sig selv
som klarerer, men så at sige både som klarerer og repræsentant. det kan derfor ikke lade sig
gøre at fastlægge, hvem der er rette tolddebitor alene på grundlag af toldangivelserne, og de
må således suppleres med oplysninger om de reelle forhold.
der må ved vurderingen heraf lægges betydelig vægt på den klare fuldmagt, som gülden-
pfennig har udstedt, og hvis indhold også svarer til realiteterne i den forstand, at det i sidste
ende var güldenpfennig, der betalte tolden via fakturaerne fra de asiatiske leverandører, at der
i den pågældende periode var løbende kontakt mellem wilson og güldenpfennig, og at wil-
son ønskede at få udstedt fuldmagten netop for at sikre sig mod reelt at komme til at hæfte for
tolden.
den dobbeltfakturering, som er foregået, og som har medført, at der er opstået et efterbeta-
lingskrav, udgør en handling, der kan give anledning til strafferetlig forfølgning, og det er
efter eu-domstolens praksis ikke en betingelse for at fremsætte krav efter udløbet af den al-
mindelige 3-årsfrist, at handlingerne er begået forsætligt.
                                               - 3 -
supplerende sagsfremstilling
parterne er for højesteret enige om, at det kan lægges til grund, at güldenpfennig blev under-
rettet om skatteministeriets efterbetalingskrav den 26. august 2003, og at alene et beløb på
1.652.955 kr. kan anses for at være forældet, hvis højesteret når frem til, at efterbetalingskrav
ikke kan fremsættes efter udløbet af 3-årsfristen efter toldkodeksens artikel 221. gül-
denpfennig har nedsat tilbagebetalingskravet efter den subsidiære påstand i overensstemmelse
hermed.
der er for højesteret fremlagt erklæringer afgivet til güldenpfennig den 1. marts 2011 af
leverandørerne great intent international limited og winceland limited.
i erklæringerne, som bortset fra leverandørens navn er enslydende, hedder det:
       ”g. gueldenpfennig gmbh.,
       artlandstrasse 73,
       49610 quakenbrueck,
       germany
       dear sirs,
       we, great intent int’l ltd., hong kong herewith make the following statement.
       company g. gueldenpfennig gmbh received large quantity of garments from us in the
       years 1999, 2000 and 2001, which we supplied basing on delivery term ddp
       damme/quakenbrueck, germany. we needed an european partner for transport and
       handling of documents for our deliveries, particularly for import into the eu.
       for this we used the services of the forwarder wilson dk, company wilson was
       renowned as a big and well reputed organization having the necessary knowledge and
       experience.
       wilson promised smooth handling, made good prices for service and transport and was
       capable of dealing with all customs formalities on our behalf. for customs clearance
       purposes we provided wilson with invoices stating our purchase prices of our producers
       / manufacturers from the people republic of china.
       wilson always performed these tasks to our full satisfaction.
       wilson later charged us with customs fees and costs for service and transport and we
       made the payment accordingly.”
                                                    - 4 -
retsgrundlag
artikel 4, nr. 17 og 18, artikel 5, artikel 201, stk. 1, litra a, og stk. 3, 1. pkt., og artikel 221, stk.
3, i rådets forordning (eøf) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en ef-toldko-
deks lyder således:
        ”artikel 4
        i denne kodeks forstås ved:
        …
        17) toldangivelse: den handling, ved hvilken en person i behørig form og efter de fore-
        skrevne regler tilkendegiver at ville angive en vare til en bestemt toldprocedure
        18) klarerer: den person, der foretager toldangivelse i eget navn, eller den, i hvis navn
        toldangivelse foretages”
        ”artikel 5
        1. på de betingelser, der er fastsat i artikel 64, stk. 2, og med forbehold af de foranstalt-
        ninger, der er truffet i medfør af artikel 243, stk. 2, litra b), kan en person lade sig re-
        præsentere over for toldmyndighederne med henblik på at foretage de handlinger og op-
        fylde de formaliteter, der er fastsat i toldforskrifterne.
        2. repræsentationsforholdet kan være
        - direkte, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for anden persons reg-
        ning
        - indirekte, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden persons regning.
        på deres områder kan medlemsstaterne forbeholde retten til at udfærdige toldangivelser
        efter reglerne for:
        - direkte repræsentation, eller
        - indirekte repræsentation
        ved at kræve, at repræsentanten skal være en toldklarerer, der udøver sin virksomhed i
        de pågældende områder.
        3. bortset fra de i artikel 64, stk. 2, litra b, og stk. 3, omhandlede tilfælde skal repræ-
        sentanten være etableret i fællesskabet.
        4. repræsentanten skal erklære at handle på den persons vegne, der repræsenteres, an-
        give, hvorvidt det drejer sig om direkte eller indirekte repræsentation og være i besid-
        delse af en fuldmagt.
        den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden
        persons regning, eller som erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en
        anden persons regning, uden at være i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i
        eget navn og for egen regning.
                                                - 5 -
      5. toldmyndighederne kan afkræve enhver person, der erklærer, at han handler i en an-
      den persons navn eller for en anden persons regning, dokumentation for hans fuldmagt.”
      ”artikel 201
      1. toldskyld ved indførsel opstår, når en importafgiftspligtig vare
      a) overgår til fri omsætning
      …
      3. debitor er klarereren. ved indirekte repræsentation er debitor også den person, for
      hvis regning toldangivelsen er afgivet.”
      ”artikel 221
      …
      3. underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra da-
      toen for toldskyldens opståen. hvis det er på grund af en handling, der vil kunne give
      anledning til strafferetlig forfølgning, at toldmyndighederne ikke har kunnet fastsætte
      det nøjagtige efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb, kan den nævnte underretning, for
      så vidt det er fastsat i gældende bestemmelser, imidlertid ske efter udløbet af den
      nævnte frist på tre år.”
toldkodeksens artikel 221, stk. 3, er ændret ved artikel 1, nr. 17, i europa-parlamentets og
rådets forordning (ef) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, der lyder således:
      ”17) artikel 221, stk. 3, erstattes af følgende stykker:
      ”3. underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra da-
      toen for toldskyldens opståen. fristen afbrydes fra datoen for indgivelse af klage i hen-
      hold til artikel 243 og under hele klageproceduren.
      4. hvis toldskylden er opstået på grund af en handling, der på det tidspunkt, hvor den
      blev begået, kunne give anledning til retsforfølgning, kan underretningen af debitor om
      beløbets størrelse på de i de gældende bestemmelser fastsatte betingelser ske efter udlø-
      bet af den i stk. 3 nævnte frist.””
artikel 212, stk. 1, i kommissionens forordning (eøf) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse
gennemførelsesbestemmelser til rådets forordning (eøf) nr. 2913/92 om indførelse af en ef-
toldkodeks lyder således:
                                               ”artikel 212
      1. det administrative enhedsdokument udfyldes i overensstemmelse med anvisningerne
      i vejledningen i bilag 37, og, i givet fald under iagttagelse af de yderligere anvisninger,
      der er fastsat som led i andre fællesskabsforskrifter.”
                                              - 6 -
kommissionens forordnings bilag 37, afsnit i, pkt. c, 3. afsnit, og afsnit ii, pkt. c. 8 og c.14,
lyder således:
      ”raderinger, udstregninger eller rettelser mellem linjerne er ikke tilladt. skal der foreta-
      ges ændringer, overstreges de forkerte oplysninger, og de rigtige anføres i givet fald.
      alle sådanne ændringer bekræftes af brugeren og attesteres udtrykkeligt af de kompe-
      tente myndigheder. myndighederne kan i givet fald forlange, at der indleveres en ny an-
      givelse.”
      ”8. modtager
           her anføres fulde navn eller firmanavn og fuldstændig adresse på den person eller
           de personer, som varerne leveres til. drejer det sig om samlegods, kan medlems-
           staterne kræve, at der anføres ”diverse” i denne rubrik, og at der skal vedlægges en
           liste over modtagerne.
           ved angivelse til henførsel under toldoplagsproceduren i et privat toldoplag (type
           c, d eller e) anføres oplæggerens fuldstændige navn og adresse, hvis denne ikke er
           den samme som klarereren.
           hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne
           med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som brugeren er registreret
           under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, statistiske
           eller andre oplysninger.”
      ”14. klarereren eller modtagerens repræsentant
           her anføres efter behov den pågældendes fulde navn eller firmanavn og fuldstæn-
           dig adresse i overensstemmelse med gældende bestemmelser. er klarereren og
           modtageren en og samme person, anføres ”modtager”.
           hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne
           med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som vedkommende er regi-
           streret under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, stati-
           stiske eller andre oplysninger.”
bilag 4, ”udfyldning af toldangivelsen”, pkt. 14, i skats rapport af 1. august 2000 om nye
procedurer og kontroller samt den edb-mæssige understøttelse heraf lyder således:
       ”14. klarereren/repræsentant
      her anføres cvr/se-nummer på den juridiske enhed som foretager toldangivelse i
      eget navn eller den i hvis navn fortoldningsangivelse foretages.”
i eu-domstolens dom af 7. april 2011 i sag c-153/10 (sony) hedder det bl.a.:
                                                   - 7 -
       ”30     toldkodeksen regulerer på udtømmende vis retten til toldrepræsentation.
       kodeksens artikel 5, stk. 2, præciserer, at repræsentationen kan være direkte eller indi-
       rekte. når repræsentationen er direkte, handler repræsentanten i en anden persons navn
       og for en anden persons regning. når repræsentationen er indirekte, handler repræsen-
       tanten i eget navn, men for en andens regning. medlemsstaterne kan desuden bestemme,
       at repræsentanten på deres område skal være en toldklarerer.
       31      kodeksens artikel 5, stk. 4, andet afsnit, bestemmer desuden, at den person, der
       ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons reg-
       ning, eller som ikke er i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn og for
       egen regning. det følger heraf, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan
       formodes.”
højesterets begrundelse og resultat
det følger af toldkodeksens artikel 201, stk. 3, at debitor i henhold til toldangivelsen er klare-
reren. i artikel 4, nr. 18, defineres klarereren som den person, der foretager toldangivelse i
eget navn, eller den i hvis navn toldangivelse foretages. efter reglerne i toldkodeksens artikel
5 er der adgang til at lade sig repræsentere af andre over for toldmyndighederne. efter artikel
5, stk. 2, kan et repræsentationsforhold være enten direkte eller indirekte. et direkte repræ-
sentationsforhold foreligger, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for en
anden persons regning, jf. bestemmelsens 1. led. et indirekte repræsentationsforhold – som
efter det oplyste ikke anvendes i danmark – foreligger, når repræsentanten handler i eget
navn, men for en anden persons regning, jf. 2. led. efter artikel 5, stk. 4, 1. afsnit, skal re-
præsentanten bl.a. erklære at handle på den persons vegne, der repræsenteres, og i bestemmel-
sens 2. afsnit er det fastsat, at en person, der ikke afgiver en sådan erklæring, anses for at
handle i eget navn og for egen regning.
det følger af eu-domstolens praksis, at status som debitor i henhold til en toldangivelse er en
retsvirkning, der følger i og med den formelle angivelse (domstolens dom af 14. november
2002 i sag c-251/00, ilumitrónica, præmis 65). endvidere har domstolen i sin praksis fast-
slået, at toldkodeksen på udtømmende vis regulerer retten til toldrepræsentation (domstolens
dom af 7. april 2011 i sag c-153/10, sony, præmis 30). i samme dom fastslog domstolen, at
det følger af artikel 5, stk. 4, 2. afsnit, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan
formodes (dommens præmis 31).
der er mellem parterne enighed om, at wilson logistics (denmark) a/s – som har udfyldt de
omhandlede toldangivelser – har været enten klarerer selv eller direkte repræsentant for g.
