text:
97/2009. (X. 16.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabályok alkot mány elle nességének utólagos megállapítására és megsemmisítésére, valamint mulasztásban megnyilvánuló alkot mány elle nesség megállapítására irányuló indítványok tárgyában meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 35. § (1) bekezdésének
„az igazságügyért felelős miniszter (a továb biak ban: miniszter) a legfőbb ügyész, a Magyar Ügyvédi Kamara elnöke, az
Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottsága, valamint Költségvetési és Pénzügyi Bizottsága által kijelölt
egy-egy országgyűlési képviselő” szövegrésze, és a 38. § (3)–(4) bekezdésének alkot mány elle nessége megállapítására
és megsemmisítésére irányuló indítványokat elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 37. § e) pontja és 57. §-a
vonatkozásában előterjesztett, alkot mány elle nes mulasztás megállapítására irányuló indítványt elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 35. § (1) bekezdésének
„az igazságügyért felelős miniszter (a továb biak ban: miniszter) a legfőbb ügyész, a Magyar Ügyvédi Kamara elnöke, az
Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottsága, valamint Költségvetési és Pénzügyi Bizottsága által kijelölt
egy-egy országgyűlési képviselő” szövegrésze, és a 38. § (3)–(4) bekezdése alkot mány elle nessége megállapítására és
megsemmisítésére irányuló indítványt az Alkotmány preambuluma, 54. § (1) bekezdése, 57. § (1) bekezdése és
70/A. §-a vonatkozásában visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. 1. Az Alkotmánybírósághoz két, egymással összefüggő, illetve egymást kiegészítő indítvány érkezett, amelyek az
Országos Igazságszolgáltatási Tanács (a továb biak ban: OIT) összetételére vonatkozó, a bíróságok szervezetéről és
igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény (a továb biak ban: Bszi.) egyes szabályait az Alkotmány több rendelkezésére
hivatkozással támadták. Az indítványokban közös elem, hogy a Bszi. megoldását – a hatalommegosztás elvéből
kiindulva – elsősorban a bírói függetlenség alkotmányos elve érvényesülése szempontjából tartják
alkot mány elle nesnek.
Az Alkotmánybíróság az ügyeket – tartalmi azonosságukra és tárgyi összefüggésükre tekintettel – az
Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és egységes
szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK 2009, január, 3.) (a továb biak ban: Ügyrend) 28. §
(1) bekezdésének meg fele lően egyesítette, és egy eljárásban bírálta el.
2.1. Az országgyűlési képviselő indítványozó a Bszi. 35. § (1) bekezdésének az igazságügyi- és rendészeti miniszter OIT
tagságát lehetővé tévő rendelkezése és a miniszterre vonatkozó helyettesítési rendet meghatározó 38. §
(3) bekezdése alkot mány elle nességének megállapítását és megsemmisítését kérte. Álláspontja szerint e szabályok
a hatalommegosztás elvének sérelme révén az Alkotmány 50. § (3) bekezdése szerinti bírói függetlenség elvébe
ütköznek. A Magyar Köztársaság minisztériumainak felsorolásáról szóló 2006. évi LV. törvény (a továb biak ban:
MKmf. tv.) megváltoztatta ugyanis azt a korábbi helyzetet, amely szerint a bírósági szervezetet irányító OIT testületébe
a választott, bírói státussal rendelkezők mellé olyan külső tagok delegálandók, akik vagy maguk is az
igazságszolgáltatás résztvevői, vagy olyan szervezetek tagjai, amelyek felelősséget viselnek a bíróságok
működtetéséért. Az igazságügy-minisztert így az igazságügyi és rendészeti miniszter váltotta fel. Az Igazságügyi és
Rendészeti Minisztérium Szervezeti és Működési Szabályzatáról szóló 2/2006. (MK 94) IRM utasítás 6. § e) pontjából,
 illetve a 13. § a) pontjából kitűnően a miniszter döntő befolyással rendelkezik a rend őrség, mint nyomozó hatóság
munkája és tevékenysége felett, „amely kizárja, hogy személyesen, illetve helyettese útján részt vegyen a független
igazságszolgáltatás irányító testületében, (...) mivel a két tisztség (...) összeférhetetlen.”
Az indítványozó kitért arra is, hogy az egyszerű többséget igénylő MKmf. tv. a Bszi., mint kétharmados törvény
rendelkezéseit rontotta le. Azzal, hogy a rend őrség tevékenységéért felelős kormánytag részvétele biztosítottá vált
a bíróságokat irányító szervezetben, az Mkmf. tv. negatívan változtatta meg a bíróságok helyzetére vonatkozó
alkotmányos szabályozást.
2.2. A 2/2006. (MK 94) IRM utasítást – többszöri módosítást köve tően – az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium
Szervezeti és Működési Szabályzatáról szóló 9/2009. (VII. 10.) IRM utasítás (a továb biak ban: IRM ut.) váltotta fel. Ez
utóbbinak a hatályos állapota részben megegyezik a 2/2006. (MK 94) IRM utasításnak az indítványban kifogásolt
rendelkezéseivel.
3. A másik indítvány az OIT összetételére vonatkozó szabályokat – a külső tagokra vonatkozóan – teljes egészében
támadta. Álláspontja szerint a Bszi. 35. § (1) bekezdése, valamint a 38. § (3)–(4) bekezdése az Alkotmánynak
a preambulumába, a jogállamiságra vonatkozó 2. § (1) bekezdésébe, a pártoknak a közhatalom gyakorlásából való
kizártságáról szóló 3. § (3) bekezdésébe, a bírói függetlenséget deklaráló az 50. § (3) bekezdésébe, az emberi
méltósághoz való jogot oltalmazó 54. § (1) bekezdésébe, a tisztességes eljárás követelményét előíró 57. §
(1) bekezdésébe és a diszkrimináció tilalmára vonatkozó 70/A. § (1) bekezdésébe ütköznek. A Bszi. 37. § e) pontja és az
57. § c) pontja esetében pedig a bírói függetlenséget sértő mulasztásban megnyilvánuló alkot mány elle nesség
mutatható ki. Erre figyelemmel az előbbi rendelkezések – részben mozaikos – megsemmisítését, az utóbbiak
vonatkozásában pedig mulasztásban megnyilvánuló alkot mány elle nesség megállapítását kezdeményezte.
Az indítványozó kifejtette, hogy a jogállami igazságszolgáltatás, a bíróság függetlensége nem valósulhat meg ott, ahol
a bíróságok igazgatási feladatait olyan testület látja el (OIT), amelynek tagjai „nevesített politikai és közigazgatási
szervezetek pártpolitikus küldöttei”. „A pártérdekeket hivatásból szolgáló OIT tagok” az OIT-ban ellátandó feladataik
gyakorlása során veszélyeztetik vagy veszélyeztethetik a bírói függetlenség érvényesülését. A Bszi. általa felhívott
rendelkezéseinek alkot mány elle nessége erre a helyzetre vezethető vissza. Beadványában részletezte, hogy az
igazságügy-miniszter, az Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottsága, valamint a Költségvetési és Pénzügyi
Bizottsága által kijelölt egy-egy országgyűlési képviselő és a helyettesítésükre a törvény ben kijelölt személyek
közreműködése az OIT-ban, a pártok közhatalom gyakorlásának alkotmányos tilalmát sérti, minthogy ezek
a személyek párttagok, illetve pártpolitikusok. A legfőbb ügyész és a Magyar Ügyvédi Kamara elnöke esetében pedig
szakmai szerepük szól az OIT tagság ellen, ami csorbítja az elkülönült bírói hatalom önállóságát.
Hivatkozása szerint nem megnyugtató, hogy a határozathozatali mechanizmus csak elvileg zárja ki a közvetlen
pártirányítást, mivel a felsorolt személyeknek az operatív feladatokban és az ellenőrzési folyamatokban való
közreműködése lehetőséget biztosít az informális befolyásolásra, végső soron a jogállamiság és a bírói függetlenség
elvének korlátozására. A befolyásolás legfőbb célpontja a Legfelsőbb Bíróság, mert döntései ellen nincs jogorvoslat.
Így viszont más, hasonlóan erős lehetőséggel nem rendelkező személyek és szervezetek hátrányos helyzetbe
kerülhetnek, ami sérti a diszkrimináció tilalmát.
Az indítványozó szerint a pártdelegáltaknak a szervezetre való nem kívánatos ráhatása legerőteljesebben az OIT-nak
a Bszi. 39–40. §-aiban felsorolt feladatai ellátásakor nyilvánulhat meg. Az illetéktelen befolyásszerzést támogatják,
ezáltal a bírói függetlenség, valamint a tisztességes eljárás elvét, és az Alkotmány jogegyenlőségi tételeit, az emberi
méltósághoz való jogot, illetve a diszkrimináció tilalmát sértik továbbá a Bszi. 52. § szerinti, az OIT tagok jogait és
kötelességeit meghatározó normák.
Végül kitért még arra, hogy a külső OIT tagok és az OIT Hivatalának vezetője esetében hiányoznak az elemi
összeférhetetlenségi szabályok. Ezeknek kellene garantálniuk, hogy az érintett személyek ne álljanak hozzátartozói
kapcsolatban a pártok felső vezetésébe tartozókkal, országgyűlési képviselőkkel, a kormány tagjaival és az
államtitkárokkal, a Legfőbb Ügyészség vezetőivel és a Magyar Ügyvédi Kamara tisztségviselőivel.
4. Az Alkotmánybíróság eljárása során beszerezte az igazságügyért felelős miniszter és az OIT elnöke véleményét.
II. Az indítványok elbírálásakor az Alkotmánybíróság az alábbi rendelkezéseket vizsgálta.
1. Az Alkotmány rendelkezései:
(Preambulum) „A többpártrendszert, a parlamenti demokráciát és a szociális piacgazdaságot meg valósító jogállamba
 való békés politikai átmenet elősegítése érdekében az Országgyűlés – hazánk új Alkotmányának elfogadásáig –
Magyarország Alkotmányának szövegét a következők szerint állapítja meg:”
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„3. § (3) A pártok közhatalmat közvetlenül nem gyakorolhatnak. Ennek meg fele lően egyetlen párt sem irányíthat
semmiféle állami szervet. A pártok és a közhatalom szétválasztása érdekében törvény határozza meg azokat
a tisztségeket, közhivatalokat, amelyeket párt tagja vagy tisztségviselője nem tölthet be.”
„50. § (3) A bírák függetlenek és csak a törvénynek vannak alárendelve. A bírák nem lehetnek tagjai pártnak és politikai
tevékenységet nem folytathatnak.
(4) A bíróságok igazgatását az Országos Igazságszolgáltatási Tanács végzi, az igazgatásban bírói önkormányzati
szervek is közreműködnek.
(5) A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról, továbbá a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló törvény
elfogadásához a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.”
„54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz,
amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene
emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és pártatlan
bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az
állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
2. A Bszi. rendelkezései:
„35. § (1) Az OIT létszáma 15 fő. Tagjai: 9 bíró, az igazságügyért felelős miniszter (a továb biak ban: miniszter), a legfőbb
ügyész, a Magyar Ügyvédi Kamara elnöke, az Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottsága, valamint
Költségvetési és Pénzügyi Bizottsága által kijelölt egy-egy országgyűlési képviselő. Elnöke a Legfelsőbb Bíróság
elnöke.”
„37. § Nem választható az OIT tagjává az,
e) aki hozzátartozói kapcsolatban [Pp. 13. § (2) bek.] áll az OIT elnökével, a Hivatal vezetőjével, az ítélőtábla vagy
a megyei bíróság elnökével, illetve elnökhelyettesével.”
„38. § (1) Az OIT első ülését a bíró tagok megválasztásától számított 15 napon belül kell megtartani.
(3) Akadályoztatása esetén a minisztert államtitkár, a legfőbb ügyészt a legfőbb ügyész helyettese, a Magyar Ügyvédi
Kamara elnökét a Magyar Ügyvédi Kamara elnökének helyettese helyettesíti.
(4) Az Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottsága, valamint Költségvetési és Pénzügyi Bizottsága az általa
jelölt OIT tagot megbízólevéllel látja el.”
„57. § A Hivatal vezetőjévé nem nevezhető ki az, aki
c) hozzátartozói kapcsolatban [Pp. 13. § (2) bek.] áll az OIT tagjával, póttagjával vagy az OIT kinevezési hatáskörébe
tartozó bírósági vezetővel.”
III. 1. A bírói szervezetet az 1997. évi igazságszolgáltatási reform átalakította. A reform célkitűzései között szerepelt
a hatalommegosztás kiteljesedése és a bírói függetlenség fokozott védelme érdekében a bíróságok külső
igazgatásának (igazságügy-miniszter által történő) megszüntetése és a „bírói önigazgatás” szervezetrendszerének
létrehozása.
E folyamat részeként a Magyar Köztársaság Alkotmányának módosításáról szóló 1997. évi LIX. törvény átalakította
a bíróságra vonatkozó X. fejezet rendelkezéseit és az Országgyűlés négy további, a bíróságok szervezetére,
működésére, a bírák és az igazságügyi alkalmazottak jogállására vonatkozó törvényt alkotott. Elfogadta a bíróságok
szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvényt (Bszi.); a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló
1997. évi LXVII. törvényt (a továb biak ban: Bjj.); az igazságügyi alkalmazottak szolgálati viszonyáról szóló 1997. évi
LXVIII. törvényt; az ítélőtáblák székhelyének és ille té kességi területének megállapításáról szóló 1997. évi
LXIX. törvényt.
2. Az OIT-ot az Alkotmány – jogállását és a bírói szervezetben elfoglalt helyét meghatározóan – a bíróságok igazgatását
végző olyan testületként definiálja, amely a feladatát a bírói önkormányzati szervekkel együtt látja el. A létrejött új
igazgatási modell intézményei, az igazgatás rendszerét meghatározó alapelvek, az igazgatást ellátó testületek
hatásköri szabályai nem kerültek be az Alkotmányba, így az új modell részletes tartalma az abból közvetlenül nem
vezethető le.
Az OIT az Alkotmány alapján, törvény által létrehozott szerv, amelynek a státusát, a bírósági szervezetrendszerben
elfoglalt helyét, az összetételét, a feladatait és hatásköreit, működésének szabályait a Bszi. rendelkezései írják körül.
Ezekből kitűnően az OIT jogi személy, nem állandóan ülésező, olyan igazgatási testület, amelynek választott, bíró
tagjai többségben vannak a delegált tagokkal szemben. Döntéseit – szűk kivételekkel – egyszerű többséggel hozza.
Feladatai ellátásához – a törvény ben meghatározott esetben és az ott rögzített keretek között – az irányítása alatt lévő
Hivatal közreműködését veszi igénybe. Az OIT tevékenységét a bírói függetlenség elvének tiszteletben tartásával
köteles gyakorolni; a Legfelsőbb Bíróság vonatkozásában pedig az igazgatáshoz kapcsolódó feladatot korlátozott
mértékben lát el.
A jogkörét és feladatait meghatározó normákból következően az OIT ítélkezési tevékenységet nem folytat, azzal
összefüggő irányítási, ellenőrzési jogkörök közvetve sem illetik meg. Ennek meg fele lően a Bszi. a grémium
hatáskörébe igazgatási természetű, a bíróság, mint szervezet működtetésével kapcsolatos jogosítványokat utal. Ellát
költségvetéssel, gazdálkodással kapcsolatos szervezési, ellenőrzési, tervezési, vizsgálati, elosztási feladatokat,
gyakorol munkáltatói és személyügyi jogkört (vezetői kinevezések, felmentések, igazgatási vizsgálat, irányítás,
fegyelmi), adminisztratív teendőket (a bírói pályázatokkal, kinevezésekkel összefüggésben), közreműködik
a jogalkotásban (jogszabály-kezdeményezéssel és véleményezéssel).
3.1. Az igazságszolgáltatás igazgatási modelljére vonatkozóan nincsenek nemzetközi standardok. Az ENSZ, az Európa
Tanács – az önálló nemzetközi jogalanyisággal nem rendelkező – a Nemzetközi Bírói Egyesület dokumentumai, illetve
a nemzetközi egyezmények a független és pártatlan bíróság követelményét, az ahhoz való jogot deklarálják, de az
igazgatásra vonatkozó standardokat nem tartalmaznak. [Így: az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok
és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt Egyezmény; az 1976. évi
8. törvényerejű rendelettel az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott
Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának a bírák
függetlenségéről, hatékonyságáról és szerepéről szóló R (94) 12. számú Ajánlásáról szóló dokumentum, vagy a Bírák
Jogállásról szóló Európai Charta.]
Az Európa Tanács keretén belül működő, a Bírák Konzultatív Tanácsa által 2001-ben közzétett Álláspont, amely
elvárásként fogalmazza meg a legfelsőbb igazságszolgáltatási tanács felállítását, amelynek több mint felét
– a szervezeten belül érvényesítendő arányos rendszerben (felső- és alsó bíróságok tagjai) – a bírák közül kell
megválasztani. További, követendő elvként rögzíti, hogy a külső tagok a parlament által
delegálhatók/kinevezhetők/válaszhatók. A tagok mandátuma határozott időre szól. A tanács feladata a bírói
függetlenség biztosítása és hatásköre a személyi kérdésekben való döntés.
3.2. A jogrendszer hasonlóságára tekintettel mintaadó európai államokban mára általánossá vált az – az összetételében
változatos – igazgatási „főtanácsok” felállítása, amelyek hatásköre, a bírósági igazgatásra kifejtett tényleges hatása
eltérő. Alapvetően három modell különböztethető meg, s az adott modell vezérelvei szabják meg a ,,főtanácsnak”
a rendszeren belül ellátott feladatait, tényleges súlyát.
Hagyományosnak az ún. „tisztán” külső igazgatási modell tekinthető, amelyben a bírósági igazgatás az igazságügyi
tárca feladata, bár „bírói tanácsok” ma már ezen a rendszeren belül is rendelkeznek érdemi feladatokkal, mint a bírák
választása és a fegyelmi ügyekben való döntés (pl. Németország).
Az ún. vegyes modellben a bírói főtanács és/vagy a bírói testületek, illetve az igazságügyi kormányzat között oszlik
meg az igazgatás. Az ilyen minta alapján szerveződő igazgatás országonként alig összehasonlítható, rendkívül
változatos megoldásokat követ. Némely országban a tanács feladatköre erősen kötődik az ítélkezés szakmai jellegű
felügyeletéhez, elsősorban a bírói tevékenység ellenőrzésének formájában (pl. Málta, Belgium), míg máshol
elsősorban a költségvetési és adminisztratív kérdésekkel, az igazságszolgáltatás „menedzselésével” foglalkozik (pl. az
észak-európai államokban). Esetenként a jogköre irányelvek kidolgozására és az alsóbb bíróságok bíráinak
előléptetésére terjed ki (Szlovákia).
A feladat jellege nem feltétlenül igényel a tanácson belül bírói többséget (Svédország), bár inkább ez a jellemző.
A tanácsok összetétele sokszínű. Van, ahol a testület vegyes bírói-ügyészi grémium (Belgium); másutt szakszervezeti
delegáltak is tagjai (Svédország), vagy a bíróságon nem bíróként dolgozó személyek vesznek részt a munkájában.
A harmadik modellben az igazságügyi főtanácsok a bírósági igazgatás teljes spektrumában irányító szerephez jutnak
(Olaszország, Spanyolország, Portugália, Franciaország), de az egyes államok között van különbség a grémium súlyát
illetően. Ez tükröződik a tagok választásának módjában, a tanács hatáskörében, a személyügyi kérdések feletti
befolyásukban; összefügg azzal, hogy a testületnek mennyiben fő profilja az igazgatás, a bíró tagok amellett más
teendőt is ellátnak-e. (Olaszországban, Spanyolországban a bíró tagok a betöltött tisztségük fennállása alatt nem
ítélkeznek.) Az e kategóriába tartozó országok mindegyikében jelen vannak a ,,főtanácsban” más hatalmi centrumok
megjelenítői, illetve az általuk delegált vagy választott nem bíró tagok.
IV. Az indítványok nem megalapozottak
Az Alkotmánybíróság döntése megalapozásához áttekintette korábbi határozatainak a hatalommegosztásra, a bírói
függetlenségre, a pártok szerepére vonatkozó korábbi döntéseit. E határozatok – jelen ügyben is releváns lényege – az
alábbiak szerint összegezhető:
1. Az Alkotmánybíróság a hatalommegosztás elvét már a 31/1990. (XII. 18.) AB határozatától, működése kezdetétől
„a magyar államszervezet legfontosabb szervezeti és működési alapelvének” ismerte, bár azt az Alkotmány önállóan
nem nevesíti (ABH 1990, 136, 137.). Későbbi döntéseiben az elvből kiindulva vizsgálta nem csupán a klasszikus hatalmi
ágak elkülönülésére vonatkozó garanciákat, hanem – az alkotmányos szervek közötti együttműködés
követelményének figye lembe véte lével – az önálló hatalmi tényezővé vált szervezetekre vonatkozó szabályokat;
továbbá a „fékek és egyensúlyok” tételének tükrében mindazon, nem az államszervezet részeként működő
intézményekre irányadó rendelkezéseket, amelyek állami feladatokat látnak el.
Az 53/1991. (X. 31.) AB határozat az elvet konkrétan a bírói hatalomra értelmezve megállapította, hogy a hatalmi ágak
elkülönülése nem jelenti egyben a hatalmi ágak korlátozhatatlanságát; az egyes hatalmi ágaknak vannak egymást
korlátozó jogosítványai (ABH 1991, 266, 268.). Ezeket az alaptételeket a testület a 33/1993. (VI. 11.) AB határozatában
kiegészítette azzal, hogy az elvet a demokratikus jogállam egyik alkotóelemének tekinti (ABH 1993, 256, 261.). Az
55/1994. (XI. 10.) AB határozat pedig tényként deklarálta, hogy az Alkotmány a hatalommegosztás elvére épül (ABH
1994, 296–297.).
A 62/2003. (XII. 15.) AB határozat összefoglalva az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatát, leszögezte: „Az Alkotmány
2. § (1) bekezdése szerinti demokratikus jogállam meg valósulásának feltétele többek között: 1. a hatalommegosztás
elve, 2. az elválasztott alkotmányos szervek együttműködési kötelezettsége, 3. az elválasztott szervek eljárási és
döntési autonómiájának, döntéshozatalának kölcsönös tiszteletben tartása, 4. az Alkotmányra visszavezethető eljárási
szabályok léte és betartása. (...)
A hatalommegosztás elve (...) »nem pusztán annyit jelent, hogy az egyik hatalmi ág nem vonhatja el a másik
jogosítványait, hanem azt is jelenti: a demokratikus jogállamban korlátlan és korlátozhatatlan hatalom nincs, s ennek
érdekében bizonyos hatalmi ágak szükségképpen korlátozzák más hatalmi ágak jogosítványait.« [28/1995. (V. 19.) AB
határozat, ABH 1995, 138, 142.]
2. A hatalommegosztás elvének a bírói hatalmi ágra vonatkozó értelmezése során az Alkotmánybíróság mindig is
kitüntetett figyelmet fordított – az elvvel szoros összefüggésben álló – bírói függetlenség alkotmányos tartalmára. Erre
vonatkozó gyakorlatát a hatalommegosztás szempontjából – az egyes bíró függetlenségének tartalmára vonatkozóan
is – a 750/B/2002. AB határozatban (a továb biak ban: Abh1.) szervezeti oldalról tüzetesen áttekintette; majd a külső és
belső függetlenség, illetve az igazgatási jogkörök és az ítélkezési feladatok kapcsolatára vonatkozó szempontokkal
kiegészítve a 20/2005. (V. 26.) AB határozatában (a továb biak ban: Abh2.) ismét összegezte.
Az 53/1991. (X. 21.) AB határozat a bírói hatalom legfontosabb ismérveként megállapította, hogy az „az állami
hatalomnak az a megnyilvánulása, mely az erre rendelt szervezet útján vitássá tett vagy megsértett jogról
– törvény ben szabályozott eljárás során – kötelező erővel dönt. A bírói hatalom tehát – amelyhez a bírói függetlenség
kapcsolódik – döntően az ítélkezésben ölt testet (ABH 1991, 266, 267.).