                                              - 8 -
güldenpfennig gmbh som klarerer, og at det derfor enten er wilson eller g. güldenpfennig,
som er rette tolddebitor.
i toldangivelsernes rubrik 8 er under den fortrykte overskrift ”modtager” angivet ”g. güel-
denpfennig gmbh”, efter det oplyste i de fleste tilfælde med en c/o-adresse hos wilson. i ru-
brik 14 med den fortrykte overskrift ”klarerer. repræsentant” eller ”klarerer/repræsentant”
er anført ”wilson logistics (denmark) a/s” tillige med angivelse af selskabets cvr- eller
se-nummer.
tre dommere – lene pagter kristensen, jytte scharling og henrik waaben – udtaler herefter:
da wilson hverken i rubrik 14 eller et andet sted i toldangivelserne udtrykkeligt har anført at
være repræsentant for g. güldenpfennig, finder vi, at wilson ikke kan anses for at have afgi-
vet en erklæring svarende til den, som kræves efter toldkodeksens artikel 5, stk. 4, om at
handle på en anden persons vegne.
på den anførte baggrund finder vi, at wilson må anses for klarerer og dermed tolddebitor.
wilson anførte da også sit eget cvr- eller se-nummer i toldangivelsernes pkt. 14 i overens-
stemmelse med skats dagældende toldvejledning pkt. a.2.1 om udfyldning af fortoldnings-
angivelsen, hvori det om rubrik 14 hedder, at der skal anføres cvr/se-nummer på den juridi-
ske enhed, som foretager fortoldning i eget navn, eller den i hvis navn fortoldningen foreta-
ges.
vi stemmer derfor for at tage g. güldenpfennigs principale påstande til følge.
dommerne jens peter christensen og lars hjortnæs udtaler:
wilson logistics (denmark) a/s udfyldte i den periode fra 1999 til 2001, som sagen vedrø-
rer, toldangivelsernes rubrik om ”klarerer/repræsentant” med sit eget navn uden at angive, om
man over for toldmyndighederne var klarerer eller (direkte) repræsentant, og dette kunne hel-
ler ikke i øvrigt udledes af toldangivelserne, hvor modtager i de fleste tilfælde var anført som
g. güldenpfennig gmbh c/o wilson. vi finder, at de formelle toldangivelser under disse om-
stændigheder efterlod en sådan tvivl om, hvem der var den rette tolddebitor, at der må lægges
                                               - 9 -
vægt på oplysninger om relevante faktiske forhold, selv om de ikke fremgår af toldangivel-
serne. det bemærkes herved, at der ikke efter eu-kommissionens vejledning om udfyldelse
af toldangivelser er noget til hinder for, at wilson som anført af landsretten f.eks. kunne have
afklaret spørgsmålet ved at overstrege det ord, som ikke var relevant, eller gøre en tilføjelse.
såfremt wilson havde angivet sig selv som repræsentant uden at præcisere, hvem man repræ-
senterede, ville toldmyndighederne have haft anledning til at kræve dokumentation i form af
en fuldmagt, jf. toldkodeksens artikel 5, stk. 4 og 5.
under hensyn til den klart affattede fuldmagt, som g. güldenpfennig gmbh underskrev efter
ønske fra wilson, og som efter bevisførelsen må anses for alene at bekræfte parternes hidti-
dige forhold, tiltræder vi, at wilson må anses for at have været repræsentant og güldenpfen-
nig klarerer. vi lægger herved vægt på, at der ikke efter bevisførelsen i øvrigt er tilstrækkeligt
grundlag for at antage, at den underskrevne fuldmagt ikke var reel. som anført af landsretten
er de øvrige aftaleretlige forhold mellem parterne under disse omstændigheder uden betyd-
ning for forholdet til toldmyndighederne.
vi tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at efterbetalingskravet er opstået på
grund af handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, og at den 3-årige forældel-
sesfrist efter toldkodeksens artikel 221 derfor ikke finder anvendelse. det bemærkes, at det
efter eu-domstolens praksis ikke er en betingelse for, at reglen i toldkodeksens artikel 221
om undtagelse fra den 3-årige forældelse af toldkrav finder anvendelse, at der i forbindelse
med behandlingen af toldkravet tages stilling i strafferetsplejens former til, om betingelsen
om, at der skal have foreligget handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, er
opfyldt.
med disse præciserende tilføjelser og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stem-
mer vi for at stadfæste dommen.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
skatteministeriet skal betale sagsomkostninger for landsretten og højesteret med 410.000 kr.,
hvoraf 400.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand og 10.000 kr. er til dækning af
retsafgifter.
                                             - 10 -
                                     thi kendes for ret:
skatteministeriet skal anerkende, at den ved skats afgørelse af 8. juli 2003, journalnummer
15/01-5542-00161, opkrævede told på 7.334.080 kr. er uberettiget opkrævet g. güldenpfen-
nig gmbh.
skatteministeriet skal tilbagebetale 7.334.080 kr. til g. güldenpfennig gmbh med proces-
rente fra den 26. maj 2008.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal skatteministeriet betale 410.000 kr. til g.
güldenpfennig gmbh.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. sagsom-
kostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 12. april 2013
sag 109/2011
(2. afdeling)
foa/kls
(advokat anders rynkebjerg)
mod
siemens financial services danmark,
filial af siemens financial services ab, sverige
(advokat john kahlke)
i tidligere instanser er afsagt dom af københavns byret den 28. juni 2010 og af østre lands-
rets 18. afdeling den 22. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, lene pagter kristensen, jytte schar-
ling, henrik waaben og kurt rasmussen.
påstande
appellanten, foa/kls, har påstået frifindelse.
indstævnte, siemens financial services danmark, filial af siemens financial services ab,
sverige, har påstået stadfæstelse.
det er oplyst, at foa/kls har opfyldt landsrettens dom ved betaling af 3.439.411,26 kr.
foa/kls kræver dette beløb tilbagebetalt med procesrente fra den 20. januar 2011.
anbringender
parterne har i det væsentlige gentaget de anbringender, der fremgår af byrettens dom.
                                                 - 2 -
supplerende sagsfremstilling
som sagen foreligger oplyst for højesteret, har foa/kls ved a indgået fire leasingaftaler
med printservice 2002 aps som leverandør. aftalerne er indgået i april 2004, februar 2005,
april 2005 og juni 2005. ved de to første aftaler skete finansieringen ved de lage landen
finans. ved de to sidste aftaler skete finansieringen ved siemens finans. det fremgår af
aftalerne bl.a., at der er tale om leasing af fotokopieringsmaskiner, printere mv. der er i alle
aftalerne en løbetid på 72 måneder. ved aftalen indgået i april 2005 blev den månedlige
ydelse fastsat til 18.000 kr., og i aftalen fra juni 2005 blev den månedlige ydelse fastsat til
22.000 kr.
højesterets begrundelse og resultat
siemens financial services danmark og printservice 2002 aps havde et samarbejde om ind-
gåelse og afvikling af leasingaftaler, herunder om udleasing af nye kopimaskiner mv. lea-
singaftalerne blev af kunderne indgået med siemens finans, men det var printservice, som
varetog forhandlingerne, oprettede leasingkontrakterne og indhentede underskrift fra kunden,
hvorefter kontrakterne blev sendt til siemens finans til godkendelse og underskrift. kontrak-
terne blev oprettet på en standardformular udarbejdet af siemens finans.
siemens finans´ krav støttes på en leasingaftale og en leverancegodkendelse, der blev under-
skrevet den 27. juni 2005 af a på vegne af foa/kls. højesteret lægger til grund, at siemens
finans ikke havde eller burde have haft viden eller mistanke om de ulovlige metoder, der blev
benyttet af repræsentanten for printservice, da denne fik a til at underskrive de nævnte
dokumenter.
siemens finans kunne, da de fik kontrakten fremsendt til underskrift, se, at den angik en
”ricoh aficio 3000 farveprinter”, som foa/kls skulle lease uopsigeligt i en periode på 72
måneder for en månedlig leasingafgift på 22.000 kr., dvs. i alt 1.584.000 kr.
det fremgår af skønsmand søren rydahls oplysninger, at markedsprisen for en ricoh aficio
3000 farveprinter medio 2005 udgjorde 7.500 kr., mens listeprisen – som var offentlig tilgæn-
gelig – var 9.500 kr. skønsmand niels henrik olsen har oplyst, at en månedlig leasingydelse i
juni 2005 for en sådan printer normalt ville ligge i intervallet fra 385 kr. til 435 kr.
                                                - 3 -
siemens finans interesserede sig efter det oplyste alene for leasingtagers tegningsforhold og
kreditværdighed, men ikke for den leasede genstand eller dens værdi.
højesteret finder, at siemens finans – som ikke selv havde haft kontakt til foa/kls vedrø-
rende kontraktens indgåelse – burde have hæftet sig ved, at de samlede leasingydelser var på
over 1,5 mio. kr. for en tilsyneladende almindelig kontormaskine, og at siemens finans derfor
burde have undersøgt, hvad det var for en maskine, kontrakten angik, og listeprisen herfor.
det meget betydelige misforhold ville herved være blevet afdækket, hvilket burde have givet
anledning til, at siemens finans havde rettet henvendelse til foa/kls, og dermed til, at de af
printservice anvendte ulovlige metoder var blevet afdækket.
højesteret finder, at siemens finans ved det beskrevne forhold har udvist en uagtsomhed,
som har været medvirkende til, at kontrakten blev effektueret, og at det under disse omstæn-
digheder må anses for urimeligt og i strid med redelig handlemåde at gøre aftalen gældende
efter sit indhold, jf. aftalelovens § 36. da foa/kls selv har udvist en meget betydelig uagt-
somhed, er der dog ikke grundlag for at tilsidesætte aftalen i sin helhed, men alene for at
lempe foa/kls´ forpligtelser i henhold til leasingaftalen, således at foa/kls´ resterende
forpligtelser i henhold til denne – i alt 1.492.863 kr. – nedsættes til halvdelen, dvs. til
746.431,50 kr., og således, at renten nedsættes til procesrente fra sagens anlæg den 17. maj
2006.
landsrettens dom stadfæstes herefter med den ændring, at det beløb, foa/kls skal betale til
siemens finans, fastsættes til 746.431,50 kr. med procesrente fra den 17. maj 2006.
det beløb, som siemens finans herefter skal tilbagebetale til foa/kls, skal forrentes med
procesrente fra den 20. januar 2011.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part for byret, landsret og høje-
steret. udgiften til syn og skøn, herunder til afhjemling af skønsmanden for byret og landsret
skal betales med halvdelen af hver.