Az Alkotmánybíróság az Abh1.-ben rámutatott: „Az Alkotmánybíróság számos alkalommal hangsúlyozta, hogy a bírói
hatalmi ág kitüntetett helyet foglal el az államszervezetben, és az is »állandó és következetes álláspontja, hogy az
Alkotmány 50. §-ának (3) bekezdése alapján a minden külső befolyásolástól független bírói ítélkezés feltétel nélküli
követelmény, és lényegében abszolút alkotmányos védelem alatt áll.« [Így 53/1991. (X. 31.) AB határozat, ABH 1991,
266, 267.; 38/1993. (VI. 11.) AB határozat, ABH 1993, 256, 261.; 17/1994. (III. 29.) AB határozat, ABH 1994, 84, 86.;
45/1994. (X. 21.) AB határozat, ABH 1994, 254, 356.; 627/B/1993. AB határozat, ABH 1997, 767, 769., legutóbb a 13/2002.
(III. 20.) AB határozat, ABH 2002, 85, 96.]”
Az Abh1. a 19/1999. (VI. 25.) AB határozat nyomán leszögezte azt is, hogy „a bírói hatalom sem korlátlan: (...) »Maga az
Alkotmány fogalmazza meg az ítélkezési tevékenység törvényi alávetettségét, mint a bírói függetlenség alkotmányos
korlátját. A bírói függetlenség egyedi aspektusában tehát a bíró szervezeti és státusbeli szabadságának garanciáját
jelenti, annak érdekében, hogy az egyedi ügyekben a jogviták eldöntése és a jogsérelmek orvoslása tárgyában hozott
kötelező erejű és végrehajtható döntését mindenféle befolyásolástól mentesen, a törvények, illetve általában
a jogszabályok alapján, belső meggyőződése szerint hozza meg.« (ABH 1999, 150, 153.)”
Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben – szintúgy a 19/1999. (VI. 25.) AB határozatból kiindulva – hangsúlyozta a bírói
függetlenség külső és belső aspektusai közötti különbséget; azt hogy: „A bírónak mindenkitől – más bírótól is –
függetlennek kell lennie, függetlenségét garanciáknak kell biztosítani minden befolyásolás ellen, származzék akár az
külső hatalmi jogkör gyakorlásától, akár a bírósági szervezeten belülről.” A bírói függetlenséget igazgatási oldalról sem
korlátozhatják a szervezeten belüli, praktikus szempontokon alapuló intézkedések, vagy a szervezeten kívülről eredő,
célszerűségi megfontolások. „A jogalkotóra mindez azt a kötelezettséget hárítja, hogy az ítélkezési tevékenységgel
szorosan összefüggő igazgatási szabályok megalkotása során is az Alkotmány rendelkezéseinek meg fele lően járjon
el.” (ABH 2005, 202, 220–222.)
3. A pártokra vonatkozó álláspontját az Alkotmánybíróság legutóbb a 27/2008. (III. 12.) AB határozatában összegezte. Az
előzményi döntésekre utalással kimondta, hogy az Alkotmány 3. § (1) és (2) bekezdésében foglalt a ,,pártok szabad
működése és a népakarat kialakításában való közreműködés nem korlátozhatatlan jogok.” (ABH 2008, 289, 295.)
Tartalmi korlátot éppen az Alkotmány 3. § (3) bekezdése jelent, amely – már a 962/B/1992. AB határozat szerint –
a pártok és a közhatalom szétválasztásának követelményét alkotmányos szabályként fogalmazza meg. Ebből pedig az
is fakad, hogy „egyetlen párt sem irányíthat egyetlen állami szervet sem.” (ABH 1995, 627, 631.) A 63/2008. (IV. 30.) AB
határozat a szétválasztás elvével kapcsolatban megállapította, hogy ez nyújt védelmet a közhatalom szervezeti és
hatásköri, gazdasági összefonódásaival szemben (ABH 2008, 559, 566, 582.).
V. 1. A hatalommegosztás elvének biztosíték jellegéből következik, hogy „demokratikus jogállamban korlátlan és
korlátozhatatlan hatalom nincs (...).” A megosztott hatalom szükségszerűen korlátozott hatalom, ez a visszaélés gátja
[28/1995. (V. 19.) AB határozat, ABH 1995, 138, 142.]. Következésképpen a hatalommegosztás és a bírói függetlenség
érvényesülését nem a bírói szervezet és a másik két hatalmi ág, a ,,non-governmental” szervezetek, valamint a politikai,
társadalmi rendszer egyéb szereplői közötti kapcsolatok hiánya definiálja. Ebből a szempontból jelentősége van
annak, hogy az ítélkezésre vonatkoztatott bírói függetlenség alkotmányos elve nem azonosítható a bíróságok
funkcióspecifikus tevékenységének keretet adó bírósági szervezet függetlenségével. Elsődlegesen az Alkotmány
keretei között megalkotott törvényeknek kell arra kellően erős garanciákat nyújtaniuk, hogy a bírói szervezet és a más
hatalmi centrumok közötti „érintkezés” során a hatalomkoncentrációt kizáró megoldások érvényesüljenek. A
szabályozott, nyilvános, az együttműködés minőségét mindenki számára átláthatóvá tévő kooperációs formák az
ítélkezési tevékenységet nem érinthetik, abban a bírói függetlenség alkotmányos elvének teljeskörűen érvényesülnie
kell.
Jelen ügyben az Alkotmánybíróság nem általában a bíróságok igazgatására kialakított rendszer alkotmányosságát
vizsgálta. Az indítványok keretei között maradva arról döntött, hogy az OIT külső tagjaira vonatkozó hatályos Bszi.
szabályozás sérti-e az alkot mány elle nesség alapjául megjelölt alkotmányi rendelkezéseket.
Az önálló bírói hatalmi ág közhatalmi tevékenysége az igazságszolgáltatási feladatok ellátásában materializálódik. Az
Alkotmány 50. § (1)–(2), valamint (4) bekezdései maguk is elválasztják az igazságszolgáltatási és az igazgatási
feladatokat. Demokratikus jogállamban az Alkotmány 50. § (3) bekezdésében megkövetelt bírói függetlenség a bírói
tevékenység meritumát jelentő ítélkezési tevékenység elengedhetetlen feltétele. Az ennek meg valósulásához
nélkülözhetetlen szervezeti és személyi garanciákat a bíróságok igazgatásról szóló rendelkezésekben követett
megoldások nem ronthatják le. Bár a bíróságok igazgatása közvetlenül nem jelenik meg az igazságszolgáltatási
tevékenységükben, de a szervezeti és státusbeli kérdésekhez hasonlóan – az igazgatási vezetők tevékenységén
keresztül (az ügykiosztás rendjétől kezdődően, az ítélkezési tevékenység feltételeinek biztosításán, az adminisztratív
tevékenység folyamatos ellenőrzésén keresztül, a bírói tevékenységről szóló vizsgálatokig bezárólag) – kihat azok
ellátására.
Az Alkotmány 50. § (4) bekezdése kijelöli az igazgatást ellátó, illetve abban részt vevő testületeket, ám azok
összetételét, működését, feladatait nem írja körül. Így – az Alkotmány további rendelkezéseit is figye lembe véve – az
igazgatási tevékenység alakításakor a jogalkotói szabadság érvényesül. Kétségtelen tény, hogy az OIT-nak az
alaptörvényi szinten meg valósult konstituálásával a bírósági igazgatás jellege megváltozott. Azzal, hogy az igazgatás
egyes fő alanyai az Alkotmánynak a bírói szervezetről szóló fejezetében kerültek meghatározásra, az igazgatás nem
telepíthető más hatalmi ágakhoz. Az igazgatási struktúra megváltoztatása azonban nem a hatalommegosztás elvére,
hanem elsődlegesen a bírói függetlenség legmagasabb szintű biztosítására vezethető vissza, minek folytán azt az
Alkotmány továbbra sem zárja ki, hogy abban külső szervek, más hatalmi ágak képviselői törvényi felhatalmazás
alapján, pontosan megszabott hatáskörök által körülírt módon közreműködjenek.
Az ítélkezési függetlenséget az igazgatás bármely modelljében a többi hatalmi ágnak, az alkotmányos szerveknek, de
a bírói szervezeten belül működő igazgatási testületeknek, ilyen feladatokkal megbízott személyeknek (vezetőknek) is
tiszteletben kell tartaniuk, erre törvényi garanciák kellenek. A hatalommegosztás aspektusából nézve a külső tagoknak
az igazgatásban való közreműködést biztosító szabályozás alkotmányos korlátja minden olyan szervezeti megoldás,
amely a testületben más hatalmi ágak javára egyoldalú erőeltolódást okoz, vagy – akár közvetett módon – érdemi
befolyást enged az ítélkezés alakulására. A független ítélkezésnek ugyanis az autonóm bírói szervezet adja meg
a kereteit, amiből következően a bírósági igazgatás is – annak lényege folytán, az ítélkezésre vonatkoztatott bírói
függetlenség elvének érvényesülésétől eltérő jellegű – olyan biztosítékokat kíván meg, amelyek intézményesen
kizárják, hogy az ítélkezési munkában jogon kívüli „akaratok” érvényesüljenek.
Az Alkotmány 50. § (4) bekezdéséből általában véve tehát nem következik az olyan szabályozás alkot mány elle nessége,
amely – az ítélkezési feladatoktól távolmaradó igazgatási tevékenységben – a bírói hatalom autonómiájának sérelme
nélkül más hatalmi ágaknak, alkotmányos szervezeteknek, intézményeknek is részvételi lehetőséget biztosít.
E tekintetben továbbra is érvényes azonban az Alkotmánybíróság 17/1994. (III. 29.) AB határozatában foglalt azon
megállapítás, amely szerint az Alkotmány 50. § (3) bekezdése alapján „a minden külső befolyástól független bírói
ítélkezés feltétel nélküli követelmény és lényegében abszolút alkotmányos védelem alatt áll.” (ABH 1994, 84, 85–86.).
Ennek biztosítékai lehetnek az OIT működésére vonatkozó szabályok. Ezek közül kiemelendő, hogy az OIT csak
testületi döntéseket hoz, a grémiumon belül az egyes tagoknak önálló döntési joga semmilyen kérdésben nincs.
A szavazatok egyenértékűek, a döntések többségi szavazás útján születnek, melynek során a külső tagok
– számarányuknál fogva – a tisztségüket választás útján elnyerő, bíró tagok akaratával szemben semmilyen az ítélkezés
függetlenségét, semlegességét veszélyeztető döntést nem kényszeríthetnek ki. Önmagában ilyen garancia továbbá,
hogy az OIT összetételében megjelent a pluralizmus. Az igazgatásban részt vevő külső, más hatalmi ágak és
alkotmányos szervek súlyát, befolyását az is korlátozza, hogy az egyenlő jogokkal rendelkező külső tagok eleve több
hatalmi centrum – előre meghatározott szabályozók szerinti – delegáltjai, azaz egymás irányában is ellensúlyt
jelentenek, vagy legalábbis jelenthetnek. A testületben részt vevő külső tagok a törvények által szabályozott keretek
között kötelesek ellátni feladataikat, működésükért önmaguk és részben a delegáló szervek is felelősséget viselnek.
Ennek figye lembe véte lével kell tehát vizsgálni, hogy a külső tagok részvétele a hatályos jogi környezetben sérti-e az
Alkotmány bármely felhívott rendelkezését.
2. Az első indítványozó az igazságügyért felelős miniszternek „rendészeti miniszter státusában” való OIT-ban történő
közreműködését támadta, a második indítványozó valamennyi külső tag részvételét kifogásolta. Elsőként ezért az
Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy a Kormányt képviselő miniszternek a grémiumban való tagsága sérti-e
a hatalommegosztás és a bírói függetlenség alkotmányos elvét.
2.1. A hatalommegosztás elvének érvényesülése a demokratikus jogállamiság követelményének csupán az egyik eleme,
amelynek „ideál-tipikus” formában történő meg valósulása éppen azért nem létezhet, mert – az alkotmányos szervek
együttműködése nélkül – az a közhatalom működőképességét veszélyeztetné.
A hatalommegosztás elvének elismerése mellett, az Alkotmány több rendelkezése is lehetővé teszi a bírói hatalomba
 való „külső beavatkozást”. A bírák kinevezésére a köztársasági elnök jogosult, a Legfelsőbb Bíróság elnökét ő jelöli,
elnökhelyettesét ő nevezi ki. A Parlament a köztársasági elnök javaslatára választja meg a Legfelsőbb Bíróság elnökét.
Ezek a szabályok nem kizárólag a bírói hatalom legitimációjáról szólnak, hanem a hatalmi ágak és alkotmányos
intézmények közötti egyensúlyteremtés olyan biztosítékai, amelyek a másik két klasszikus hatalmi ág viszonyában is
fellelhetők. Ugyanakkor a bíróság – bár mindenekelőtt fő tevékenységével, az ítélkezéssel képez ellensúlyt valamennyi
hatalmi tényezővel szemben – ezekből a folyamatokból sem kirekesztett. A bírói testületek véleményét is kifejező
jelöléssel, véleménynyilvánítással befolyásolja a személy-kiválasztást.