                                       thi kendes for ret:
                                               - 4 -
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at det beløb, foa/kls skal betale til siemens
financial services danmark, filial af siemens financial services ab, sverige, fastsættes til
746.431,50 kr. med procesrente fra den 17. maj 2006.
det beløb, som siemens financial services danmark, filial af siemens financial services
ab, sverige herefter skal tilbagebetale til foa/kls, skal forrentes med procesrente fra den
20. januar 2011.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part for byret, landsret og høje-
steret. udgiften til syn og skøn, herunder til afhjemling af skønsmanden for byret og landsret
skal betales med halvdelen af hver.
de idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.

source: retspraksis

LICENSE:
Creative Commons Legal Code

CC0 1.0 Universal

type: caselaw

jurisdiction: Denkmark


text:
                      højesterets kendelse
                      afsagt torsdag den 12. september 2013
sag 139/2013
a
og
b
(advokat poul erik petersen for begge)
mod
r
(advokat morten sung leen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i helsingør den 9. januar 2013 og af østre
landsrets 22. afdeling den 12. marts 2013.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard peder-
sen og vibeke rønne.
påstande
kærende, a og b, har nedlagt påstand om stadfæstelse af fogedrettens kendelse, således at
anmodningen om udsættelse af lejemålet beliggende adressen x, afvises.
indkærede, r, har nedlagt påstand om stadfæstelse af østre landsrets kendelse, således at
anmodningen om udsættelse af a og b af lejemålet fremmes ved en umiddelbar fogedforret-
ning.
sagsfremstilling
a og b lejede den 10. august 2009 ifølge en lejekontakt af samme dato lejemålet adressen x,
der er angivet at være en ejerlejlighed.
                                                - 2 -
ejerlejligheden er ifølge det oplyste beliggende i en nedlagt landbrugsejendom, som er opdelt
i tre ejerlejligheder. lejligheden har ifølge det oplyste sommerhusstatus, mens de to andre
ejerlejligheder har helårsstatus. a og b skulle være tilmeldt folkeregisteret hos en beboer i en
af de andre ejerlejligheder. a og b benytter ejerlejligheden som helårsbolig.
den 25. januar 2010 opsagde r lejemålet med 6 måneders varsel. begrundelsen for opsigel-
sen var, at hun agtede at flytte ind i ”sommerboligen” pr. 1. august 2010. a og b fremsatte
indsigelse mod opsigelsen.
den 30. april 2011 opsagde r på ny lejemålet med henvisning til lejelovens § 83, litra a,
denne gang med 1 års varsel efter lejelovens § 86, stk. 2, og med oplysning om indsigelses-
varslet på 6 uger i lejelovens § 87, stk. 2.
den 11. maj 2011 gjorde a og b ved deres juridiske rådgiver, erik frodelund, indsigelser
mod opsigelsen.
r indbragte ikke sagen for boligretten.
den 26. september 2011 opsagde r på ny lejemålet ved en opsigelsesskrivelse, der er identisk
med opsigelsen af 30. april 2011. ifølge opsigelsen er den sendt både som almindeligt og an-
befalet brev. opsigelsen blev sendt til adressen x. det anbefalede brev blev ikke afhentet in-
den for afhentningsfristen, der udløb den 13. oktober 2011.
r har i fogedretten forklaret bl.a., at der på gården er opsat tre postkasser samt en postkasse,
som a og b selv har opsat. postkasserne står ved siden af hinanden, og på den ene postkasse
står hendes navn, fra dengang hun boede der. da hun flyttede ind, klistrede hun et c hen over
et b. c´et faldt af i 2011.
b har i fogedretten forklaret bl.a., at de ikke har fået opsigelsen med brev og heller ikke be-
sked om, at der skulle være et anbefalet brev til dem. det sker flere gange om ugen, at posten
afleverer breve forkert ude på ejendommen.
ved brev af 20. november 2011 til a og b meddelte r, at opsigelsen blev betragtet som en
kendsgerning, da de ikke havde reageret på opsigelsen inden 6 uger.
                                                - 3 -
foranlediget heraf sendte b en e-mail af 24. november 2011 til sin juridiske rådgiver, erik
frodelund. i e-mailen hedder det bl.a.:
      ”jeg har nu modtaget et brev fra udlejer, hvor de henviser til en opsigelse vi skulle have
      modtaget den 26. sep. de skriver at da jeg ikke har reageret på den, ser de opsigelsen
      som gældende. jeg har ikke modtaget noget. den sidste opsigelse jeg fik fra dem var i
      maj. kender du noget til den opsigelse de taler om?”
erik frodelund oplyste i e-mail af samme dato, at han ikke kendte til opsigelsen.
ved e-mail af 30. november 2011 meddelte b r, at opsigelsen fra slutningen af september
2011 ikke var modtaget, og at de ikke agtede at fraflytte lejemålet pr. den anførte dato.
r fastholdt opsigelsen og anmodede den 10. oktober 2012 fogedretten i helsingør om at ud-
sætte a og b af lejemålet.
fogedretten i helsingør afviste den 9. januar 2013 sagen med følgende begrundelse:
      ”… uanset det lægges til grund, at udlejers opsigelse dateret den 26. september 2011 er
      kommet frem til lejerne den 29. september 2011, således som det fremgår af den som
      bilag 3 fremlagte returnering fra postvæsenet af anbefalet brev, og lejerne således ikke
      indenfor 6 ugers fristen er fremkommet med indsigelse, vil sagen ikke være at fremme i
      fogedretten.
      der er herved lagt vægt på, at udlejers opsigelse er fuldstændig identisk med opsigelsen
      dateret den 30. april 2011, som udlejer ikke indenfor den i lejelovens § 87, stk. 2 anførte
      frist indbragte for boligretten, at udlejer således har været fuldt bekendt med, at lejerne
      fortsat ville have indsigelser, at udlejer til trods for, at det må lægges til grund, at der
      imellem parterne har været mailkorrespondance, ikke pr. mail orienterede lejerne om
      opsigelsen, at udlejer, der var bekendt med at erik frodelund repræsenterede lejerne,
      undlod at orientere denne, samt at lejerne reagerede straks de modtog udlejers brev af
      20. november 2011.
      fogedretten finder det på denne baggrund betænkeligt at fremme sagen, idet lejerne bør
      have mulighed for at få deres indsigelser prøvet i boligretten…”
østre landsret ophævede den 12. marts 2013 fogedrettens kendelse og tog udlejerens begæ-
ring om, at lejerne skal udsættes af lejemålet ved en umiddelbar fogedforretning, til følge. i
præmisserne hedder det bl.a.:
                                                - 4 -
       ”kærendes opsigelse blev sendt med almindelig og anbefalet post til indkæredes
       adresse, og det anbefalede brev kunne afhentes fra den 29. september 2011. opsigelsen
       er derfor kommet frem den 29. september 2011.
       indkærede fremsatte først efter udløbet af 6 ugers fristen i lejelovens § 87, stk. 2, indsi-
       gelse om, at opsigelsen ikke kunne godkendes. da indkæredes indsigelse således ikke er
       fremsat inden fristen i lejelovens § 87, stk. 2, og da det er uden betydning, at indkærede
       har fremsat indsigelse mod en anden opsigelse fremsendt cirka 5 måneder tidligere, er
       indkærede afskåret fra at gøre indsigelse om, at de ikke kan godkende opsigelsen, og
       landsretten tager derfor anmodningen om, at fogedforretningen fremmes, til følge.”
anbringender
a og b har anført bl.a., at det ikke er bestridt, at opsigelsen er sendt med anbefalet post, og at
dette brev er returneret til udlejeren som uafhentet. det er imidlertid ikke bevist, at meddelel-
sen om den anbefalede forsendelse og det brev, der er sendt med almindelige post, er lagt i
deres postkasse, og dermed er kommet frem til dem. b har i fogedretten forklaret, at post flere
gange om ugen lægges i en forkert postkasse, og r har i samme retsmøde forklaret om de 4
postkasser på ejendommen, herunder at der på ejendommen er to postkasser med bogstavet b.
det må lægges til grund, at de først blev bekendt med, at lejemålet var opsagt ved rs brev af
20. november 2011, og deres indsigelse ved brev af 30. november 2011 er derfor rettidigt.
deres indsigelse over for en identisk opsigelse fem måneder tidligere har fortsat retsvirkning,
og også af den grund er deres indsigelse mod opsigelsens gyldighed rettidig. de gjorde såle-
des indsigelse over for opsigelse af 30. april 2011 under henvisning til, at lejemålet er uopsi-
geligt, jf. lejelovens § 84 a og d. r har ikke i den mellemliggende periode givet dem oplys-
ninger om, at hun skulle have boet på ejendommen. hun kunne derfor ikke med rette gå ud
fra, at deres indsigelse over opsigelsen fra april 2011 var frafaldet.
uanset om de har gjort indsigelse mod opsigelsen, bør fogedretten påse, at opsigelsen er gyl-
dig, for at den kan fremmes ved en umiddelbar fogedforretning. da opsigelsen er ugyldig,
eller der i hvert fald er berettiget tvivl om opsigelsens gyldighed, bør sagen afgøres af bolig-
retten.
r har navnlig gjort gældende, at indsigelsesfristen i lejelovens § 87, stk. 2, skal regnes fra det
tidspunkt, da opsigelsen af 26. september 2011 kom frem til a og b, og ikke fra det tidspunkt,
da de blev bekendt med opsigelsen. indsigelsesfristen begynder derfor ikke først at løbe fra
den 20. november 2011, hvor a og b hævder først at være blevet bekendt med opsigelsen.