2.2. A Kormány és a bíróság közötti viszonyra vonatkozóan az Alkotmány nem tartalmaz a fentiekhez hasonló közvetlen
rendelkezéseket; közvetett érintkezési pontok azonban kimutathatók.
A Kormány feladatait mindenekelőtt az Alkotmány 35. §-a határozza meg. E szerint ellát – többek között – alkotmányés jogvédelmi feladatokat, felelős a törvények végrehajtásáért. Az ezekkel kapcsolatos hatásköreit miniszterei útján
gyakorolja, akik a Kormánynak és az Alkotmány 39. § (2) bekezdése alapján az Országgyűlésnek is felelősséggel, illetve
beszámolási kötelezettséggel tartoznak.
A jogállam működéséhez, az alkotmányos rend fenntartásához evidens módon hozzátartozik az alkotmányos szervek,
intézmények – így a bíróságok – folyamatos működésének biztosítása, ami nem nélkülözheti a kormányzati
tevékenységet. Ez többféle feladatot jelent. A Kormány esetében idetartozik mindenekelőtt – az Alkotmány 35. §
(1) bekezdés b) pontja alapján – eredeti és végrehajtó jellegű, a miniszter esetében – az Alkotmány 37. § (3) bekezdése
szerint és annak keretei között – a törvényekben vagy a kormányrendeletekben adott felhatalmazás alapján ellátott,
a bíróságok működésével és az ítélkezési tevékenységgel összefüggő jogalkotási kötelezettség (990/B/1995. AB
határozat, ABH 1997, 824, 825.). Ebben a körben az igazságügyért felelős miniszter számos jogszabály-felhatalmazást
tartalmazó, illetve kötelezést megállapító rendelkezése alapján, több szálon kapcsolódik az igazságszolgáltatás
szervezetéhez és működéséhez (például: a büntetés-végrehajtással, a szakértői tevékenységgel kapcsolatos feladatok,
nemzetközi jogsegély nyújtása és kérése).
Az igazságügyért felelős miniszter az OIT-ban viselt tisztségével a bíróságok igazgatásában nem kapott olyan
különleges, többletjogköröket, melyek folytán a Kormány kivételes súlyra, túl-hatalomra tehetne szert a bíróságok
(bírák) működése felett. A bíró és nem bíró tagokkal sem a testület munkájában való részvételekor, sem azon kívül
– burkolt befolyást jelentő – hierarchikus viszonyban nem áll; pozíciója másokéval egyenrangú. E kontextusban
a garanciákat – többségében – közvetlenül az Alkotmány tartalmazza.
A minisztert vezetési és irányítási jogkör csak az Alkotmány 37. § (2) bekezdésének keretei között illeti meg; amely
kizárólag az államigazgatásnak a feladatkörébe tartozó ágára és a neki alárendelt szervekre terjed ki. Az OIT pedig nem
tartozik ezek sorába.
3. A fentiekből következően a hatalommegosztás elve az igazságügyért felelős miniszter OIT tagsága kapcsán nem sérül.
A korábban már kifejtettek szerint az ítélkezési tevékenységgel összefüggő tartalmi feladatok ellátására maga az OIT
sem kapott hatáskört, konkrét ügyek (a soron kívüliség elrendelését kivéve) és az egyes bírók ítélkezési tevékenysége
kapcsán jogosítványai nincsenek. Az ítélkezési gyakorlatot sem ajánlásokkal, sem egyéb módon kifejezésre juttatott
elvárásokkal nem befolyásolhatja. Szabályzatalkotási jogköre kizárólag az igazgatási feladatokra terjedhet ki és
jogszabályok által körülhatárolt [Bszi. 39. § q) pont]. Minthogy pedig a bírói függetlenség követelménye az ítélkezésre
vonatkozik, ennek sérelmét az igazságügyért felelős miniszter részvétele nem veti fel.
4. Az első indítványozó azt sérelmezte, hogy az igazságügyért felelős miniszter egyben a rendészetért felelős
kormánytag, ami a hatalommegosztást és a bírói függetlenséget sértő összefonódást jelent. Ugyanezen indítványozó
arra is hivatkozott, hogy a minősített többséggel meghozott Bszi. támadott rendelkezésének módosítására egyszerű
szótöbbséget igénylő törvénnyel került sor, ami szintúgy alkot mány elle nes.
Mivel a két problémafelvetés az Alkotmánybíróságnak a kétharmados törvények vizsgálata kapcsán kialakult
határozatai tükrében szorosan összefügg egymással, az indítvány két elemének együttes vizsgálata indokolt.
4.1. Az Alkotmány a minősített többséggel történő szabályozás követelményét egyrészt alapjogokkal összefüggésben,
másrészt intézmények szervezetére, működésére vonatkozóan írja elő.
A 4/1993. (II. 12.) AB határozat megállapította, hogy a minősített többség követelményének alkotmányosan jól
körülírható, a rendszerváltás sajátos politikai körülményeire visszavezethető funkciója van. Ugyanakkor a minősített és
az egyszerű többséggel elfogadott törvények között értékhierarchia nem áll fenn, az Alkotmánybíróság pedig esetről
esetre dönti el, hogy a vizsgált szabályozás érint-e olyan koncepcionális kérdést, amely minősített többséggel történő
elfogadást igényel. (1993, 48, 61–63.).
4.2. Az intézményi kétharmadra vonatkozóan először a 31/2001. (VII. 11.) AB határozat összegezte a törvényalkotással
szemben fennálló követelményeket. A döntés hangsúlyozta, hogy a minősített többség követelménye a szabályozási
koncepció védelmét jelenti az egyszerű többséggel elfogadott törvényekkel szemben. Ezért a módosításakor mindig
vizsgálandó, hogy a minősített többség igénye adott tárgykörben mire vonatkozott. (ABH 2001, 258, 260–264.).
E tételek alapján folytatta le az Alkotmánybíróság a vizsgálatot egyes közigazgatási szervek megnevezésének
változása kapcsán felmerült problémakört illetően a 90/2007. (XI. 14.) AB határozatában is. Az indokolásból kitűnően
a feladat- és hatáskört szabályozó normák esetében a minősített többség kérdése számos aspektusban merülhet fel. A
határozat jelen ügyben releváns megállapítása szerint vannak olyan esetek, amikor „az államigazgatási szerv jogállása
nem a minősített többséggel elfogadott feladat- és hatáskört szabályozó törvényi rendelkezésen alapul” és adott
törvényi rendelkezés csupán kiválasztja, megjelöli az államigazgatási rendszeren belül az adott feladat ellátására
jogosult szervtípust. Amikor az ilyen államigazgatási szervet intézményesítő jogszabály az átszervezés következtében
módosul, az ugyan értelemszerűen magával vonja a 2/3-os törvény ben is a szerv megnevezésének megváltozását, de
ha a minősített többség szerinti törvény ben a kiválasztott szerv feladata, hatásköre nem változik, ez nem érinti a 2/3-os
törvény szabályozási koncepcióját. (ABH 2007, 750, 767–771.)
4.3. Az Alkotmány 50. § (5) bekezdése előírja, hogy a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról, továbbá a bírák jogállásáról
és javadalmazásáról szóló törvény elfogadásához a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata
szükséges. Az első indítványozó álláspontja szerint ez a rendelkezés sérült, amikor az OIT összetételére vonatkozó
támadott rendelkezésbe az igazságügy-miniszter helyett az igazságügyért felelős miniszter megjelölés került. Ez
ugyanis az igazságügyi és rendészeti minisztert jelöli.
Az alkotmányossági probléma eldöntésekor – csakúgy, mint a 90/2007. (XI. 14.) AB határozat esetében – figye lembe
kell venni az Alkotmány 34. §-át. A jelölt szabály eredetileg csak a minisztériumok felsorolására tartalmazott
rendelkezést, ami „A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény módosításáról szóló 2006. évi
LIV. törvény 1. §-ával megváltozott. Ez beiktatott az Alkotmány 34. §-ába egy (2) bekezdést, mely szerint: „Törvény
minisztérium, miniszter vagy közigazgatási szerv megjelölésére vonatkozó rendelkezését a jelenlévő országgyűlési
képviselők több mint felének szavazatával elfogadott törvény módosíthatja.”
Az Alkotmány (új) 34. § (2) bekezdése sem változtatott azon, hogy ha a kormány tagja számára kétharmados törvény
biztosít hatáskört, jelöl meg ellátandó feladatot valamely testületben, biztosít jogokat (közreműködést) – éppen
a semlegesség követelményével fémjelzett hatalmi ág irányításában – ennek megváltoztatására csak minősített
többséget igénylő szabályozás útján van mód. Mindezek fényében az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy a Bszi.
35. § (1) bekezdésének bekövetkezett változása a 2/3-os törvény vonatkozásában feladat- vagy hatáskört bővítő,
változtató szabálynak minősül-e, vagy éppen ellenkezőleg, az elnevezés-változás minősített többség szempontjából
irreleváns.
5.1. A hatalommegosztás követelményébe beletartozik, hogy az egyes hatalmi ágak az Alkotmány és a jogszabályok
keretei között működési struktúrájukat szabadon alakíthassák.
A Kormány a feladat- és hatásköre ellátása érdekében célszerűnek ítélt struktúra kialakításában nagy szabadságot
élvez [részletesen pl. 4/1993. (II. 12.) AB határozat, ABH 1993, 48, 62.; 1/1999. (II. 24.) AB határozat, ABH 1999, 25, 38].
A kormányzati szerkezet alakításának alkotmányos korlátja, hogy a kialakult struktúrának meg kell felelnie azon
alkotmányi rendelkezéseknek, amelyek a kormányt az alaptörvény ben meghatározott feladatai ellátására képessé
teszik. Ezen túlmenően a kormányzati szerkezeten belül a tárcák feladatainak alakításáért a politikai felelősséget
a mindenkori kormány viseli.
5.2. Az intézményi kétharmadra vonatkozó alkotmánybírósági döntésekből következően, ha a Kormány meghatározott
tagjának valamely intézményben, másik hatalmi ágban való „közreműködésére” minősített többséget igénylő törvény
adott felhatalmazást, ennek keretei csak ugyanilyen módon változtathatók meg. Ez azonban a tartalomra (feladatra) és
nem a formára (elnevezésre) vonatkozik.
A most vizsgált esetben nem az – absztrakt értelemben vett – eredeti kormánytag másik miniszterrel való
„felváltásáról” van szó. A minősített többséget igénylő törvény ben eredetileg felhatalmazott miniszter
igazságszolgáltatással összefüggő hatáskörei változatlanok maradtak. Hangsúlyozandó, hogy a miniszter az OIT-ban
 való részvételével összefüggésben nem kapott olyan új jogköröket, amelyek révén a testületben való működésekor
rendészeti szempontokat érvényesíthetne. A Bszi. támadott rendelkezése még elnevezésében sem utal arra, hogy az
OIT külső tagjaként a kormány képviselője felhatalmazottá vált volna rendészeti aspektusok képviseletére. Túl azon,
hogy a miniszteri felelősségre figyelemmel a miniszter ezt köteles tiszteletben tartani, a tőle független külső tagok és
a többséget jelentő bírák testületi tagsága kellő ellensúlyt jelent a miniszter esetleges ilyen irányú törekvéseivel
szemben.
6. A kifejtettekre figyelemmel nem állapítható meg, hogy az igazságügyért felelős miniszter rendészeti miniszterként
ellátott feladatai révén a hatalommegosztás követelménye sérülne; a bírói függetlenség tekintetében pedig
a 2. pontban kifejtettek szerint szintén nem áll fenn alkotmányos összefüggés. Tekintettel továbbá arra, hogy a Bszi.
szerinti hatás- és feladatkörök a miniszter OIT tagságával kapcsolatban nem változtak, az intézményi kétharmadra
vonatkozó alkotmányos követelmények sérelme szintúgy nem igazolható.
7. A Bszi. 38. § (3) bekezdésének a miniszter helyettesítésére vonatkozó szabályát mindkét indítványozó kifogásolta.
Az előző pontokban, az OIT feladataira, a miniszternek az abban betöltött pozíciójára irányadóan kifejtettekből az
következik, hogy a testület hatás- és feladatköre szempontjából ez nem okoz alkotmányossági problémát.