                                                 - 5 -
opsigelsen er sendt frem med såvel almindeligt som anbefalet brev. der er fremlagt doku-
mentation for, at det anbefalede brev er afleveret på adressen. det er uden betydning, at a og
b i lighed med tilfældet ved tidligere opsigelser ikke har afhentet det anbefalede brev.
da a og b ikke rettidigt reagerede på opsigelsen, er de efter fast retspraksis afskåret fra at
komme med materielle indsigelser mod den. sagen har herefter den fornødne klarhed til, at rs
udsættelsesanmodning skal fremmes af fogedretten.
det er uden betydning for gyldigheden af rs opsigelse af 26. september 2011, at opsigelsen er
identisk med en tidligere opsigelse. under hensyn til rs begrænsede opsigelsesadgang og
formalitetskravene til opsigelsen, vil opsigelsen i sagens natur være formuleret som en stan-
dardtekst, hvorfor den typisk vil være identisk med foregående opsigelser.
den nye opsigelse skyldes, at hun havde fået økonomiske midler til at gennemføre en bolig-
retssag. hendes nye opsigelse var dermed sagligt begrundet i ændrede forhold, og hun burde
ikke være klar over, at a og b fortsat ville gøre indsigelse mod opsigelsen.
højesterets begrundelse og resultat
da a og b har bestridt at have modtaget opsigelsen af 26. september 2011, skal der i første
omgang tages stilling til, om opsigelsen kan anses for at være kommet frem til dem.
ved vurderingen af, hvilke krav der kan stilles til beviset for, om en meddelelse er blevet af-
sendt og er kommet frem til adressaten, må der tages udgangspunkt i de forhold, der kende-
tegner det enkelte område, jf. højesterets kendelse af 15. oktober 2012 (ufr 2013 s. 165).
i denne sag skal der træffes afgørelse om, hvorvidt en opsigelse af et lejemål er kommet frem
til lejeren, jf. lejelovens § 87, idet lejeren har en frist på 6 uger, efter at opsigelsen er kommet
frem, til at fremsætte skriftlig indsigelse. overskridelse af indsigelsesfristen medfører som
udgangspunkt, at lejeren afskæres fra at gøre indsigelse mod opsigelsen. det er udlejeren, der
har bevisbyrden for, at opsigelsen er kommet frem.
i denne sag er det ubestridt, at opsigelsen af 26. september 2011 er sendt som anbefalet brev
adresseret til a og b, adressen x. det anbefalede brev blev imidlertid ikke afleveret til adres-
saterne personligt, og det blev heller ikke afhentet på posthuset. det påhviler derfor r som
                                               - 6 -
udlejer at godtgøre, at det brev med opsigelsen, der blev sendt med almindelig post, er kom-
met frem til adressen x.
efter bevisførelsen lægger højesteret til grund, at der er opsat fire postkasser på ejendommen.
det er imidlertid uklart, om det entydigt fremgår, i hvilken postkasse post til a og b skal af-
leveres. det fremgår således af sagens oplysninger, at de efter aftale med udlejer har registre-
ret adresse hos en beboer i en af de tilstødende ejerlejligheder, ligesom det efter de afgivne
forklaringer ikke kan afvises, at udlejers egen postkasse på afleveringstidspunktet var marke-
ret med et c. under hensyn hertil, til bs forklaring om, at posten regelmæssigt blev afleveret
forkert på ejendommen, og til indholdet af bs e-mail af 24. november 2011 til erik frodelund,
finder højesteret, at r ikke har godtgjort, at opsigelsen af 26. september 2011 er kommet
frem til a og b.
højesteret stadfæster allerede af denne grund fogedrettens kendelse, således at rs anmodning
om, at a og b udsættes af lejemålet x, afvises.
højesteret tiltræder i øvrigt fogedrettens vurdering, hvorefter udlejer som følge af lejernes
indsigelser mod den helt identiske opsigelse af 30. april 2011 må anses at være bekendt med,
at lejerne ville fremsætte indsigelse mod opsigelsen af 26. september 2011.
sagsomkostningerne fastsættes til 25.000 kr.
                                        thi bestemmes:
fogedrettens kendelse stadfæstes.
i sagsomkostninger for fogedretten, landsretten og højesteret skal r betale 25.000 kr. til a og
b.
kæreafgiften på 750 kr. tilbagebetales til a og b.


text:
v005700r - has
                                   udskrift
                                        af
                    sø- & handelsrettens dombog
                                  ____________
                          afsagt den 19. november 2004
sag v 57/03               aalborg industries a/s
                          (advokat christian l. bardenfleth)
                           mod
                          ankenævnet for patenter og varemærker
                          (advokat stig grønbæk jensen)
                                    dom:
indledning
den 31. oktober 2001 indleverede aalborg industries en ansøgning om registrering
af varemærket ”aalborg” <w> for klasse 7 og 11, begge for kedler. den 18. januar
2002 traf patent- og varemærkestyrelsen afgørelse om nægtelse af registrering på
grund af manglende særpræg. afgørelsen blev indbragt for ankenævnet for patenter
og varemærker (i det følgende: ankenævnet), der den 18. marts 2003 stadfæstede
afgørelsen med følgende begrundelse:
                                             - 2 -
              ”ordmærket aalborg uden tilføjelse af nogen art findes som ud-
       gangspunkt at mangle særpræg, jf. varemærkelovens § 13, stk. 1, da det udeluk-
       kende består af navnet på en af landets største byer.
              for at opnå fornødent særpræg gennem den brug, der er gjort af ordmær-
       ket, jf. varemærkelovens § 13, stk. 3, må det dokumenteres, at ansøgeren har
       gjort intensiv brug af betegnelsen aalborg uden tilføjelser, hvilket anke-
       nævnet ikke finder tilstrækkeligt dokumenteret.
              det reelle friholdelseskrav for stednavnet aalborg understreges af, at or-
       det indgår i navnene på en række selskaber...”
påstande
under anbringende af, at ”aalborg” i sig selv har eller ved indarbejdelse har fået
tilstrækkeligt særpræg til at blive registreret som varemærke for kedler mv., har aal-
borg industries a/s (i det følgende: aalborg industries) nedlagt påstand om, at an-
kenævnet skal anerkende, at dansk varemærkeansøgning va 2001 04126 aal-
borg <w> skal føres til endelig registrering.
       ankenævnet har påstået frifindelse.
sagsfremstilling
aalborg industries er et moderselskab i en international koncern med hovedsæde i
aalborg, der siden 1919 har designet og produceret marine- og industrikedler. sel-
skabet blev i 1987 i forbindelse med lukningen af aalborg værft a/s udskilt som et
selvstændigt selskab, og i 1994 tog selskabet navneændring fra aalborg boilers a/s
til det nuværende navn aalborg industries a/s.
       aalborg industries registrerede i 1976 ”aalborg boilers” som varemærke i
danmark. varemærkeregistreringen er løbende blevet fornyet og udløber i 2006. i
forbindelse med, at alle koncernrelaterede selskaber i 1998 undergik navneændring
til aalborg industries, søgte og fik aalborg industries ordene ”aalborg boilers”,
”aalborg industries” og ”aalborg heaters” registreret som ef-varemærker for kedler
mv. i 2003 er også ”aalborg” blevet registreret som ef-varemærke for kedler mv.,
men registreringen er efterfølgende begæret ophævet af aalborg engineering a/s.
       aalborg industries har brugt følgende figurmærke (i det følgende: boblelogo-
et):
                                          - 3 -
boblelogoet bruges på aalborg industries hjemmeside. det fremgår af billeder i ny-
hedsbreve, at logoet findes på aalborg industries’ kedler sammen med undervare-
mærket ”mission”. der vises i årsrapporten for 2002 en del af aalborg industries’
kedler. de registrerede varemærker nævnes ikke i teksten i sammenhæng med de
viste kedler. det gør i stedet ”mission”.
      der er for retten fremlagt en række breve fra aalborg industries’ udenlandske
kunder, hvoraf fremgår, at disse kunder kalder aalborg industries for ”aalborg”.
      endvidere er fremlagt en brancheerklæring fra dansk kedelforening, hvoraf
det fremgår, at foreningen kan bekræfte, at kendetegnet aalborg industries både ale-
ne og i boblelogoet har været brugt i en lang årrække af aalborg industries. ifølge
brancherklæringen betyder dette, at kendetegnet ”aalborg” i branchen anses for at
være aalborg industries’ varemærke. endvidere erklærer brancheforeningen, at
”aalborg” er stærkt indarbejdet og velkendt i omsætningskredsen her i landet for
produktion og salg af kedler.
      stednavnet ”aalborg” indgår efter det oplyste i 160 selskabsnavne i danmark.
parternes synspunkter
aalborg industries’ advokat har gjort gældende, at ”aalborg” ikke betegner kedler-
nes geografiske oprindelse eller angiver en åbenbar sammenhæng mellem kedlerne
og byen aalborg. der er absolut ingen sammenhæng mellem kedler og aalborg, og
omsætningskredsen, der i denne branche er fagligt kyndig og meget snæver, antager
hverken aktuelt eller potentielt, at der en sådan sammenhæng, en opfattelse, som de-
les med kontoret for harmonisering i det indre marked, der har registreret ”aal-
borg” som ef-varemærke.
      det er uden betydning for vurderingen af spørgsmålet om særpræg, at aalborg
er danmarks 4. største by, og at ”aalborg” indgår i en række selskabsnavne og va-
remærker. registreringssystemets klasseopdeling dækker tilstrækkeligt det behov,
der måtte være eller opstå for at sikre, at aalborg industries ikke får monopol på
                                         - 4 -
brugen af ”aalborg”. ”aalborg” har derfor i sig selv tilstrækkeligt særpræg til at
kunne blive registreret, jf. varemærkelovens § 13, stk. 1.
       endvidere er ”aalborg” fremhævet i boblelogoet, som konsekvent er brugt i alt
markedsføringsmateriale, og ”aalborg” er derudover blevet brugt sammen med de
rent beskrivende ord ”industries”, ”boilers” og ”heaters”. det er dokumenteret, at
aalborg industries’ kunder kæder ”aalborg” sammen med aalborg industries. ind-
arbejdelsen understøttes og bekræftes af brancheerklæringen fra den eneste branche-
forening i danmark, hvoraf det fremgår, at branchen selv har accepteret aalborg
industries’ eneret til ”aalborg”. dette bevirker, at ”aalborg” ved indarbejdelse har
fået tilstrækkeligt særpræg til at kunne blive registreret, jf. varemærkelovens § 13,
stk. 3.
patentankenævnets advokat har gjort gældende, at varemærket ”aalborg” mangler
særpræg, jf. varemærkelovens § 13, stk. 1, allerede fordi aalborg er danmarks 4.
største by. det kan derfor ikke udelukkes, at den danske omsætningskreds, der ken-
der byen aalborg, vil kunne forestille sig, at kedler hidrører herfra. behovet for at
friholde ”aalborg” fra varemærkeregistrering understreges af, at der er over 160 sel-
skaber, i hvis navn ”aalborg” indgår.
       eftersom de danske domstole og myndigheder ved administrationen af de nati-
onale varemærkeregler ikke er bundet af kontoret for harmonisering i det indre
markeds praksis i relation til ef-varemærker, er det uden betydning for sagen, at
kontoret for harmonisering i det indre marked har registreret ”aalborg” som ef-
varemærke, en registrering, der i øvrigt efterfølgende er begæret ophævet.
       ”aalborg” er uden selvstændigt særpræg, og der skal derfor en meget stærk
indarbejdelse til, førend mærket vil kunne blive registreret på grundlag af indarbej-
delse.
       aalborg industries har ikke fremlagt anden dokumentation for indarbejdelse
end korrespondance mv. fra udenlandske forretningsforbindelser og en brancheer-
klæring, der indholdsmæssigt er tynd og intetsigende. derudover har aalborg in-
dustries på ingen måde dokumenteret brug af ”aalborg” i sit markedsføringsmateria-
le til danske eller udenlandske kunder uden, at ”aalborg” har stået i forbindelse med
”industries”, ”heaters” eller boilers”.
       der er således ikke noget grundlag for, at tilsidesætte ankenævnets kendelse af
18. marts 2003, hvor varemærkeregistrering blev afvist.