VI. A második indítványozó az Országgyűlés bizottságai által az OIT-ba delegált két tag részvételét is kifogásolta. Ebben az
esetben az indítványa nem csupán az Alkotmánynak a hatalommegosztásra és a bírói függetlenségre vonatkozó
szabályain, hanem a pártokra vonatkozó rendelkezésén is alapult.
Az Országgyűlés és a bíróságok közötti kapcsolatra vonatkozóan az IV. fejezet 2.1. pontjában már kifejtettek szerint az
Alkotmány közvetlenül is tartalmaz rendelkezéseket.
A működési „függetlenség”, a kölcsönös ellensúlyozás, valamint az együttműködés összetett rendje része mindkét
hatalmi ág működésének. Feladataik ellátásában függetlenek egymástól és más hatalmi ágaktól, az együttműködést
viszont a Bszi. rendelkezései a már említetteken túl is támogatják. Ilyennek tekinthető az, hogy az OIT-ot a 39. §
e) pontja szerint a bíróságok feladatköreit érintő jogszabályok alkotását kezdeményezheti és véleményezi
a bíróságokat érintő jogszabályok tervezetét.
A képviselők feladata a parlamenti bizottságok munkájában való részvétel. A bizottságok a parlament
törvénykezdeményező, véleményező, javaslattevő, ellenőrző szervei. Az Alkotmánybíróság az 53/2003. (XI. 5.) AB
határozatában a bizottságok szerepének éppen a jogállamiság és a hatalommegosztás szempontjából tulajdonított
kiemelkedő jelentőséget. (ABH 2003, 596, 566, 575.). Ettől a szerepkörtől nem idegen, hogy formalizált rendben
kapcsolatot tartsanak más hatalmi ágakkal, vagy képviseljék a törvényhozást más hatalmi centrumokban.
Az OIT-ba delegált képviselőknek a bírósági igazgatásban betöltött szerepköre sem a képviselőnek, sem
a bizottságnak, sem a parlamentnek nem biztosít olyan többlet jogosítványt, ami a két hatalmi ág között
egyensúly-eltolódásra vezetne. Az a tény, hogy a bíróságok működési helyzetéről a Parlament két fontos bizottsága
– az ítélkezés függetlenségének sérelme nélkül – szerezhet közvetlen információkat, elősegítheti a közhatalom
működésének zavartalanságát.
A parlamenti bizottságok delegáltjainak az OIT tagsága, a testületben betöltött szerepe kapcsán nem merül fel olyan
elem, amely bármely ponton átlépné az Alkotmánybíróság 22/1999. (VI. 30.) AB határozatában – ugyan a média
kuratóriumok ügyében – de a befolyásolás általános mércéjeként megállapított kritikus küszöböt (ABH 1999, 176, 188,
199.); így a hatalommegosztás követelménye nem sérül. A bírói függetlenség és a most vizsgált tagok szerepe között
pedig az V. fejezet 2. pontjában kifejtettekre figyelemmel szintúgy nincs összefüggés, mint az igazságügyért felelős
miniszter esetében. Így az indítvány ebben a részében is megalapozatlan.
VII. A második indítványozó az alkot mány elle nesség megállapítását azon az alapon is kérte, hogy az igazságügy-miniszter
és az OIT-ba delegált képviselők párttagsága sérti a pártok közhatalom-gyakorlásának tilalmára vonatkozó alkotmányi
klauzulát.
1. Az indítványban megnevezett három OIT tag tisztsége nem párttagsághoz kötött, így nem feltétlenül áll fenn
a kifogásolt állapot. Az Alkotmánybíróságnak a képviselők egyenrangúságát megállapító 27/1998. (VI. 16.) AB
határozata nyomán (ABH 1998, 197.), a Magyar Köztársaság Országgyűlésének Házszabályáról szóló 46/1994. (IX. 30.)
OGY határozat tartalmazza, hogy a független képviselőt is megilleti egy bizottsági tagság [33. § (2) bekezdés], s nem
kizárt, hogy az a Bszi. rendelkezésével érintett valamely testület legyen. A támadott norma pedig nem ír elő semmilyen
kívánalmat a delegált képviselővel szemben.
2. Az Alkotmány 3. § (3) bekezdése a pártok és az állam elválasztására vonatkozik, nem a pártok parlamenti szerepét
kérdőjelezi meg, s nem is a képviselők párttagságát tilalmazza [962/B/1992. AB határozat, ABH 1995, 627, 630.;
53/1996. (XI. 22.) AB határozat, ABH 1996, 165, 168.; 27/1998. (VI. 16.) AB határozat ABH 1998, 197, 201.].
A tilalmi klauzula csak a pártok közvetlen hatalomgyakorlását tiltja meg, ami a pártok és az állam szervezeti
elkülönítésével garantálható. A pártok közvetlenül nem irányíthatnak állami szerveket, bizonyos közhatalmi szférák
„párttalanítottak” (például éppen a bíróság), és egyes – az állam demokratikus működése szempontjából kiemelt,
a hatalommegosztás szempontjából garanciát jelentő – tisztségek gyakorlásából tagjai is kizártak.
A 27/1998. (VI. 16.) AB határozat megállapította, hogy a mandátumok igazolásával és a képviselői eskütétellel
a parlament elvágja „a választásokhoz kötődő köldökzsinórt”, s ekkortól a szabad mandátummal rendelkező képviselő
a törvényhozás tagjaként látja el mindazokat a feladatokat, amelyek gyakorlását a törvény kötelezővé vagy lehetővé
teszi számára (ABH 1998, 197, 203.). Ezzel lényegét tekintve változik meg a képviselő és a párt viszonya; a párttagként
mandátumot szerzett képviselő, a független társával azonosan „állami hivatal” viselőjévé válik. Ebben a minőségében
eljárva és nem párttagsága révén jogosult a törvényhozási munkában való részvételre, felelőssége is ehhez igazodik.
[Vö: Sólyom László: Pártok és érdekszervezetek az Alkotmányban (Rejtjel Kiadó, Budapest, 2004, 135. p.]
A bírói hatalom az Alkotmánnyal a pártbefolyás alól kivett hatalmi ág, ami az ítélkezési tevékenységben megkívánt
bírói függetlenség és az ehhez kapcsolódó más alkotmányos elvek, szabályok garanciája. Mint az már tisztázódott, az
OIT ítélkezési tevékenységet nem lát el, azzal összefüggő hatáskörei még felügyeleti jogkörben sincsenek.
Mindazonáltal a testületbe delegált képviselő nem párttagként, hanem ez említett „állami hivatal” hordozójaként vesz
részt a grémium munkájában. Ugyanez érvényes a párttag miniszterre is, azzal, hogy rá a miniszteri felelősség szabályai
külön is irányadók.
A képviselők és a miniszter OIT tagsága ezen túlmenően sem jelent közvetlen hatalomgyakorlást. A testületben
betöltött tisztségüket törvény által meghatározott rendben, az ott meghatározott keretek között, kötött eljárási
szabályok szerint látják el. Erre a felhatalmazást nem a párttól, hanem a törvényhozástól, a (választási ciklusokon
átívelő) törvény biztosította stabilitás alapján kapják.
A kifejtettek alapján a felsoroltak párttagsága nem ütközik az Alkotmány 3. § (3) bekezdésébe. Ezért az indítványt
e vonatkozásban is el kellett utasítani.
VIII. A második indítványozó kifogásolta a további delegált (szakmai) OIT tagok részvételét is a bírósági igazgatásban.
A külső tagok OIT-ban való részvételének intézményesítése nem csupán a bírói hatalmi ág más hatalmi ágakkal való
együttműködését célozta, hanem – az igazgatás belterjességének megakadályozásával – a független bírói hatalmi ág
társadalmi kontrolljának megteremtésére is szolgált. A bírói önigazgatás elvére épülő rendszerek változatos
megoldásokat követnek abban, hogy az igazságszolgáltatási tanácsokban mely szervezetek, testületek és milyen
számban töltik be azt a szerepet, amelyek ebben a kontrollban szerephez jutnak. Ennél fogva az Alkotmánybíróság
a testületbe ex officio delegált szakmai tagok részvétele kapcsán is csupán azt vizsgálta, hogy részvételük sérti-e az
indítványozó által felhívott alkotmányi rendelkezéseket, és nem azt, hogy a törvényhozó által követett,
alkotmányosan nem kifogásolható kontroll-cél milyen más eszközökkel érhető el, vagy érhető el hatékonyabban.
1. Az ügyészség szinte minden tevékenységével szorosan kötődik a tág értelemben vett igazságszolgáltatáshoz, amire
számos alkotmánybírósági határozat rámutatott.
Az 52/1996. (XI. 14.) AB határozat megállapította, hogy az „igazságszolgáltatásban való részvétel az ügyészség
alkotmányos kötelessége.” A bűnüldözési és a büntetőeljárási feladatainak ellátásakor közvetlen alkotmányos
felhatalmazás alapján jár el (ABH 1996, 159, 161.). Az 1/1994. (I. 7.) AB határozat kimondta, hogy az ügyészt az
állampolgárok alkotmányos jogainak védelme érdekében a polgári bíróság előtt is felléphet (ABH 1994, 29, 34, 36.).
A 19/1999. (VI. 25.) AB határozat azt hangsúlyozta, hogy az Alkotmány a bíróság és az ügyészség kötelezettségeit közel
azonosan határozta meg (ABH 1999, 150, 152.).
A legfőbb ügyész interpellálhatóságára vonatkozó 3/2004. (II. 17.) AB határozat az ügyész közjogi státusával
kapcsolatban megállapította, hogy döntéseiért, feladatai végrehajtásáért nem visel politikai felelősséget, az
ügyészség működéséért szakmai felelősség terheli. Éppen ezért más alkotmányos szerv vagy közjogi méltóság által
sem utasítható. Deklarálta továbbá, hogy az Alkotmány 53. § (3) bekezdése szerint a legfőbb ügyész által vezetett
ügyészség „önálló szervezet, amely – a bíróságokkal szemben – bár nem önálló hatalmi ág, de önálló alkotmányos
szervezet.” (ABH 2004, 48, 58–59, 61–62, 64.).
A felsorolt és további döntések világossá tették, hogy az ügyészség szakmai szervezet, amely az Alkotmányban
meghatározott feladatait szakmai törvények alapján látja el. Az ügyészség a bíróság felett semmilyen kontrollt nem lát
el, megszűnt az erre szolgáló törvényességi felügyeleti joga. A szervezet fejének a bíróságok igazgatásában való
részvétele nem áll ezzel összefüggésben, annak során ugyanis az ítélkezési tevékenységet érintő feladatokat az OIT
működésére a törvény ben megfogalmazott korlátok folytán nem gyakorolhat.
Ennél fogva a Legfőbb Ügyész OIT-ba történő delegálása a bírói függetlenségre vonatkozó alkotmányos szabállyal
nem áll összefüggésben. Ezért az indítványt e tekintetben is el kellett utasítani.
2. Az Alkotmánybíróság működése kezdetétől hangsúlyozta az ügyvédi hivatásnak az igazságszolgáltatás és az
eljárásjogok rendszerébe való beágyazottságát, illetve a tevékenység szabályozásának közjogi vonatkozásait.
Az ügyvéd közjogi státusa, eljárási jogai és kötelezettségei törvény által szabályozottak. „Az ügyvédi hivatás
megkülönböztető jegye, hogy szellemi szabadfoglalkozásként olyan magántevékenység, amely a közhatalmi szervek
működési körében garanciális okokból hangsúlyozottan magántevékenységként különül el a közhatalomtól.”
E formában ugyanakkor intézményesen, független szakértőként tekintélyt és jogvédelmet biztosít a közszférával,
a szervezett közhatalommal szemben is. Ennek „az ügyvédi kamara mint köztestületi szerv ad garanciát és
nyomatékot.” [2/1994. (IV. 16.) AB határozat, ABH 1994, 127, 130.].
Az ügyvédi kamara tisztségviselői – így az Országos Ügyvédi Kamara elnöke is – az ügyvédi kamara tagjai által
választott tisztségviselők. Velük szemben a törvény keretei között csupán maguk az ügyvédek gyakorolnak „jogokat”.
Ugyanakkor az ügyvédi kamara elnöke a bíróságok eljárására közvetlen rálátással rendelkező ügyvédeket képviselő
olyan tisztségviselő, aki ügyvédként maga is közvetlen tapasztalatokkal rendelkezik a bíróságok működéséről. Így az
ügyfelekkel való érintkezés révén többszörösen is alkalmas a kontroll-szerep ellátására.