                                                - 5 -
sø- og handelsrettens afgørelse
det findes ikke tilstrækkeligt dokumenteret, at ”aalborg” er således indarbejdet i den
relevante omsætningskreds, at ”aalborg” i sig selv er egnet til at identificere kedler
som hidrørende fra aalborg industries og dermed til at adskille aalborg industries’
kedler fra andre virksomheders kedler.
      varemærkelovens § 13 gennemfører rådets første direktiv af 21. december
1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker
(89/104/eøf) artikel 3, stk. 1 om registreringshindringer og skal fortolkes i lyset af
denne bestemmelse og i overensstemmelse med ef-domstolens praksis herom.
      ef-domstolen har i dom af 4. maj 1999 i de forenede sager c 108/97 og c
109/97, windsurfing chiemsee, udtalt at:
              ”…ifølge direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), udelukkes fra registrering
      beskrivende mærker, nemlig mærker, som udelukkende består af tegn eller an-
      givelser, der kan tjene til at betegne egenskaberne ved de kategorier af varer el-
      ler tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering (præmis 24).
              direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), forfølger herved et mål af almen inte-
      resse, som kræver, at de tegn eller beskrivende angivelser af kategorier af varer
      eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit kan bruges af
      alle, herunder både som fællesmærker eller i sammensatte eller grafisk udfor-
      mede mærker. denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn eller
      angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som
      varemærke (præmis 25).
              hvad nærmere angår tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne den
      geografiske oprindelse af kategorier af varer, for hvilke der ansøges om registre-
      ring af varemærket, navnlig geografiske navne, består der en almen interesse i
      at udelukke enerettigheder over dem, bl.a. på grund af deres evne ikke alene til
      eventuelt at angive kvaliteten af og de øvrige egenskaber ved de pågældende ka-
      tegorier af varer, men også til på forskellig måde at påvirke forbrugernes præfe-
      rencer, f.eks. ved at tilknytte varer til et sted, som kan fremkalde positive følel-
      ser (præmis 26)…
              det bemærkes dernæst, at direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), ikke be-
      grænser sig til kun at forbyde registrering af geografiske navne som varemærker
      i de tilfælde, hvor de betegner bestemte geografiske steder, der allerede har et
      omdømme eller er kendte for den pågældende kategori af varer, og som derfor
      frembyder en forbindelse med dette efter de relevante omsætningskredses me-
                                             - 6 -
      ning, nemlig i handelen og hos gennemsnitsforbrugeren af denne kategori af va-
      rer på det område, for hvilket der ansøges om registrering (præmis 29).
              det fremgår af selve ordlyden af artikel 3, stk. 1, litra c), der henviser til
      »angivelser, der ... kan tjene til at betegne ... (den) geografiske oprindelse«, at
      der også skal udelukkes enerettigheder for geografiske navne, der kan bruges af
      virksomhederne som angivelser af den pågældende kategori af varers geografi-
      ske oprindelse (præmis 30).
              den kompetente myndighed skal derfor i medfør af direktivets artikel 3,
      stk. 1, litra c), vurdere, om et geografisk navn, for hvilket der ansøges om regi-
      strering som varemærke, betegner et sted, der for nærværende og efter de rele-
      vante omsætningskredses mening frembyder en forbindelse med den pågælden-
      de kategori af varer, eller om det med rimelighed kan forudses, at en sådan for-
      bindelse vil kunne tilvejebringes i fremtiden (præmis 31).
              ved vurderingen af, om dette geografiske navn i sidstnævnte tilfælde ef-
      ter de relevante omsætningskredses mening kan betegne oprindelsen af den ka-
      tegori af varer, som der er tale om, skal der navnlig tages hensyn til det større
      eller mindre kendskab, som sidstnævnte har til et sådan navn, samt til egenska-
      berne ved det sted, som dette angiver, og til den pågældende kategori af varer
      (præmis 32).
              det bemærkes herved, at direktivets artikel 3, stk. 1, litra c), i princippet
      ikke er til hinder for registrering af geografiske navne, som ikke er kendt i de
      relevante omsætningskredse, eller som i det mindste er ukendte som betegnelse
      for et geografisk sted, eller endog af navne, for hvilke det på grund af egenska-
      berne ved det angivne sted (f.eks. et bjerg eller en sø) ikke er sandsynligt, at de
      relevante omsætningskredse vil kunne forestille sig, at den pågældende kategori
      af varer hidrører fra dette sted (præmis 33)…
              det følger af det ovenfor anførte, at anvendelsen af direktivets artikel 3,
      stk. 1, litra c), ikke afhænger af, at der består et konkret, aktuelt eller tungtve-
      jende behov for at udelukke enerettigheder (»freihaltsbedürfnis«)…(præmis 35)
              endelig skal det bemærkes, at selv om den i direktivets artikel 3, stk. 1,
      litra c), omhandlede angivelse af den pågældende vares geografiske oprindelse i
      sædvanlige tilfælde ganske vist er angivelsen af det sted, hvor varen er fremstil-
      let, eller hvor den ville kunne være fremstillet, kan det ikke udelukkes, at for-
      bindelsen mellem kategorien af varer og det geografiske sted afhænger af andre
      tilknytningsmomenter, f.eks. den omstændighed, at varen er blevet udviklet og
      designet på det pågældende geografiske sted (præmis 36)”.
som det fremgår af domstolens praksis skal der ved vurderingen af, om et stednavn
kan registreres som varemærke, tages stilling til, om de relevante omsætningskredse
                                          - 7 -
opfatter eller i fremtiden vil kunne opfatte en kvalitets- eller egenskabsmæssig for-
bindelse mellem stedet og den pågældende kategori af varer. ved denne vurdering
skal der tages hensyn til de relevante omsætningskredses kendskab til stednavnet, til
egenskaberne ved det sted, som det pågældende navn angiver, og til den pågældende
kategori af varer.
       der er ikke særlige geografiske eller andre forhold i aalborg, der medfører, at
kedler, der designes eller produceres netop i aalborg, herunder af eventuelle andre
virksomheder, har særlige egenskaber eller kvaliteter. kedler designet eller fremstil-
let i aalborg adskiller sig således ikke grundlæggende fra kedler fremstillet eller de-
signet andre steder i danmark eller den øvrige verden, og stednavnet aalborg angi-
ver således ingen bestemte egenskaber ved kedler.
       ordmærket ”aalborg” savner således ikke særpræg for de varer, for hvilke der
er søgt registreret, og ansøgningen om registrering skal derfor tages til følge som
nedenfor bestemt.
                      thi kendes for ret
ankenævnet for patenter og varemærker skal anerkende, at dansk varemærkeansøg-
ning va 2001 04126 aalborg <w> føres til endelig registrering.
       ankenævnet for patenter og varemærker skal inden 14 dage betale 20.000 kr. i
sagsomkostninger til aalborg industries a/s.
       uffe thustrup                                        ole lundsgaard andersen
                                         elmer.
   rolf malling petersen                                          bjarne egedal
                                         (sign.)
                                      ___ ___ ___
                           udskriftens rigtighed bekræftes
                           p.j.v. sø- og handelsretten, den


text:
retten i svendborg
udskrift af dombogen
dom
afsagt den 26. marts 2014 i sag nr. bs r3-444/2013:
niels einar langkilde
bramstrup
bramstrup 1 5792 årslev
mod
1.           automester bramstrup aps
og
2.           steen eithz bentsen
begge bramstrupvej 27 5792 årslev
sagens baggrund og parternes påstande
sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et autoværksted krænker eneejeren af godset
bramstrups rettigheder til betegnelsen "bramstrup" ved at benytte betegnelsen i sit firmanavn
og domænenavn.
sagsøgeren, niels ejnar langkilde, har nedlagt følgende påstande:
1.    de sagsøgte, automester bramstrup aps og steen eithz bentsen, forbydes at gøre
      erhvervsmæssig brug af betegnelsen bramstrup som eget varemærke og i
      virksomhedsnavn.
2.    sagsøgte 2, steen eithz bentsen, skal slette registreringen af domænenavnet
      automesterbramstrup.dk.
3.    automester bramstrup aps og steen eithz bentsen skal i fællesskab betale 25.000 kr. i
      vederlag og erstatning til niels einar langkilde med procesrente fra sagens anlæg, den
      16. maj 2013.
automester bramstrup aps og steen eithz bentsens påstand er frifindelse.
sagen er anlagt den 16. maj 2013.
oplysningerne i sagen
denne dom indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a, stk. 2.
forklaringer
niels einar langkilde har forklaret, at godset sidste år havde en række store arrangementer,
herunder tv2 ´s 25 års jubilæum og toyotas 50 års jubilæum. de havde i alt 5-6.000 gæster.
de skal have en stor fødevarefestival i maj måned. kvaliteten af arrangementerne er væsentlig
for dem. potentialet for dem vil være meget større, når også naturparken kommer til.
                                                - 2 -
han har set på sin egen bbr-registrering, at der stod bramstrup, men han har ikke bemærket,
at det skulle være et supplerende bynavn.
for så vidt angår vejskiltene var han selv med til, at de blev opstillet i den stand, de står i. det
var i forbindelse med en vejomlægning i 1985, idet den offentlige vej gennem godset var
blevet for lille. vejomlægningen stødte på mange hindringer af naturmæssige grunde. det
endte med, at man anlagde en ny vej i en blød bue uden om bramstrup. der skulle flyttes
meget jord i den forbindelse. det var vigtigt for ham, at man kunne komme fra vejen fra
godset og videre på vejen på den modsatte side af bramstrupvej. af
færdselssikkerhedsmæssige grunde skulle der være hajtænder på vejen fra godset. han blev
spurgt om farven på skiltet, og da han syntes, det skulle harmonere med de øvrige skilte,
sagde han ja til, at skiltet til bramstrup blev udformet som et rødt og hvidt skilt. "privat vej"-
skiltet blev placeret lidt længere tilbage på vejen fra krydset. den vej, som gik gennem
godset, hed bramstrupvej. det nuværende vejnavn "bramstrup" er entydigt i forhold til hans
ejendom. det var amtet, der fastsatte det, men han var blevet spurgt om hans holdning til
navnet, og han sagde ja til det.
de 8 huse ved vejen til godset blev bygget i 1940´erne og 1950´erne til medarbejdere på
godset, fordi der var tradition for, at når man arbejdede på bramstrup, skulle man også bo der.
det var endvidere naturligt, fordi frugtplantagen lå lige over for husene. han ejer alle husene
på bramstrup gods. efter at han overtog vejen igennem bramstrup, er det ham, der
vedligeholder den, blandt andet med snerydning.
han ejer også mølledamgyden og langegyden. når han skal beskrive over for andre, at han
kommer fra godset, siger han, at han kommer fra bramstrup. det samme gør hans søster. han
har forud for hovedforhandlingen, ringet til hende og spurgt hende, hvad hun mente med
udtalelsen til avisen. hun svarede, at hun selvfølgelig mente, at hun kom fra bramstrup. hun
sagde i den forbindelse også, at det ikke refererede til en by, når hun brugte udtrykket
bramstrup.
vejene som kollegiet bramstrup ligger på, må være udstykket, før han flyttede til godset.
han vidste godt, at det lå på bramstrupvej. han ville nok ikke have accepteret det i dag. han
har aldrig rettet henvendelse til kollegiet herom. der er ingen journalister, der skriver
bramstrup by, og det er fordi der ikke findes en by.
aktiviteterne på bramstrup gods er meget stærkt inspireret af museet louisiana. deres
goodwill er blevet løbende opbygget gennem mange år. virksomheder så tæt på som
automesterens undergraver hans navn, på samme måde som en virksomhed med louisianas
navn ville undergrave louisianas brand. automesterens virksomhed kan være starten på
yderligere misbrug af hans navn af virksomheder beliggende tæt på hans gods. det er særligt
problematisk med automesterens virksomhed, fordi det udvander hans brand. han har dog
ikke oplevet konkrete forvekslinger mellem sin og automesterens virksomhed.
steen eithz bentsen har forklaret, at han er direktør for automester bramstrup aps. han
flyttede dertil i 1995, og drev autovirksomhed fra 2005, først fra højby 3-4 kilometer i østlig
retning, og siden på sin privatadresse på bramstrupvej. virksomheden hed tidligere højby
bilcenter. da han flyttede virksomheden til sin bopæl, fortsatte den med at hedde højby
bilcenter indtil i 2013, hvor virksomheden fik sit nuværende navn. grunden til
navneændringen var, at han fik problemer med, at kunder ikke kunne finde ud til
virksomheden.
                                               - 3 -
han valgte automester bramstrup, fordi der var en automester i nr. lyndelse i forvejen og
fordi han boede i bramstrup. det automesterværksted, der findes i nr. lyndelse i forvejen,
hedder kildevængets auto. i automesterkæden kan man ikke tage byens navn, hvis der er to
automestre i samme by. der findes i øvrigt to andre mekanikere i højby, der har navnet højby
i firmanavnet.
han bor i bramstrup. det står på hans bbr-meddelelse som et supplerende bynavn, og det
står på alle henvendelser på offentlige myndigheder. han har opfattet vejskiltene ved krydset
sådan, at de refererer til det byområde, han bor i, og fordi der ikke er kilometerangivelse på
skiltene ved vejkrydset. det er rigtigt, at de ikke peger hen mod ham. området omkring
bramstrup gods har man i folkemunde altid kaldt bramstrup. han mener, at det er husene, der
ligger rundt om ham, der udgør bramstrup by. der findes ikke et egentligt byskilt med navnet
bramstrup på.
foreholdt ekstrakten siden 401 har han ikke indrykket annoncen med navnet "bramstrup
bilcenter". det er ikke ham, der har bestemt, at der skulle stå det, og han har ikke betalt for
det. han ville aldrig referere til sin virksomhed med det navn, men ville bruge virksomhedens
nuværende navn.
foreholdt ekstrakten side 349, er de sidste linjer mere en vejanvisning, herunder om at stedet
ligger tæt ved odense, som folk kender. det er kun folk i nærområdet, der kender bramstrup.
parternes synspunkter
niels einar langkilde har i sit påstandsdokument til støtte for sine påstande gjort gældende
blandt andet, at bramstrup er et særegent navn på den faste ejendom og tilhørende grund, som
ejes af niels langkilde. niels langkilde har gennem de sidste årtier gennem omfattende brug
af navnet for en række forskellige tjenesteydelser skabt en betydelig goodwill og kendskab til
navnet, særligt på fyn.
som et særegent navn på niels langkildes faste ejendom nyder bramstrup beskyttelse efter
varemærkelovens § 14, stk. 4, selskabslovens § 2, stk. 2, og almindelige retsgrundsætninger
mod andres uberettigede brug af navnet. der gælder hverken efter bestemmelsernes
forarbejder eller ordlyd eller efter retspraksis som krav for krænkelse af særegne navne på fast
ejendom, at der er lighed mellem varer eller tjenesteydelser.
såfremt bramstrup er en by, kan de sagsøgte, jf. varemærkelovens § 5, stk. 1, nr. 2, ikke
forhindres i at benytte bramstrup som varemærke og i virksomhedsnavn.
på baggrund af sagens omfattende beviser, herunder om de faktiske omstændigheder ved
området, antallet af beboere, ejerlavsgrænser, sagsøgtes medlemskab af nørre lyndelse
bylaug, mangel på byskilt, ejerforhold for de i området beliggende huse, grundkort fyns kort
over byzoner, danmarks statistiks oplysninger om byer, oplysninger fra gyldendals åbne
encyclopædi og historisk atlas, samt et betydeligt antal avisartikler, kan det lægges til grund,
at bramstrup ikke er en by. bramstrup er ej heller benyttet af offentligheden som en stedlig
angivelse for andet end ejendommen og de til ejendommen hørende arealer.
                                               - 4 -
at bramstrup i bbr registreret og hos stednavneudvalget er anført som et supplerende
bynavn/en by, kan - i lyset af det i sagen fremkomne om baggrunden for disse oplysninger -
ikke føre til et andet resultat.
ved at have benyttet navnet bramstrup som varemærke og i selskabsnavn har de sagsøgte
overtrådt varemærkeloven, selskabsloven og almindelige retsgrundsætninger. de sagsøgte har
tillige overtrådt markedsføringslovens § 1 ved uberettiget at knytte an til den goodwill, der er
- særligt i lokalområdet og på fyn - til navnet bramstrup. endelig har de sagsøgte handlet i
strid med markedsføringslovens § 18 ved at benytte et forretningskendetegn, der ikke
tilkommer dem.
steen bentsen vil i lyset af ovenstående være forpligtet til at slette sin registrering af
automesterbramstrup.dk, jf. internetdomænelovens § 12, stk. 1.
niels langkilde har gjort gældende, at han efter varemærkelovens § 43, stk. 1, nr. 1, og
markedsføringslovens § 20, stk. 3, er berettiget til et rimeligt vederlag for den uberettigede
udnyttelse af kendetegnet bramstrup. tilkendelse af rimeligt vederlag er ikke betinget af, at
der kan påvises et tab, og vederlaget kan skønsmæssigt fastsættes til 25.000 kr.
automester bramstrup og steen bentsen har i deres påstandsdokument til støtte for deres
påstand om frifindelse overordnet gjort gældende, at deres brug af navnet ”automester
bramstrup aps” ikke udgør en krænkelse af niels langkildes påståede rettigheder til ordet
”bramstrup”, hverken i henhold til selskabsloven, varemærkeloven, markedsføringsloven,
eller internetdomæneloven.
ad selskabsloven
automester bramstrup og steen bentsen har gjort gældende, at der ikke foreligger en
krænkelse efter selskabslovens § 2.
der er ikke tale om, at de benytter et selskabsnavn, der ikke tilkommer kapitalselskabet, jf.
selskabslovens § 2, stk. 2.
automester bramstrup og steen bentsen har gjort gældende, at der ikke foreligger
forvekslingsrisiko mellem selskabsnavnene ”niels e. langkilde bramstrup” og ”automester
bramstrup aps”.
automester bramstrup og steen bentsen benytter sig i deres virksomhedsnavn af betegnelsen
”automester”, der bidrager til, at selskabsnavnet differentierer sig væsentligt fra niels
langkildes.
automester bramstrup og steen bentsen har endvidere gjort gældende, at selskabsnavnet ikke
kan anses for vildledende, jf. selskabslovens § 2, stk. 3, idet et selskabsnavn aldrig er
vildledende, når selskabet benytter sin aktuelle geografiske beliggenhed i selskabsnavnet.
ad varemærkeloven
automester bramstrup og steen bentsen har gjort gældende, at betingelserne for at statuere
krænkelse efter varemærkelovens § 4, stk. 1 og 2, ikke er opfyldt.
                                               - 5 -
allerede fordi der ikke foreligger lighed mellem de tjenesteydelser, som parterne benytter
deres kendetegn for, er betingelserne for at statuere krænkelse ikke opfyldte, jf.
varemærkelovens § 4, stk.1, nr. 2, og der foreligger ikke nogen forvekslingsrisiko.
der kan ikke lempes på kravet om vareartslighed, da niels langkildes varemærke ikke er
velkendt. det følger af retspraksis, at velkendtheden skal foreligge inden for en væsentlig del
af det land, hvori rettigheden nyder beskyttelse.
det følger af varemærkelovens § 5, nr. 1 og 2, at indehaveren af en varemærkeret ikke kan
forbyde, at andre i overensstemmelse med god markedsføringsskik gør erhvervsmæssig brug
af eget navn og egen adresse samt angivelser af tjenesteydelsernes geografiske oprindelse. da
bramstrup er navnet på den by eller det område, hvor automester bramstrup drives, gøres det
gældende, at niels langkilde ikke kan forhindre automester bramstrup og steen bentsen i at
benytte betegnelsen ”bramstrup”. det er således et fasttømret princip i varemærkeretten, at
deskriptive ord skal være frit tilgængelige for alle erhvervsdrivende.
automester bramstrup og steen bentsen har som følge heraf gjort gældende, at ”bramstrup”
udgør en fribetegnelse efter varemærkeloven, ligesom varemærket vr 2005 03502
”bramstrup” <w> mangler særpræg, jf. varemærkelovens § 13, stk. 1, allerede fordi der
er tale om en geografisk betegnelse. behovet for at friholde ”bramstrup” fra
varemærkebeskyttelse understreges af, at der er andre erhvervsdrivende, hvori navnet indgår,
samt at der er tale om en by eller geografisk område.
automester bramstrup og steen bentsens brug af betegnelsen automester
bramstrup aps medfører ikke en utilbørlig udnyttelse af varemærket ”bramstrup” <w>s
særpræg eller renommé, da varemærket ikke besidder særpræg, og da de ikke har udvist
illoyal adfærd. automester bramstrup og steen bentsen har således ikke gjort uhjemlet brug
af niels langkildes varemærke, idet de i god tro har disponeret ud fra blandt andet
oplysninger i bbr registreret, avisartikler og diverse byskilte med navnet ”bramstrup”.
det bestrides, at niels langkilde er berettiget til erstatning og/eller vederlag, idet der ikke
foreligger en krænkelse efter varemærkeloven.
automester bramstrup og steen bentsen har gjort gældende, at der ikke foreligger en
krænkelse efter markedsføringslovens § 18 eller § 1.
overordnet set har automester bramstrup og steen bentsen gjort gældende, at der ikke i
dansk ret er hjemmel til at anvende markedsføringsloven i et tilfælde, hvor varemærkeloven
finder anvendelse, da der ikke kan ydes en sådan udvidet beskyttelse.
der er ikke tale om uberettiget brug af forretningskendetegn, idet automester bramstrup og
steen bentsen har en legitim interesse i at benytte en genrisk og geografisk betegnelse i
forbindelse med dennes virksomhed.
der foreligger ej heller risiko for forveksling mellem parternes forretningskendetegn, jf.
markedsføringslovens § 18. niels langkilde har ikke dokumenteret, at der er sket konkret
forveksling blandt automester bramstrup og steen bentsens kunder og niels langkildes
besøgende.