A kifejtettekből következik, hogy a kamara elnökének OIT tagsága sem konkrét ügyek elintézésével kapcsolatos.
Ebben a viszonyban semmilyen hatalmi szempont nincs jelen. Ennél fogva az ügyvédi szervezet képviselőjének
részvétele sem jár a felhívott alkotmányi rendelkezések sérelmével.
IX. A második indítványozó a bírói függetlenségre való hivatkozással külön sérelmezte a külső OIT tagokra és
a Hivatalvezetőre vonatkozó összeférhetetlenségi szabályok hiányát is.
1. A Bszi. – címe szerint – a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szól, rendelkezései a bírákra vonatkoznak. Ez alól csak
az teremt kivételt, hogy az OIT összetételét a jogrenden belül ez a jogszabály tartalmazza, ami azt jelenti, hogy a Bszi.
35. § (1) bekezdése legitimálja a külső tagok részvételét a bíróságok igazgatásában. Mivel azonban az igazgatás
a bírósági szervezet részévé vált, annak – az Alkotmányban is nevesített – legfőbb letéteményese, mint testület, a bírói
szervezet részének tekintendő, így a működésére, hatáskörére stb. irányadó szabályoknak az e törvénybe történő
integrálása nem töri meg azt az elvet, hogy a Bszi. a bíróságokra vonatkozó törvény. Ennek meg fele lően „Az OIT
létszáma és összetétele” című fejezete is (a helyettesítésre vonatkozó szabályok kivételével) csak a hivatásos bírákkal,
az OIT-ban betöltött szerepükkel foglalkozik. Megválasztásukhoz köti a mindenkori OIT létrejöttét, az OIT alakuló
ülésének időpontját.
Az indítványozó által felhívott, a Bszi. 37. §-a a külső tagok vonatkozásában nem is értelmezhető, mert kizárólag olyan
rendelkezései vannak, amelyek a bírói léttel, a bírói működéssel állnak kapcsolatban. Bevezető fordulata eleve
a ,,választás” kifejezést tartalmazza, a külső tagokat pedig nem választják, azok a tisztséghez kötötten delegált tagok.
A külső tagok más hatalmi ágakhoz, szervezetekhez tartoznak, így a rájuk vonatkozó szabályozás azokra
a státustörvényekre tartozik, amelyek az általuk az OIT-ban megjelenített szervezetre vonatkozik. Így a delegált tagok
összeférhetetlenségére vonatkozó normák is ezeknek a szervezeti törvényeknek az integráns részei. Csak azok
fényében (és nem a bírák speciális helyzetét körülíró jogszabály keretei) értelmezhetők, amelyek a képviselt
szervezetet és abban a külső OIT tagok helyzetét meghatározzák.
A képviselők esetében a saját szervezetre vonatkozó normáktól való elszakított értelmezés tilalma következik már az
Alkotmánybíróság 55/1994. (XI. 10.) AB határozatából is. E döntés lényege szerint: „[a]bból a tényből, hogy a magyar
Alkotmány a hatalommegosztás elvén nyugszik, nem lehet közvetlenül kötelező összeférhetetlenségi szabályokat
levezetni. (...) Az Alkotmány nem elvek kimondásával ad keretet az összeférhetetlenség jogi szabályozásának, hanem
maga tételesen szabályozza a képviselők hivatali összeférhetetlenségét. (...)” Meghatározza azon eseteket, amelyek az
a hatalommegosztás szempontjából alkotmányosan relevánsak, a további esetek szabályozását pedig
a törvényhozóra bízza. Az újabb esetek megállapításának azonban van alkotmányos korlátja, a törvényhozó alapvető
jogot szükségtelenül nem korlátozhat; magából a hatalommegosztás elvéből pedig a konkrét szabályozás tartalma
nem vezethető le. (ABH 1994, 296, 300–301.)
Az indítványban foglaltakra figyelemmel utal továbbá az Alkotmánybíróság arra, hogy az összeférhetetlenség
eseteiben is csak azokat a normákat vizsgálhatja, amelyek a jogszabályok által behatárolt felelősségi rendszerbe
tartoznak, a normatív kontextustól eloldott feltételezések alkotmányossági értékelésébe nem bocsátkozhat. Így
a vizsgálat tárgyai nem lehetnek azoknak, az indítványban felhozott rejtett befolyásolásnak az esetei, amelyek a külső
tagok és bírósági vezetők tekintetében is jogilag körülírhatatlan kategóriákra (pl. pártok felső vezetésébe tartozó
személyekkel való viszony) vonatkoznak, vagy az etika területére tartoznak. Azokra, az illetéktelen módszerekben
megnyilvánuló incidensekre vonatkozóan pedig, amelyek ez utóbbit meghaladják – összeférhetetlenségi esetek
mellett vagy azok hiányában is – a büntető jogszabályok rendelkezései az irányadók.
Minderre tekintettel, továbbá arra, a már többször hangsúlyozott tényre figyelemmel, hogy a bíróságok igazgatása az
ítélkezéstől a hatályos rendszerben is élesen elválik, nem megalapozott az Alkotmány 50. § (3) bekezdése tekintetében
fennálló mulasztás megállapítására vonatkozó indítvány sem; ezért azt el kellett utasítani.
2. A hivatalvezető tisztségével kapcsolatos kizárási szabályokat az indítványozó által is felhívott 57. § tartalmazza. Mivel
azonban az OIT hivatalvezetője a Bszi. 56. § (1) bekezdése szerint hivatásos bíró, rá mindazon kizáró okok is
vonatkoznak, amelyeket a bírák esetében az Alkotmány, illetve a Bjj. rendelkezései megállapítanak (22–24. §-ok).
A Bszi. 56. §-a ezen kívül további a pozíciójához tapadó kizáró okokat is megállapít vele szemben.
A hivatalvezető hatáskörét a Hivatalra vonatkozó szabályok megszabják (54–55. §). Nem tagja az OIT-nak,
a bíróságokat érintő döntések meghozatalában nem vesz részt. A bírák tekintetében felügyeleti, ellenőrzési jogkört
nem gyakorol, a velük kapcsolatos adminisztratív feladata is – a más jogszabályok által körülhatárolt – központi
személyi nyilvántartás vezetésére korlátozódik.
Mindebből következően a hivatalvezetővel szemben további összeférhetetlenségi okok sem a hatalommegosztás
követelményéből, sem a bírói függetlenségre vonatkozó alkotmányos szabályból nem vezethetők le. Ezért az
Alkotmánybíróság ezt az indítványt is, mint nem megalapozottat elutasította.
X. 1. A második indítványozó által felhívott az Alkotmány preambuluma, illetve a további alkotmányi rendelkezések és
a Bszi. támadott szabályai vonatkozásában az Alkotmánybíróság az Ügyrend 29. § c) pontja alapján az indítványt
visszautasította. Az indítvány nem felel meg az Abtv. 22. § (2) bekezdésében az indítványokkal szemben támasztott
általános követelményeknek, illetve az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint az indítványokkal szemben
támasztott követelményeknek. [Összefoglalóan: 8/2004. (III. 25.) AB határozat, ABH 2004, 144, 177–178.; részletesen:
még 26/2004. (VII. 7.) AB határozat, ABH 2004, 398, 432–433.)]
Az indítvány tükrében az emberi méltósághoz való jog és annak speciális rétege a diszkrimináció alkotmányos tilalma,
mint alapjogok, az OIT-ra, mint igazgatási testületre és annak delegált tagjaira vonatkozóan, nem értelmezhetők.
Ugyanez a helyzet a tisztességes eljárás követelményére vonatkozó okfejtéssel is. A preambulum pedig önmagában
véve sem olyan normatív szabály, amely az alaptörvény rendelkezéseitől elszakítva, önálló követelményrendszert
tartalmaz.
Ezen alkotmányi rendelkezések és a támadott jogszabályok között fennálló releváns alkotmányjogi érvelést az
indítványozó nem fejtett ki.
2. Az Alkotmánybíróság határozatának Magyar Közlönyben való közzétételét az ügy jelentőségére tekintettel
rendelte el.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
40/2003. (III. 27.) Korm. rendelete az ózdi martinsalak felhasználásával készült lakóépületek tulajdonosainak kárenyhítéséről.
Az ózdi martinsalak felhasználásával készült lakóépületek tulajdonosainak kárenyhítéséről a Kormány a következőket rendeli el:
1. § (1) Támogatásban részesíthető mindazon károsult
lakástulajdonos, akinél szakértői vizsgálat megállapította,
hogy az ózdi martinsalak felhasználása miatt, az építési
engedéllyel épített, lakott lakását, lakóépületét kár érte.
(2) A támogatás vissza nem térítendő állami támogatás,
amelynek folyósítása készpénzben, az önkormányzat útján
történik.
(3) A támogatás új lakás építésére, használt lakás vásárlására vagy a károsodott ingatlan helyreállítására fordítható.
(4) Az állami támogatás nem használható fel nem lakás
céljára szolgáló helyiség, építmény, melléképület építéséhez, helyreállításához.
2. § (1) A támogatás biztosított lakás esetén a biztosítótól
kapott kártérítésnek a 3. § (2) és (3) bekezdése szerint meghatározott összeg 100%-ára történő kiegészítésére szolgálhat, nem biztosított lakás esetén ugyanezen költségek
70%-áig, használt lakás vásárlása esetén 90%-áig terjedhet.
(2) Új lakás építésénél a támogatás nem tartalmazhatja
a visszaigényelhető általános forgalmi adó összegét.
3. § (1) A támogatásból újjáépített, illetve megvásárolt lakóingatlan alapterülete megegyezhet a károsodott lakás alapterületével, feltéve, hogy az nem haladja meg a lakáscélú
állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendeletben meghatározott, méltányolható lakásigény felső határának megfelelő lakásnagyságot.
(2) A bontással együtt kalkulált újjáépítési költség megtérítésére fordított támogatás, illetve a használt lakások
vásárlása esetén a támogatás mértéke nem haladhatja meg
a négyzetméterenkénti bruttó 140 000 Ft összeget.
(3) Az épület helyreállítása esetén a támogatás mértéke
nem haladhatja meg az újjáépítés esetére meghatározott
támogatás mértékének
a) 80%-át, ha a szakértői vélemény alapján
— az épület életveszélyes állapotának megszüntetésé
hez műszaki biztosítás, megerősítés szükséges, vagy
— az épület átfogó szerkezetmegerősítése indokolt;
b) 50%-át, ha a szakértői vélemény alapján az épületen
részleges helyi javítások szükségesek. (4) Az (1)—(2) bekezdésben meghatározottnál nagyobb
(értékesebb) ingatlan értékkülönbözetét a károsult viseli.
4. § (1) A támogatás odaítélésének alapja a szakértői vizsgálat. A szakértői felmérésnek és vizsgálatoknak ki kell terjednie a részben vagy egészben ózdi martinsalakból épült
lakóépületek károsodására és helyreállítási költségeire. A
támogatás odaítélése szempontjából a szakértői vizsgálat a
hibák mértéke szerinti épületkategóriákat különböztet
meg: ,,E’’ kategória: az épület életveszélyes, azonnali bontást igénylő; ,,D’’ kategória: az épület életveszélyes, műszaki biztosítása és megerősítése szükséges; ,,C’’ kategória: az
épület átfogó szerkezetmegerősítése indokolt, közvetlen
életveszély nincs; ,,B’’ kategória: az épületen részleges,
helyi javítások szükségesek.
(2) Ha a szakértői vizsgálat az épület károsodását a ,,B’’
vagy ,,C’’ kategóriába sorolta, de a szakértői vizsgálat óta
eltelt időszakban az épület vélhetően életveszélyessé vált,
akkor az épület az I. fokú építési hatóság időközben életveszélyes állapot miatt kiadott bontási határozata, vagy a
szakértő átsorolása alapján ,,D’’ vagy ,,E’’ kategóriába kerülhet, és ennek alapján válhat jogosulttá a tulajdonos az
épület újjáépítésére (lakás vásárlására). Az átsorolást a
károsult saját költségére is kezdeményezheti. Ha a kérelem
megalapozott, a BM Országos Katasztrófavédelmi Főigazgatóság (a továbbiakban: BM OKF) a szakértői díjat a
károsultnak visszatéríti.
(3) A szakértői vizsgálat alapján megállapított károk
helyreállításáról a károsult lakás tulajdonosa gondoskodik.
5. § (1) A támogatás odaítéléséről a jegyző dönt.
(2) A használt lakást vásárló tulajdonosok támogatásának feltétele, hogy a visszamaradó ingatlanok (telek és
felépítmény) tulajdonjogát az illetékes települési önkormányzat szerzi meg, amely — ennek fejében — saját költségén gondoskodik a felépítmény bontásáról.
6. § (1) A települési önkormányzat támogatási keretösszegének folyósítását a BM OKF főigazgatója kezdeményezi.
(2) A települési keretösszeg megállapításának elsődleges
szempontja a károsodott épületek — hibák mértéke szerinti — kategóriába tartozása. Amennyiben a rendelkezésre
álló központosított előirányzat az azonos kategóriába tartozó
összes épület helyreállításának támogatására nem nyújt fedezetet, akkor a keretösszeg megállapításánál elsősorban az
életveszélyessé nyilvánított épületeket, további rendező elvként pedig a károsodott épületek településenkénti darabszámát és a helyreállítási költséget kell alapul venni.
(3) A támogatási keretösszeg felhasználásának jogszerűségét a BM OKF vizsgálhatja.
7. § (1) A települési önkormányzat a részére biztosított költségvetési támogatás összegével köteles elszámolni. Az önkormányzat támogatottanként és önkormányzati összesítésben az építési munkák befejeztét követő 30 napon belül,
de legkésőbb a tárgyévet követő február 28-áig az illetékes
területi államháztartási hivatalhoz (a továbbiakban: TÁH)
két példányú elszámolást teljesít, amelynek egy példányát
a TÁH továbbítja a BM OKF részére.
(2) A belügyminiszter a helyreállítási, újjáépítési és kárenyhítési feladatok éves teljesítéséről az önkormányzati
elszámolások határidejét követő 30 napon belül tájékoztatja a Kormányt.
8. § (1) Ez a rendelet a kihirdetését követő 3. napon lép
hatályba.
(2) E rendelet 1—4. §-a, valamint a rendelet mellékletében felsorolt kormányhatározatok alapján nyújtott támogatást — a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi
CXVII. törvény 1. számú mellékletének 6.1. pontja értelmében — nem terheli személyi jövedelemadó.
Dr. Medgyessy Péter s. k.,
miniszterelnök


text:
261/2014. (VI. 25.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011.  évi
CLXII.  törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Varró Juditot
2014. július 1. napjától 2017. június 30. napjáig terjedő időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2014. június 18. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
14/2014. (HK 6.) HM VGHÁT szakutasítása a honvédelmi szervezetek pénzügyi és számviteli ellátási-utaltsági rendjéről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint
a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről
szóló 2011. évi CXIII. törvény 52. §-ának (2) bekezdése
alapján – figyelemmel az államháztartásról szóló törvény
végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet
10. § (1) bekezdésében foglaltakra – a honvédelmi szervezetek pénzügyi és számviteli ellátási-utalására a következő
szakutasítást adom ki:
1. A szakutasítás hatálya a Honvédelmi Minisztériumra
(a továbbiakban: HM), a honvédelemért felelős miniszter
irányítása alá tartozó központi hivatalokra és közvetlen
alárendeltségébe tartozó szervezetekre, továbbá a Magyar
Honvédség katonai szervezeteire (a továbbiakban együtt:
honvédelmi szervezetek) terjed ki.
2. Felkérem a Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálat főigazgatóját, valamint a honvédelemmért felelős miniszter
fenntartói irányítása alá tartozó köznevelési intézmény vezetőjét, hogy a szakutasítás végrehajtását szervezete vonatkozásában tegye lehetővé.
3. A honvédelmi szervezetek a honvédelmi szervezetek
működésének az államháztartás működési rendjétől eltérő
szabályairól szóló 346/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet 2. §
(4) bekezdés a) c) és h) pontja szerinti központi pénzügyi
és számviteli gazdálkodását és ellátását a HM Védelemgazdasági Hivatal (a továbbiakban: HM VGH) végzi.
4. A pénzügyi és számviteli szervezeti egységgel nem
rendelkező honvédelmi szervezetek az államháztartásról
szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.)
Korm. rendelet (a továbbiakban: Ávr.) 7. § (2) bekezdés
a) pontja szerinti gazdálkodási feladatainak ellátását a
pénzügyi és számviteli ellátási-utaltsági rendet tartalmazó
mellékletben az Ávr. 10. § (1) bekezdése szerint kijelölt
honvédelmi szervezetek végzik.
5. A honvédelmi szervezetek működésének az államháztartás működési rendjétől eltérő szabályairól szóló
346/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet 8. § (2) bekezdése
szerint a mellékletben ellátottként kijelölt honvédelmi
szervezet pénzügyi gazdasági vezetője az ellátóként kijelölt honvédelmi szervezet pénzügyi és számviteli szervezeti egységének vezetője.
6. Az elektronikus úton kiadásra kerülő mellékletet az
érintettek külön elosztó szerint kapják meg.
7. Az ellátási-utaltsági rend folyamatos karbantartását a
HM VGH végzi.
8. Ez a szakutasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
Dr. Borbíró Zoltán s. k.,
HM védelemgazdaságért felelős helyettes államtitkár


text:
14/2010. (III. 26.) KüM határozata a Magyar Köztársaság Kormánya és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya közötti tudományos és technológiai együttműködési megállapodás kihirdetéséről szóló 2010. XXX. törvény 2–3. §-ainak hatálybalépéséről.
A 2010. évi XXX. törvénnyel a Magyar Közlöny 2010. március 9-i, 33. számában kihirdetett, a Magyar Köztársaság
Kormánya és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya közötti tudományos és technológiai együttműködési
megállapodás 13. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik a hatálybalépésről:
„Jelen Megállapodás akkor lép hatályba, amikor a Felek diplomáciai úton írásban értesítették egymást a jelen
Megállapodás hatálybalépéséhez szükséges belső jogi eljárásainak befejeződéséről. Jelen Megállapodás a későbbi
értesítés keltének napját követő 30. napon lép hatályba.”
A későbbi értesítés kelte: 2010. március 8.
A szerződés hatálybalépésének időpontja: 2010. április 7.
A fentiekre tekintettel, összhangban a 2010. évi XXX. törvény 4. § (3) bekezdésével megállapítom, hogy a Magyar
Köztársaság Kormánya és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya közötti tudományos és technológiai
együttműködési megállapodás kihirdetéséről szóló 2010. évi XXX. törvény 2–3. §-ai 2010. április 7-én, azaz
kettőezer-tíz április hetedikén hatályba lépnek.
Dr. Balázs Péter s. k.,
külügyminiszter


text:
22/2013. (VI. 11.) BM rendelete a szerkezetátalakítási tartalék felhasználásának részletes szabályairól.
A Magyarország 2013. évi központi költségvetéséről szóló 2012. évi CCIV. törvény 77.  § (2)  bekezdés j)  pont jb)  alpontjában
kapott felhatalmazás alapján, az  egyes miniszterek, valamint a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről
szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 37.  § p)  pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – az  egyes miniszterek,
valamint a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 73.  §
b) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró nemzetgazdasági miniszter egyetértésével – a következőket rendelem el:
1. Általános rendelkezések 1. § A Magyarország 2013. évi központi költségvetéséről szóló 2012. évi CCIV. törvény (a továbbiakban: Kvtv.) 4. melléklet
2. pontja szerinti szerkezetátalakítási tartalék vissza nem térítendő támogatást biztosít a következő célokra:
a) a Kvtv. 2. melléklet I.1.c) alpontja szerinti beszámítás összegének differenciált visszapótlására,
b) a  korábban a  Megyei Intézményfenntartó Központ (a  továbbiakban: MIK) által fenntartott, települési
önkormányzat tulajdonában lévő köznevelési intézmények működtetéséhez,
c) a gyermekétkeztetési feladatok támogatásának kiegészítésére.
2. A Kvtv. 2. melléklet I.1.c) alpontja szerinti beszámítás összegének differenciált visszapótlása
2. § (1) Az 1. § a) pontja szerinti támogatás differenciált módon azon települési önkormányzatokat illeti meg, melyek egy
lakosra jutó adóerő-képessége nem haladja meg a 15 000 forintot.
(2) A támogatás alapját a Kvtv. 2. melléklet I.1.c) alpontja szerinti, a települési önkormányzatnál ténylegesen figyelembe
vett beszámítás összege jelenti.
(3) A támogatás mértéke
a) 100%, ha a települési önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége nem haladja meg az 5000 forintot,
b) 75%, ha a települési önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége 5001 és 10 000 forint közötti,
c) 50%, ha a települési önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége 10 001 és 12 000 forint közötti,
d) 25%, ha a települési önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége 12 001 és 15 000 forint közötti.
(4) E rendelet szempontjából az adóerő-képesség a 2012. I. félévi beszámoló alapján a helyi iparűzési adóalap 1,4%-át
jelenti.
(5) A  2012. július 1-jén hatályos iparűzési adórendelettel nem rendelkező települési önkormányzat esetében az  egy
főre jutó elvárt iparűzési adóerő-képesség megegyezik a  településkategóriába tartozó települési önkormányzatok
egy főre jutó iparűzési adóerő-képessége – a  legalacsonyabb és legmagasabb egy főre jutó iparűzési adóalapú
települési önkormányzatok egy-egy tizede figyelmen kívül hagyásával – számított átlagával. A településkategóriákat
és a településkategória átlagokat az 1. melléklet tartalmazza.
(6) A  települési önkormányzatok közigazgatási státuszát a  2012. november 1-jei állapotnak megfelelően,
a  lakosságszámot pedig – a  Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatala adatai alapján –
a 2012. január 1-jei állapotnak megfelelően kell figyelembe venni.
3. Korábban a Megyei Intézményfenntartó Központ által fenntartott, települési önkormányzat
tulajdonában lévő köznevelési intézmények működtetésének támogatása
3. § (1) Az  1.  § b)  pontja szerinti támogatás iránti pályázatot a  3000 fő lakosságszám feletti települési önkormányzat
nyújthatja be a  közigazgatási területén korábban a  MIK által fenntartott köznevelési intézmények feladatainak
ellátását szolgáló – tulajdonában lévő – ingatlanok működtetésével kapcsolatos kiadásokra.
(2) Amennyiben a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény 74. § (6) bekezdésében foglaltaknak megfelelően
hozzájárulást fizető települési önkormányzat területén működik korábban MIK fenntartású, az  önkormányzat
tulajdonában lévő ingatlanban köznevelési intézmény, az  önkormányzat a  Klebelsberg Intézményfenntartó
Központnak az  önkormányzathoz legkésőbb 2013. június 14-éig eljuttatott adatszolgáltatása alapján nyújtja be
a pályázatát.
(3) Az  (1)  bekezdés szerinti, működtetési feladatot ellátó települési önkormányzat a  pályázatot 2013. június 18-áig
rögzíti és zárja le az ebr42 információs rendszerben, továbbá a lezárt pályázati adatlapot két eredeti és egy másolati
példányban, az  egyéb dokumentumokat egy eredeti példányban a  Magyar Államkincstár területileg illetékes
igazgatóságához (a továbbiakban: Igazgatóság) nyújtja be. A kizárólag postai úton benyújtott adatlap érvénytelen.
Papír alapú dokumentáció postára adásának határideje legkésőbb az  elektronikus rögzítés határidejét követő
munkanap. A határidő elmulasztása jogvesztő.
(4) Az  államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a  továbbiakban: Áht.) 59.  § (1)  bekezdése, valamint
az  államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet (a  továbbiakban: Ávr.)
110.  §-a szerint felülvizsgált pályázati adatlapot postai úton egy-egy eredeti példányban, továbbá az  elismerhető
kiadások és bevételek összegére, illetve ezek alapján a  kiadások és bevételek éves becsült összegére vonatkozó
javaslatát az Igazgatóság elektronikusan 2013. június 26-áig továbbítja a helyi önkormányzatokért felelős miniszter
és az államháztartásért felelős miniszter (a továbbiakban együtt: miniszterek) részére.
(5) Az  önkormányzatokat az  igényelt támogatáshoz kapcsolódóan előleg illeti meg. Ennek összege az  Igazgatóság
által elismerhető éves becsült kiadások és bevételek különbségének 50%-a, de országosan legfeljebb összesen
1,5 milliárd forint. Amennyiben az éves becsült különbség 50%-a országosan meghaladja a 1,5 milliárd forintot, úgy
az önkormányzatokat megillető előleg összege arányosan csökken.