                                               - 6 -
det gøres endvidere gældende, at der ikke er sket benyttelse af forretningskendetegnet
"automester bramstrup aps" på illoyal vis, idet automester bramstrup og steen bentsen
ikke har tilsigtet at udnytte niels langkildes renommé eller markedsindsats.
det fremgår af retspraksis, at der ved forvekslingsvurderingen efter markedsføringsloven skal
lægges vægt på momenter som branche, kundeunderlag og forretningskendetegnets særpræg.
hertil kommer, at varemærket "bramstrup" ikke besidder en høj grad af særpræg, om nogen.
der er tale om en stedlig betegnelse, der i sin natur altid vil være deskriptiv eller suggestiv for
en virksomhed, der udøves fra et område under samme navn.
automester bramstrup og steen bentsen har bestridt, at niels langkilde er berettiget til
erstatning og/eller vederlag, idet der ikke foreligger nogen krænkelse efter
markedsføringsloven.
ad internetdomæneloven
automester bramstrup og steen bentsen har på baggrund af ovenstående gjort gældende, at
automester bramstrup og steen bentsen er berettigede til at bruge domænenavnet
www.automesterbramstrup.dk som led i deres erhvervsmæssige virksomhed. automester
bramstrup og steen bentsen har ikke registreret og anvendt domænet i strid med god
domænenavnsskik, jf. internetdomænelovens § 12.
automester bramstrup og steen bentsen har herudover gjort gældende, at de er indehaver af
et naturligt varemærke, jf. varemærkelovens § 5. som følge heraf kan niels langkilde ikke
forbyde, at de gør brug af den geografiske beliggenhed i deres virksomhedsnavn og følgelig
på deres hjemmeside.
parterne har procederet i overensstemmelse med ovenstående anbringender.
rettens begrundelse og afgørelse
det lægges efter de historiske og leksikale kilder, der er tilvejebragt under sagen, til grund, at
bramstrup kendes fra 1400-tallet som en oprindelig middelalderlig landsbyhovedgård, hvor
hovedgården lå i landsbyen bramstrup syd for odense. af de samme kilder fremgår, at
landsbyen bramstrup blev nedlagt og lagt under hovedgården omkring 1600.
uanset at bramstrup i bbr-registeret og hos stednavneudvalget er anført som et supplerende
bynavn, finder retten imidlertid ikke tilstrækkelig grundlag for at antage, at "bramstrup" idag
er betegnelsen for en by eller et område forskelligt fra godset bramstrup.
det er ubestridt, at parternes virksomheder ikke beskæftiger sig inden for konkurrerende
brancher. bramstrup gods beskæftiger sig med landbrug, maskinstationsdrift og udlejning af
boliger. herudover har godset i stigende grad involveret sig i forskning i landbrugsdrift,
hvorunder der er udbudt kurser, temadage, konferencer og åbent hus-arrangementer
(bramstrup videnscenter), og i skabelsen af rammer for musikudøvelse (bramstrup
performing arts) og i øvrigt i en række kulturelle begivenheder og arrangementer og
skabelsen af en naturpark. heroverfor er "automester bramstrup" et autoværksted inden for
                                               - 7 -
automesterkæden. firmaet er udelukkende beskæftiget med reparation af biler. de brancher,
parterne virker inden for, må på den baggrund anses for vidt forskellige.
der er ikke identitet eller udpræget navnelighed mellem på den ene side
"bramstrup" og de firmanavne, niels langkilde betjener sig af og hvori
"bramstrup" indgår, og "automester bramstrup aps" og dermed næppe nogen reel risiko for
forveksling. det lægges efter niels langskildes forklaring og det i øvrigt oplyste til grund, at
der heller ikke foreligger konkrete oplysninger om fejlhenvendelser eller praktiske
vanskeligheder foranlediget af sammenblandinger af "bramstrup" og "automester bramstrup
aps".
retten har foretaget en samlet afvejning af ovennævnte hensyn og en vurdering af graden af
navnet bramstrups almindelige velkendthed og særpræg. retten finder på den baggrund ikke,
at de sagsøgtes benyttelse af "automester bramstrup" som varemærke og selskabsnavn har
krænket niels langkildes ret i medfør af selskabslovens § 2, stk. 2, eller varemærkelovens §
14, nr. 4, eller almindelige retsgrundsætninger.
retten finder tillige ikke grundlag for at antage, at de sagsøgtes anvendelse af "bramstrup" i
firmanavnet har tilstræbt at drage fordel af - eller på anden utilbørlig vis har udnyttet - godset
bramstrups renommé eller markedsindsats, jf. markedsføringslovens § 1, eller at automester
bramstrup og steen bentsen har handlet i strid med markedsføringslovens § 18 ved at benytte
et forretningskendetegn, der ikke tilkommer dem.
retten tager derfor automester bramstrup og steen bentsens frifindelsespåstand over for
niels langkildes påstand 1 til følge.
af ovennævnte grunde finder retten tillige, at autoværkstedet og bentsen er berettigede til
bruge domænenavnet www.automesterbramstrup.dk som led i deres erhvervsmæssige
virksomhed, jf. internetdomænelovens § 12.
retten tager retten derfor automester bramstrup og steen bentsens frifindelsespåstand over
for niels langkildes påstand 2 til følge.
det følger heraf, at automester bramstrup og steen bentsen frifindes for niels langkildes
påstand 3.
efter sagens udfald skal niels langkilde betale sagens omkostninger til selskabet og steen
bentsen med 25.000 kr. til dækning af deres udgifter til advokatbistand. retten har ved
fastsættelsen af omkostningerne lagt vægt på sagens karakter og bilagsmaterialets betydelige
omfang. retten har ved fastsættelsen af omkostningerne til fordel for niels langkilde
imidlertid tillagt det en vis betydning, at automester bramstrup og steen bentsens
selvstændige påstande først blev frafaldet dagen før hovedforhandlingen.
thi kendes for ret:
de sagsøgte, automester bramstrup aps og steen eithz bentsen, frifindes.
sagsøgeren, niels einar langkilde, skal inden 14 dage til automester bramstrup aps og
steen eithz bentsen betale sagens omkostninger med 25.000 kr.


text:
dom
afsagt den 18. november 2014 i sag nr. bs 27b-3060/2013:
der blev foretaget i ikke offentligt retsmøde
sag nr. bs 27b-3060/2013:
pensionskassen for sygeplejersker
c/o deas a/s
dirch passers allé 76
2000 frederiksberg
mod
c
z-vej 29, 3. th.
…
sagens baggrund og parternes påstande
denne sag, der er anlagt den 15. juli 2013, vedrører spørgsmålet om orienteringspligten efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 4 (tidl. § 5, stk. 3) er opfyldt, således at der kan ske
lejefastsættelse efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
pensionskassen for sygeplejersker har nedlagt påstand om, at sagsøgte tilpligtes at anerkende,
at lejen for lejemålet z-vej 29, 3. th., ..., pr. 15. april 2012 udgør 68.225,28 kr.
c har nedlagt påstand om frifindelse, således at lejen for lejemålet z-vej 29,3.th., …,
fastsættes til 53.906,47 kr. årligt.
dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a.
oplysningerne i sagen
sagsøgte har været lejer af det omtvistede lejemål fra den 15. april 2012. af tillæg til
lejekontrakten fremgår blandt andet, at lejemålet er totalmoderniseret og at lejen fastsættes i
henhold til boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
i forbindelse med sagsøgtes ansøgning om boligstøtte, opfordrede københavns kommune
sagsøgte til at indbringe lejens størrelse for huslejenævnet.
af huslejenævnets afgørelse af 17. april 2013 fremgår det blandt andet:
"...det fremgår af ankenævnsafgørelse 2012-19527 / ab af 10. juli 2012, at " det følger af
boligreguleringslovens § 5, stk. 3, at hvis udlejer vil indgå en lejeaftale i henhold til boligreguleringslovens § 5,
stk. 2 og er det den første udlejning af det pågældende lejemål efter § 5, stk. 2, skal udlejeren orientere
beboerrepræsentanterne eller lejere om dette samt om indholdet af bestemmelsen i boligreguleringslovens § 5,
stk. 3, i modsat fald er vilkåret om lejefastsættelse efter stk. 2 ugyldigt. bestemmelsen kom ind i
boligreguleringsloven under folketingsbehandlingen af det lovforslag, der blev gennemført ved lov nr. 406 af 31.
maj 2009. det fremgår af boligudvalgets betænkning afgivet den 22. maj 2000, jf. folketingstidende 1999/2000,
tillæg b, spalte 1353, at " ordningen finder anvendelse i forbindelse med den første udlejning efter
forbedringens gennemførelse, hvor lejen ønskes fastsat efter § 5, stk. 2". det fremgår endvidere af
boligudvalgets betænkning, a. st., spalte 1355, at " loven træder i kraft den 1. januar 2001. den foreslåede
ordning får virkning for aftaler efter § 5, stk. 2, der indgås efter dette tidspunkt".
                                                         - 2 -
det anførte indebærer, at orienteringspligten efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 skal være opfyldt ved den
første udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2, hvis denne finder sted efter den 1 januar 2001. kan
udlejer sandsynliggøre, at der er sket udlejning efter § 5, stk. 2 før den 1 januar 2001 gælder orienteringspligten
ikke, heller ikke i forbindelse med genudlejning efter den 1. januar 2001.
ifølge oplysningerne i sagen er moderniseringsarbejderne i dette lejemål afsluttet i maj 2001, og det lægges på
den baggrund til grund, at lejemålet første gang er udlejet efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2 efter den 1.
januar 2001.
det er ikke godtgjort, at orienteringspligten efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 er opfyldt ved den første
udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2 eller senere udlejninger efter bestemmelsen, og et flertal på tre
af ankenævnets fem medlemmer finder på den baggrund ikke, at lejen kan fastsættes efter boligreguleringslovens
§ 5, stk. 2.
et mindretal på to af ankenævnets fem medlemmer finder, at lejemålet kan udlejes efter boligreguleringslovens §
5, stk. 2, selvom det ikke er dokumenteret, at der er orienteret efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 ved den
første udlejning efter denne bestemmelse under hensyn til, at lejemålet flere gange tidligere er blevet udlejet
efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2. "
nævnets flertal har i overensstemmelse med ankenævnets praksis vedtaget at fastsætte lejen efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 1. nævnet lægger vægt på, at det ikke er dokumenteret, at
boligreguleringslovens § 5, stk. 3 er overholdt inden 1. udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
et medlem stemte for at bestemmelsen i § 5, stk. 3 ikke finer anvendelse, når det ikke er første udlejning efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
der er truffet afgørelse i overensstemmelse med flertallets opfattelse. lejen skal derfor fastsættes efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 1.
efter boligreguleringslovens § 5, stk. 1 skal lejen sammensættes af en omkostningsbestemt leje med beregnede
tillæg for forbedringer efter principperne i lejelovens § 58.
..."
sagsøger indbragte sagen for ankenævnet. i ankenævnets afgørelse af 28. juni 2013 hedder
det blandt andet:
"...et flertal på tre af ankenævnets fem medlemmer bemærker, at det følger af boligreguleringslovens § 5, stk. 3,
at hvis udlejer vil indgå en lejeaftale i henhold til boligreguleringslovens § 5, stk. 2, og er det den første
udlejning i henhold til boligreguleringslovens § 5, stk. 2, skal udlejeren orientere beboerrepræsentanterne eller
lejerne om dette samt om indholdet af bestemmelsen i boligreguleringslovens § 5, stk. 3. i modsat fald er vilkåret
om lejefastsættelse efter stk. 2 ugyldigt. bestemmelsen kom ind i boligreguleringsloven under
folketingsbehandlingen af det lovforslag, der blev gennemført ved lov nr. 406 af 31. maj 2000. det fremgår af
boligudvalgets betænkning afgivet den 22. maj 2000, jf. folketingstidende 1999/2000, tillæg b, spalte 1353, at "
ordningen finder anvendelse i forbindelse med den første udlejning efter forbedringens gennemførelse, hvor
lejen ønskes fastsat efter § 5, stk. 2". det fremgår endvidere af boligudvalgets betænkning, a. st., spalte 1355, at
" loven træder i kraft den 1. januar 2001. den foreslåede ordning får virkning for aftaler efter § 5, stk. 2, der
indgås efter dette tidspunkt".
det anførte indebærer, at orienteringspligten efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 skal være opfyldt ved den
første udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2, hvis denne finder sted efter den 1. januar 2001. kan
udlejer sandsynliggøre, at der er sket udlejning efter § 5, stk. 2 før den 1. januar 2001 gælder orienteringspligten
ikke, heller ikke i forbindelse med genudlejning efter den 1. januar 2001.
ifølge oplysningerne i sagen er lejemålet første gang udlejet efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2 efter den 1.
januar 2001.
                                                        - 3 -
det er ikke godtgjort, at orienteringspligten efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 er opfyldt ved den første
udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2 eller ved senere udlejninger efter bestemmelsen. flertallet
finder på den baggrund ikke, at lejen kan fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2. det bemærkes
samtidig, at et enigt ankenævn er af den opfattelse, at udlejer kan rette op på en manglende orientering efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 3 ved at orientere i overensstemmelse med bestemmelsen ved en senere
udlejning efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
et mindretal på to af ankenævnets fem medlemmer finder, at lejemålet kan udlejes efter boligreguleringslovens §
5, stk. 2, selvom det ikke er dokumenteret, at der er orienteret efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 ved den
første udlejning efter denne bestemmelse under hensyn til, at lejemålet tidligere er blevet udlejet efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
der gives afgørelse efter stemmeflertallet, hvorefter lejen fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, stk. 1.
ankenævnet har taget til efterretning, at udlejer accepterer huslejenævnets beregning af lejen, hvis lejen
fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, stk. 1. da der gives afgørelse efter stemmeflertallet betyder
ankenævnets afgørelse derfor, at huslejenævnets afgørelse står ved magt.
..."
forklaringer
der er afgivet forklaring af c og mogens dürr.
c har forklaret, at hun har været medlem af sagsøger, siden hun blev uddannet som
sygeplejerske i 2003. da hun på grund af sklerose er førtidspensionist, søgte hun københavns
kommune om boligstøtte. hun modtog brevet af 20. juni 2012 fra københavns kommune,
men var ikke klar over, hvad hun skulle gøre. hun søgte hjælp i københavns retshjælp, hvor
hun blev anbefalet at indbringe sagen for huslejenævnet. hun blev meget overrasket over, at
hendes pensionskasse har indbragt hende for retten. det er meget stressende for hende og hun
er bekymret for, om det vil koste hende en masse penge.
mogens dürr har forklaret, at han er ansat som jurist i deas` juridiske afdeling. når et lejemål
opsiges, vurderes det, om der er grundlag for en modernisering af lejemålet, således at lejen
kan fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2. såfremt lejemålet moderniseres, skal
der herefter ske en varsling efter boligreguleringslovens § 5, stk. 3 (nu stk. 4). der har aldrig
været vedligeholdelsessager på ejendommen og således heller ikke efter de varslinger i
medfør af boligreguleringslovens § 5, stk. 3 (nu stk. 4), der er sket vedrørende andre lejemål i
ejendommen, jf. bilag 6, 7, 5 og c, henholdsvis den 22. juni 2007, 26. september 2007, 4.
marts 2009 og 1. august 2013.
parternes synspunkter
pensionskassen for sygeplejersker har i påstandsdokument af 7. oktober 2014 anført
følgende:
at                lejens fastsættelse efter brl § 5, stk. 2, er gyldig, da brl § 5, stk. 3,
                  alene finder anvendelse i retsforholdet mellem lejer og udlejer ved før
                  ste udlejning af et lejemål efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2,
at                der ikke i brl § 5, stk. 3 er krav om, at der skal ske orientering ved
                  genudlejning efter brl § 5, stk. 2,
                                                 - 4 -
at             det i sagen omhandlede lejemål forud for indgåelsen af sagsøgtes leje-
               aftale, bilag 1, allerede havde været udlejet efter brl § 5, stk. 2, to
               gange tidligere, jf. bilag 3-4, første gang per 1. maj 2010,
at             hensigten med meddelelse i henhold til § 5, stk. 3 må anses for opfyldt
               bl.a. ved den fremsendte meddelelse fremlagt som bilag 5, og
at             der i øvrigt er udvist retsfortabende passivitet ved først over 2 år efter
               første udlejning efter brl § 5, stk. 2, at gøre gældende, at denne og
               efterfølgende udlejninger efter brl § 5, stk. 2 er ugyldige.
c har i påstandsdokument af 6. oktober 2014 anført følgende:
det lægges til grund, at lejemålet z-vej 29, 3. th., …, første gang er udlejet efter brl § 5, stk.
2, efter den 1. januar 2001 jf. bilag 2, side 10.
det gøres gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at orienteringspligten efter brl § 5,
stk. 3, (nu stk. 4) var opfyldt ved den første udlejning efter brl § 5 stk. 2, eller ved senere
udlejninger, efter bestemmelsen (§ 5 stk. 2).
på denne baggrund gøres det gældende, at vilkåret om lejefastsættelse efter § 5 stk. 2 er
ugyldigt i medfør af brl § 5 stk. 3 (nu stk. 4).
det medfører, at lejen for sagsøgte skal fastsættes efter brl § 5 stk. 1.
huslejenævnet har i deres afgørelse fastsat lejen efter brl § 5, stk. 1 til kr. 53.906,47 årligt,
hvorfor det gøres gældende, at sagsøgtes husleje pr. 15. april 2012 udgør kr. 53.906,47 årligt.
hvis sagsøgers får medhold i sit synspunkt om, at vilkåret om lejefastsættelse efter brl § 5
stk. 2 bliver gyldigt ved anden og efterfølgende udlejning, selvom orienteringspligten efter
brl § 5, stk. 3 (nu stk. 4), ikke er overholdt, vil det være særdeles let for udlejer, at omgå
bestemmelsen, idet udlejer ved første udlejning kan udleje til en ”stråmand”, og herefter
foretage genudlejning, uden at give lejerne mulighed for at sikre, at vedligeholdelsesmangler
afhjælpes før udlejer indgår en ny aftale efter brl § 5, stk. 2, om gennemgribende at forbedre
et lejemål.
bestemmelsen i brl § 5 stk. 3 (nu stk. 4) vil i så fald være værdiløs.
parterne har i det væsentligste procederet i overensstemmelse hermed.
rettens begrundelse og afgørelse
sagsøgte har lejet lejligheden fra den 15. april 2007. lejemålet har to gange tidligere været
udlejet med lejefastsættelse efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2, første gang den 1. maj
2010 og anden gang den 1. december 2011.
en udlejer har mulighed for varigt at bringe et lejemål ud af en lejefastsættelse efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 1 (omkostningsbestemt leje evt. med forbedringstillæg) ved at
udføre gennemgribende forbedringer af lejemålet efter de i boligreguleringslovens § 5, stk. 2
nærmere fastsatte beløbsgrænser, og således at forbedringerne væsentlig forøger lejeværdien.
                                                          - 5 -
såfremt der endvidere ikke foreligger påbud om udbedring af vedligeholdelsesmangler, som
ikke er opfyldt, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 4, (tidl. stk. 3) 5.pkt., kan lejen fastsættes
til det lejedes værdi, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 2. det påhviler endvidere udlejeren at
opretholde den gennemgribende forbedring af lejemålet, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 6.
det lægges til grund, at der hverken i forbindelse med den første udlejning af lejemålet eller
senere er sket underretning af beboerrepræsentanterne eller lejerne om moderniseringen og
lejefastsættelsen efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2, og om muligheden for at indbringe
en sag om vedligeholdelsesmangler for huslejenævnet, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 4,
(tidl. stk. 3), 1., 3. og 4. pkt.
to af rettens medlemmer (henriette sartvin og bente kristensen) udtaler :
det fremgår af lovens forarbejder (betænkning afgivet af boligudvalget den 22. maj 2000)
vedrørende boligreguleringslovens § 5, stk. 4 (tidl. stk. 3) blandt andet:
"...der er ikke foreslået formkrav til udlejerens orientering til lejerne. udlejeren kan således nøjes med at hænge
meddelelse op i opgangen evt. i ejendommens aflåste udhængsskab. udlejeren skal dog være opmærksom på, at
der knytter sig retsvirkninger til den orientering, der skal gives til lejerne. dette kan få den betydning, at
udlejeren i tilfælde af en tvist vil skulle bevise, at orienteringen er givet efter reglerne. såfremt udlejeren ønsker
at sikre sig et sådant bevis, bør orienteringen ske skriftligt med de muligheder for at sikre beviset, der følger
heraf.
..."
da sagsøger ikke kan bevise, at der er sket orientering efter boligreguleringslovens § 5, stk. 4,
findes lejefastsættelsen efter boligreguleringslovens §5, stk. 2 ved den første udlejning af
lejemålet efter moderniseringen at være ugyldig, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 4, (tidl.
stk. 3), 2. pkt.
da der heller ikke i forbindelse med den anden udlejning og/eller udlejningen til sagsøgte er
sket orientering efter boligreguleringslovens § 5, stk. 4, (tidl. stk. 3), findes der fortsat at
foreligge en ugyldig lejefastsættelse efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
disse medlemmer stemmer derfor for at tage sagsøgtes påstand til følge.
et af rettens medlemmer (jesper friisberg) udtaler:
jeg finder, som fastslået af mindretallet i ankenævnet, at lejemålet kan udlejes efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 2, selvom det ikke er dokumenteret, at der er orienteret efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 4, (tidl. stk. 3), ved den første udlejning efter denne
bestemmelse under hensyn til, at lejemålet efterfølgende er blevet udlejet efter
boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
jeg stemmer derfor for at tage sagsøgers påstand til følge.
der afsiges dom efter stemmeflertallet, hvorefter sagsøgtes påstand vil være at tage til følge.
vedrørende sagens omkostninger forholdes som nedenfor bestemt, idet retten kan oplyse, at
der er tilkendt passende beløb til dækning af udgift til advokatbistand 18.750 kr. retten har
ved fastsættelsen taget hensyn til sagens værdi, forløb og udfald.
                                               - 6 -
thi kendes for ret:
c frifindes, således at lejen for lejemålet z-vej 29, 3.th., …, pr. 15. april 2012 fastsættes til
53.906,47 kr. årligt.
pensionskasser for sygeplejersker skal inden 14 dage betale sagens omkostninger til c med
18.750 kr.
de idømte sagsomkostninger forrentes efter rentelovens § 8a.