(6) Ha a  miniszterek a  kérelmek vizsgálata során további tájékoztatást vagy dokumentumok megküldését tartják
szükségesnek, ezeket a pályázó – külön felhívásra – köteles teljesíteni.
4. § A pályázat kötelező tartalmi elemei:
a) ebr42 rendszerben lezárt 2. melléklet szerinti adatlap,
b) a 2. melléklet szerinti adatlapon rögzített számlák és egyéb bizonylatok hiteles másolata.
5. § (1) A  miniszterek a  3.  § (2)  bekezdés szerinti adatszolgáltatás, az  Igazgatóság 3.  § (4)  bekezdés szerinti javaslata és
a  pályázatok alapján a  támogatásról – a  miniszterek által kijelölt két-két tagból álló tárcaközi bizottság javaslata
alapján – 2013. július 15-éig döntenek.
(2) Az önkormányzatok a miniszterek döntéséről támogatói okiratban értesülnek.
 (3) Amennyiben az  (1)  bekezdés szerinti támogatás összege kisebb, mint a  3.  § (5)  bekezdése szerinti előleg,
úgy az  előleg támogatással nem fedezett részéről az  önkormányzat köteles haladéktalanul, de legkésőbb
2013.  augusztus 15-éig lemondani és visszafizetni az  Ávr. 102.  §-a alapján. A  lemondási és visszafizetési
kötelezettség elmulasztása esetén az előleg támogatással nem fedezett része az Áht. 57/A. § (1) bekezdés d) pontja
szerint jogosulatlan igénybevételnek minősül, amelyre az Ávr. 106. § szerinti kamatfizetési kötelezettség áll fenn.
4. A gyermekétkeztetési feladatok támogatásának kiegészítése 6. § (1) Az  1.  § c)  pontja szerinti támogatás iránti pályázatot a  települési nemzetiségi önkormányzat és azon
települési önkormányzat nyújthat be, amely a  költségvetési támogatások 2013. évi júniusi évközi módosítása
alapján 2013.  évben a  Kvtv. 2.  melléklet II. 3. jogcímen támogatásban részesül és az  egy főre jutó iparűzési
adóerő-képessége nem haladja meg a 25 000 forintot.
(2) Az  (1)  bekezdés szerinti települési és települési nemzetiségi önkormányzat a  pályázatot 2013. július 10-éig rögzíti
és zárja le az  ebr42 információs rendszerben, továbbá a  lezárt pályázati adatlapot két eredeti és egy másolati
példányban, az  egyéb dokumentumokat egy eredeti példányban az  Igazgatósághoz nyújtja be. A  kizárólag
postai úton benyújtott adatlap érvénytelen. Papír alapú dokumentáció postára adásának határideje legkésőbb
az elektronikus rögzítés határidejét követő munkanap. A határidő elmulasztása jogvesztő.
(3) Az Áht. 59. § (1) bekezdése, valamint az Ávr. 110. §-a szerint felülvizsgált pályázati adatlapot az Igazgatóság postai
úton egy-egy eredeti példányban 2013. július 31-éig továbbítja a miniszterek részére.
(4) Az önkormányzatokat az igényelt támogatáshoz kapcsolódóan a 4. melléklet szerinti előleg illeti meg.
7. § A pályázat kötelező tartalmi elemei:
a) ebr42 rendszerben lezárt 3. melléklet szerinti adatlap,
b) a térítési díjak megállapításával kapcsolatos 2013. évi önkormányzati rendelet.
8. § (1) A támogatás megállapítása az élelmezés teljes éves elismert költségének és az élelmezéshez kapcsolódó bevételek
– ideértve az Ingyenes és kedvezményes gyermekétkeztetés támogatása jogcímén kapott támogatást is – elismert
éves összegének különbsége (a  továbbiakban: a  támogatás alapja) alapján, az  önkormányzat egy lakosra jutó
adóerő-képessége figyelembevételével történik.
(2) A támogatás mértéke nem haladhatja meg a támogatás alapjának
a) 75%-át, ha az önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége nem éri el a 10 000 forintot, vagy az igénylő
nemzetiségi önkormányzat,
b) 50%-át, ha az önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége 10 001 és 20 000 forint közötti,
c) 25%-át, ha az önkormányzat egy lakosra jutó adóerő-képessége 20 001 és 25 000 forint közötti.
(3) A miniszterek a pályázatok alapján a támogatásról – a miniszterek által kijelölt két-két tagból álló tárcaközi bizottság
javaslata alapján – 2013. augusztus 15-éig döntenek.
(4) Az önkormányzatok a miniszterek döntéséről támogatói okiratban értesülnek.
 (5) Amennyiben a  (3)  bekezdés szerinti támogatás összege kisebb, mint a  6.  § (4)  bekezdése szerinti előleg,
úgy az  előleg támogatással nem fedezett részéről az  önkormányzat köteles haladéktalanul, de legkésőbb
2013.  szeptember 15-éig lemondani az  Ávr. 102.  §-a alapján. A  lemondási és visszafizetési kötelezettség
elmulasztása esetén az  előleg támogatással nem fedezett része az  Áht. 57/A.  § (1)  bekezdés d)  pontja szerint
jogosulatlan igénybevételnek minősül, amelyre az Ávr. 106. § szerinti kamatfizetési kötelezettség áll fenn.
5. A támogatás folyósítása 9. § (1) A  2.  § szerinti támogatási összeg 50%-ának folyósítása 2013. június 28-áig történik, a  fennmaradó összegek
folyósítására 2013. július 25-éig, 2013. augusztus 26-áig és 2013. november 25-éig három egyenlő részletben kerül
sor.
(2) A 3. § (5) bekezdés és a 6. § (4) bekezdése szerinti előlegek folyósítása 2013. június 28-áig történik.
 (3) Az  5.  § szerinti támogatási összeg előleggel csökkentett összegének folyósítása három egyenlő részletben,
2013. július 25-éig, 2013. augusztus 26-áig és 2013. november 25-éig történik.
 (4) A  8.  § szerinti támogatási összeg előleggel csökkentett összegének folyósítása két egyenlő részletben
2013. augusztus 26-áig és 2013. november 25-éig történik.
 (5) A támogatást a helyi önkormányzatokért felelős miniszter utalványozása alapján a Magyar Államkincstár folyósítja.
6. A támogatás felhasználásának és elszámolásának szabályai 10. § (1) A  támogatás felett a  kedvezményezett települési és települési nemzetiségi önkormányzat rendelkezik, és felelős
annak jogszerű felhasználásáért.
(2) A  kedvezményezett települési és települési nemzetiségi önkormányzat a  támogatás felhasználásáról elkülönített,
naprakész nyilvántartást vezet.
(3) A  kedvezményezett települési és települési nemzetiségi önkormányzat a  támogatást kizárólag a  támogatói
okiratban foglalt célokra fordíthatja.
(4) A  támogatás felhasználását – a  Kincstár által, az  Áht. 60.  §-a alapján végzett felülvizsgálaton túl – a  helyi
önkormányzatokért felelős miniszter ellenőrizheti, mely során a  közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás
általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény hatósági ellenőrzésre vonatkozó szabályait kell alkalmazni.
11. § (1) A  támogatás felhasználásának a  végső határideje 2013. december 31. Az  e  határidőig fel nem használt
támogatásrészt vissza kell fizetni a központi költségvetésbe.
(2) A  kedvezményezett a  támogatás felhasználásáról tárgyév december 31-ei fordulónappal, az  éves beszámoló
keretében és rendje szerint számol el.
7. Záró rendelkezések 12. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
Dr. Pintér Sándor s. k.,
 belügyminiszter


text:
4/2013. (I. 18.) HM utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről szóló 2011. évi
CXIII. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 290/2011. (XII. 22.) Korm. rendelet 2. § (2) bekezdés g) pontja alapján, a
központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva a következő utasítást adom ki.
1. § (1) A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII. törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdés a) pontja szerint Dr. Borbíró Zoltánt az MH Honvédkórház,
illetve jogutódjának (a továbbiakban: Honvédkórház) átvilágításáért felelős miniszteri biztossá nevezem ki.
(2) A miniszteri biztos tevékenységét 2013. január 11-től 2013. július 10-ig látja el.
(3) A miniszteri biztos tevékenységét a honvédelmi miniszter irányítja.
2. § (1) A miniszteri biztos feladatkörében eljárva irányítja és koordinálja a Honvédkórház működésének átfogó
felülvizsgálatát, valamint a racionalizálására vonatkozó javaslatok kidolgozását. (2) A miniszteri biztos a feladatköréhez kapcsolódó egyeztetéseken és tárgyalásokon képviseli a honvédelmi minisztert,
nevében munkacsoportot hozhat létre. (3) A miniszteri biztos feladatkörében eljárva szakmai felettesnek minősül.
(4) A miniszteri biztos tájékoztatja a Honvéd Vezérkar főnökét (a továbbiakban: HVKF) azokról a feladatkörében hozott
döntésekről, amelyek érintik a HVKF hatáskörét. A HVKF tájékoztatja a miniszteri biztost azokról a személyi
döntésekről, amelyek érintik a miniszteri biztos feladatkörét. 3. § (1) A miniszteri biztos a feladatainak végrehajtása érdekében valamennyi érintett honvédelmi szervezettel folyamatos
és közvetlen kapcsolattartásra, egyeztetésre, továbbá adat, információ, illetve irat bekérésére jogosult.
(2) A miniszteri biztos megkeresését a honvédelmi szervezetek feladat- és hatáskörükben eljárva, határidőre teljesítik.
4. § (1) A miniszteri biztos díjazására és juttatására a Ksztv. 38. § (6) bekezdését kell alkalmazni.
(2) A miniszteri biztos munkáját – a Ksztv. 38. § (10) bekezdés b) pontjára figyelemmel a miniszteri kabinetben működő
titkárság helyett – erre kijelölt szakértők segítik. 5. § (1) Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
(2) Hatályát veszti a miniszteri biztos kinevezéséről szóló 51/2012. (VII. 19.) HM utasítás.
Dr. Hende Csaba s. k.,
honvédelmi miniszter


text:
21/2015. (III. 12.) ME határozata a 2014–2020 programozási időszak egyes operatív programjai monitoring bizottsági elnökeinek kinevezéséről.
A 2014–2020 programozási időszakban az  egyes európai uniós alapokból származó támogatások felhasználásának rendjéről
szóló 272/2014. (XI. 5.) Korm. rendelet 29. § (3) bekezdése alapján
 1. dr. Rétvári Bencét, az  Emberi Erőforrások Minisztériuma parlamenti államtitkárát az  Emberi Erőforrás Fejlesztési
Operatív Program monitoring bizottsága,
 2. Tasó Lászlót, a  Nemzeti Fejlesztési Minisztérium közlekedéspolitikáért felelős államtitkárát az  Integrált
Közlekedésfejlesztési Operatív Program monitoring bizottsága,
 3. Szabó Zsoltot, a  Nemzeti Fejlesztési Minisztérium fejlesztés- és klímapolitikáért, valamint kiemelt
közszolgáltatásokért felelős államtitkárát a  Környezeti és Energiahatékonysági Operatív Program monitoring
bizottsága,
4. dr. Rákossy Balázst, a  Nemzetgazdasági Minisztérium európai uniós források felhasználásáért felelős államtitkárát
a Gazdaságfejlesztési és Innovációs Operatív Program monitoring bizottsága,
5. Tállai Andrást, a  Nemzetgazdasági Minisztérium parlamenti államtitkárát a Terület- és Településfejlesztési Operatív
Program monitoring bizottsága,
6. Glattfelder Bélát, a  Nemzetgazdasági Minisztérium gazdaságszabályozásért felelős államtitkárát a  Versenyképes
Közép-Magyarország Operatív Program monitoring bizottsága,
7. dr. Kovács Zoltánt, a  Miniszterelnökség területi közigazgatásért felelős államtitkárát a  Közigazgatás- és
Közszolgáltatás-fejlesztés Operatív Program monitoring bizottsága,
8. Kis Miklós Zsoltot, a Miniszterelnökség agrár-vidékfejlesztésért felelős államtitkárát
a) a Vidékfejlesztési Program monitoring bizottsága,
b) a Magyar Halgazdálkodási Operatív Program monitoring bizottsága, és
c) a Partnerségi Megállapodás monitoring bizottsága
elnökévé kinevezem.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök