text:
155/2008. (XII. 17.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára, továbbá mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványok tárgyában – dr. Bragyova András és dr. Holló András alkotmánybírák különvéleményével – meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az egyes
adótörvények módosításáról szóló 2008. évi VII. törvény
29. § (2) bekezdése alkotmányellenes, ezért azt 2008. március 17-ére, a törvény kihirdetése napjára visszamenőleges
hatállyal megsemmisíti.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a helyi
adókról szóló 1990. évi C. törvénynek az egyes adótörvények módosításáról szóló 2007. évi CXXVI. törvénnyel és
az utasok személyi poggyászában importált termékek általános forgalmi adó és jövedéki adó mentességéről szóló
2008. évi LXVIII. törvénnyel megállapított, 2009. január
1-jétől hatályos 15–16. §-a, 21–22. §-a, 22/A. §-a, az 52. §
51., 55–59. pontjai, továbbá 1. és 2. számú melléklete
alkotmányellenes, ezért e rendelkezéseket megsemmisíti.
A megsemmisített módosító rendelkezések 2009. január
1-jén nem lépnek hatályba.
3. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a luxusadóról szóló 2005. évi CXXI. törvény egésze alkotmányellenes, ezért azt e határozat kihirdetése napjával megsemmisíti.
4. Az Alkotmánybíróság a helyi adókról szóló
1990. évi C. törvény rendelkezéseinek az egyes adótörvények módosításáról szóló 2008. évi VII. törvénnyel való
módosítása okán, az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe foglalt jogállamiságból fakadó normavilágosság követelményébe való ütközés miatt előterjesztett indítványokat elutasítja.
5. Az Alkotmánybíróság a luxusadóról szóló 2005. évi
CXXI. törvénnyel kapcsolatban mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség miatt előterjesztett indítványokat elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. Az Alkotmánybírósághoz több indítvány érkezett a
luxusadóról szóló 2005. évi CXXI. törvény (a továbbiakban: Ltv.) egésze, illetve egyes rendelkezései alkotmányellenességének megállapítására.
1. Az egyik indítványozó szerint a törvény ellentétes az
Alkotmány 70/I. §-ával, mert csak magánszemélyek esetén ír elő adókötelezettséget, miközben az Alkotmány
70/I. §-a természetes személyek, jogi személyek és jogi
személyiséggel nem rendelkező szervezetek számára egyaránt előírja a közterhek viselésének kötelezettségét.
Emellett azért is az Alkotmány 70/I. §-ába ütközőnek
tartja az Ltv.-t, mert nincs tekintettel a magánszemélyek
vagyoni helyzetére, azaz nem azzal arányosan állapítja
meg az adókötelezettséget, és nem veszi figyelembe a vagyont terhelő, azt csökkentő hiteleket.
Alkotmányellenes (a jogegyenlőség elvébe ütközik),
hogy több, de egyenként 100 millió forint alatti vagyontárgy esetén nem áll fenn adókötelezettség, míg egyetlen,
de 100 millió forintot meghaladó értékű vagyontárgy esetén igen. Sérti a jogegyenlőséget az is, hogy a külföldön
lévő ingatlan és a nagy értékű ingóságok nem adókötelesek.
Alkotmányellenességre vezet, hogy az Ltv. hatálya alá
tartozó személyek az adóköteles ingatlant adózott jövedelmükből szerezték meg, így a luxusadó felveti a kétszeres
adóztatás kérdését is.
Ellentétes az Ltv. az Alkotmány 9. § (1) bekezdésével,
mert az Alkotmány olyan piacgazdaságról rendelkezik,
amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül. Az Ltv. hatálya pedig csak
magánszemélyekre terjed ki, így a tulajdoni formák egyenjogúsága és egyenlő védelme nem valósulhat meg. Az Ltv.
egésze hasonló okból ellentétes még az Alkotmány 9. §
(2) bekezdésével is. A magánszemélyek kifejezetten hátrányba kerülnek a más jogalanyokkal szemben. A kizárólag őket terhelő speciális adónem miatt nem egyenlő feltételekkel vesznek részt a gazdasági versenyben, ami sérti a
vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.
Az Ltv. sérti a jogbiztonság elvét is, mert lényegében
visszamenőleges hatályú jogalkotást valósít meg, és emiatt
ellentétes a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény
(a továbbiakban: Jat.) 12. § (2) bekezdésével.
2. A második indítvány közel azonos az első indítvánnyal. Az előzőeken túl kifejezetten hivatkozik az
Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésére, azt állítva, hogy az
Ltv. egésze sérti az egyenlő elbánás elvét, mivel a jogalkotó ésszerű indok nélkül, önkényesen tett különbséget a
magántulajdon egyes nemei között, és a jövedelmi viszonyok tényleges figyelembevétele nélkül állapította meg az
adókötelezettséget.
A jogbiztonságot azért sérti a törvény, mert hatálya a
már megindult, de még be nem fejeződött vagyonszerzésekre is kiterjedt.
3. A harmadik indítványozó mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítását kéri, mert szerinte az Ltv.-ben hiányzik az ingatlan számított értéke mellett felállított törvényi vélelemmel szembeni ellenbizonyítás lehetősége. Mindez az Alkotmány 2. § (1) bekezdését
és a 70/I. §-át sérti.
Az adó alapjának meghatározására szolgáló számított
érték kiszámítási szabályai nem biztosítják, hogy mindig
a valóságnak teljesen megfelelő eredményre jussunk a
konkrét ingatlanok esetében. A törvény vélelmet állít fel,
és valós értékként kezeli a törvényben írt számítási módszer szerint megállapított számított értéket. Az alkotmányellenességet nem oldja fel az, hogy az adózó az önkormányzati adóhatóság adót kivető határozata ellen jogorvoslattal élhet, mert az önkormányzatok a törvényben szabályozott számítási módtól nem térhetnek el.
Mindez kiüresíti az adókötelezettek jogorvoslathoz
való jogát, és a vagyonarányos közteherviselés sem valósulhat meg mindaddig, amíg nem garantált, hogy az adózó
az ingatlana tényleges értékének megfelelő mértékű adót
fizessen. Az indítványozó az Alkotmánybíróság korábbi
(a megdönthető törvényes vélelemmel kapcsolatos) határozatára is hivatkozik. Az AB határozatban előírt garanciák hiányoznak, ezért a törvény alkotmányellenes módon
hiányos.
Ezeken túl az Ltv.-ben szabályozott, az adó alapjának
meghatározására alkalmazott számítási mód (illetve a szabályozás hiányos jellege) sérti a jogbiztonságot, az állampolgárok számára kiszámíthatatlan, mert a számított érték,
valamint a valós érték közötti eltérés esetén nem tudják eldönteni, hogy kell-e bevallást tenniük, avagy nem.
4. A negyedik indítványt az állampolgári jogok országgyűlési biztosa terjesztette elő, aki indítványát időközben
kiegészítette, illetve módosította.
4.1. Az első, 2007 novemberében előterjesztett indítványában az országgyűlési biztos a helyi adókról szóló
1990. évi C. törvénynek (a továbbiakban: Htv.) az egyes
adótörvények módosításáról szóló 2007. évi CXXVI. törvény (a továbbiakban: Amtv.) által módosított, építményadóra, illetve telekadóra vonatkozó rendelkezéseit támadta.
A kifogásolt módosítás az adóalap és az adómérték
meghatározásának szabályait érintette. Ennek következté
ben 2009. január 1-jétől az építmény- és telekadó alapja
kizárólagosan az úgynevezett számított érték lett volna.
A számított érték meghatározása érdekében bekerült a
Htv.-be egy adóztatási célú értékelési módszertan. Ezzel
az indítvány benyújtásakor hatályos, a korrigált forgalmi
érték szerinti adóztatás és a m2 szerinti adóalap alkalmazásának lehetősége megszűnt. Az Amtv. szerinti új értékelés
az Ltv.-ben már alkalmazott értékelési módszeren alapul.
Az országgyűlési biztos szerint ez a szabályozás nem a
pontos forgalmi érték megállapítására szolgál, hanem arra
– amint azt a törvényjavaslat indokolása is említi –, hogy
az ingatlanok egymás közti értékarányait az adóalapban
érvényre juttassa. Az adóztatási módszertan gyakorlatilag
azt a célt szolgálja, hogy az ingatlanok egyedi – azaz a hatóság általi helyszíni szemle alapján végrehajtott – értékelésére ne legyen szükség.
Megítélése szerint a 2009. január 1-jétől a Htv.-ben hatályba lépő szabályozás az adóalap – az ingatlan számított
értéke – konkrét meghatározását illetően olyan tág mérlegelési lehetőséget ad az önkormányzati adóhatóság részére
a vélelmezett értékhatárok keretei között, amellyel nem
tesz eleget a kiszámíthatóság követelményének, ugyanakkor a törvény nem ad lehetőséget az adóalanynak a tényleges érték bizonyítására. Az adójogban a becslést, illetve a
vélelem alkalmazását csak érdemi ellenbizonyítási lehetőség biztosítása esetén szabad alkalmazni. Ennek hiányában nem biztosított, hogy az adóztatás a tényleges jövedelemre, illetve vagyonra irányul. A vélelem megdöntésére
irányuló bizonyítás lehetőségét az Alkotmány 70/I. §-ára
figyelemmel kizárni nem lehet. Mindezek alapján az
országgyűlési biztos az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) és az
állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló
1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) alapján
indítványozta a Htv. 2009. január 1-jétől hatályos 15–16.,
21–22., 22/A. §-ainak, továbbá 1. és 2. számú mellékletének, valamint a szoros tárgyi és tartalmi összefüggés, hasonlóság okán az Ltv. egészének az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/I. §-ába ütközésének megállapítását, és e jogszabályhelyek megsemmisítését.
4.2. Időközben az Országgyűlés az országgyűlési biztos által megtámadott jogszabályokat az egyes adótörvények módosításáról szóló 2008. évi VII. törvénnyel (a továbbiakban: Amtv2.) ismételten módosította, ezért szükségesnek tartotta indítványa kiegészítését.
4.2.1. A módosítás szerint a Htv. 7. § b) pontja úgy módosul, hogy a vagyoni típusú adók (vagyis az építményadó
és a telekadó) alapját az önkormányzat – választása szerint – három módon is, azaz a terület alapján tételes
összegben, a korrigált forgalmi érték alapulvételével, illetve a számított érték alapján meghatározhatja. A számított
érték alapú meghatározás nem a tételes összegű (m2 alapú),
illetve a korrigált érték alapú adóalap – meghatározás helyébe lép, hanem azok mellett, harmadik fajta adóalap –
meghatározási lehetőség lesz. Az Amtv2. 19–22. §-ai ennek megfelelően módosítják a Htv. 15–16. és 21–22. §-ait.
Álláspontja szerint az Amtv2. által meghatározott – hármas – alternatív adóalap meghatározási módban a számított érték alapú – tartalmilag az első módosítás (Amtv.)
által bevezetni rendelt – adóalap meghatározási módszer a
korábban leírtaknak megfelelően továbbra sem egyeztethető össze az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével és a
70/I. §-ával, ezért indítványát ebben a kérdésben fenntartotta.
4.2.2. Az országgyűlési biztos indítványát kiterjesztette az Amtv2.-nek a Htv.-t és Amtv.-t módosító rendelkezései hatálybalépésére, illetve a hatályvesztésre, az alábbiak miatt.
Az Amtv2. 23. §-a szerint – az Amtv. 378. §-át módosítva – a Htv. 22/A. §-a, az 52. §-ban meghatározott egyes
fogalommeghatározások, valamint a Htv. 1. és 2. számú
melléklete – amely rendelkezések a számított érték fogalmát, az ehhez kapcsolódó fogalmakat és az ezzel összefüggő besorolásokat tartalmazzák – 2009. január 1-jén lépnek
hatályba. Az Amtv2. 28. § (1) bekezdése szerint a Htv.-nek
és az Amtv.-nek az Amtv2. által módosított rendelkezései
szintén 2009. január 1-jén lépnek hatályba. Az Amtv2.
28. § (2) bekezdése ugyanakkor akként rendelkezik, hogy
az Amtv. 133. §-a (bizonyos adókedvezményre vonatkozó
rendelkezés), 136–137. §-a (az építményadó tekintetében
a számított adóalapra és az ezzel összefüggő adómértékre
vonatkozó rendelkezések), valamint 139–140. §-a (a telekadó tekintetében a számított adóalapra és az ezzel összefüggő adómértékre vonatkozó rendelkezések) nem lépnek
hatályba. Az Amtv2. tehát a saját szabályait 2009. január
1-jével beépíti a Htv.-be és az Amtv.-be, míg az Amtv.
egyes rendelkezéseinek hatálybalépését megakadályozza
(„blokkolja”).
Az Amtv2. 29. § (2) bekezdése szerint az érdemi módosító rendelkezések (az Amtv2. 1–24. és 31. §-ai), melyek
az építményadó és telekadó alapját és mértékét rögzítik,
2008. május 2-án, vagyis a 2009. január 1-jei hatálybalépés előtt hatályukat vesztik. Ennek következtében az
Amtv. „blokkolt” rendelkezései (133. §-a, 136–137. §-a és
139–140. §-a) nem lépnek hatályba, az e rendelkezések helyére lépő tartalmi módosítások pedig az Amtv2. 29. §
(2) bekezdése miatt szintén nem léphetnek hatályba, mert
a hatálybalépés időpontja – 2009. január 1. – előtt az
Amtv2. 29. § (2) bekezdése alapján – 2008. május 2-án –
hatályukat vesztették. Álláspontja szerint a Htv.-ben az
adóalap és adómérték meghatározása 2009. január 1-jétől
továbbra is az alapterület, vagy korrigált forgalmi érték
alapján történhet.
Tovább bonyolítja a helyzetet, hogy az Amtv2. nem
érintette az Amtv. 141. §-át, amely beilleszti a Htv.-be
– 2009. január 1-jei hatálybalépéssel – a számított értéket
meghatározó új 22/A. §-t, és az Amtv2. érintetlenül hagyja
az Amtv. 7. és 8. mellékletét, amelyek a Htv. – 2009. január 1-jétől hatályos – 1. és 2. számú mellékletének tartalmát határozzák meg. Mivel az Amtv2. 29. § (2) bekezdése
alapján a számított érték alapján történő építmény és telekadó alap és mérték meghatározására vonatkozó szabályok
jóval a hatálybalépés előtt hatályukat vesztik, a Htv. úgy
tartalmaz 2009. január 1-jétől a számított értékre vonatkozó szabályokat (22/A. §, valamint 1. és 2. számú melléklet), hogy az a törvény egyéb rendelkezéseivel nem függ
össze, hiszen az országgyűlési biztos szerint azt a törvényben szabályozott egyes helyi adók alapjának és mértékének meghatározása során nem kell alkalmazni. Ez önmagában sérti a normavilágosság alkotmányos követelményét. Az Ltv.-nek az Amtv. 410. §-ával módosított és
2009. január 1-jétől hatályos 5. § (1) és (7) bekezdése a
Htv. 2009. január 1-jétől hatályos 1. és 2. számú melléklete
szerint rendeli a luxusadó alapját meghatározni. (Az Ltv.
eredeti 1. és 2. számú mellékletét az Amtv. 442. §-a 2009.
január 1-jével hatályon kívül helyezi.)
Az országgyűlési biztos szerint a fent ismertetett szabályozási zavar nem egyeztethető össze a normavilágosság
Alkotmánybíróság által meghatározott követelményeivel,
mert a szabályozás értelmezhetetlen, jogbizonytalanságot
teremt, nem kiszámítható, és címzettjei számára előre nem
látható. Az is sérti a normavilágosság követelményét,
hogy a luxusadó alapját nem az Ltv., hanem a Htv. szabályai szerint kell meghatározni.
Az Amtv2. 29. § (2) bekezdésének az Országgyűlés
által történő elfogadása felveti a közjogi érvénytelenség
kérdését is. Ezt a törvényt az Országgyűlés az egyes adótörvények módosításáról szóló T/5125. számú törvényjavaslat (a továbbiakban: Javaslat) alapján fogadta el 2008.
március 10-én. A Javaslat eredetileg csak az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVI. törvény (a továbbiakban: Áfatv.) és az adózás rendjéről szóló 2003. évi
XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) módosítására irányult. A Javaslat „Hatályon kívül helyezendő rendelkezések” alcíme alatt szereplő 20. § (2) bekezdése a Javaslat
1–16. és 21. §-ai, az azokat megelőző alcímek, valamint az
1. és 2. számú melléklete 2008. május 2. napján történő
hatályvesztéséről rendelkezett. A Javaslat módosítására az
Országgyűlés Költségvetési, pénzügyi és számvevőszéki
bizottsága nyújtott be bizottsági módosító javaslatot
T/5125/4. alszámon (a továbbiakban: módJ.). A módJ. a
Javaslatot kiegészítette a 16. §-t követően a 17–23. §-okkal.
A különböző – az Országgyűlés által elfogadott – módosító javaslatok hatására a Javaslat eredeti 20. §-ának
számozása 29. §-ra változott. Noha a 20. § (későbbi 29. §)
tartalmi módosítására – az Országgyűlés honlapjáról letölthető irományok szerint – senki nem tett javaslatot, az
Országgyűlés által elfogadott törvényszöveg a Magyar
Közlöny 2008. évi 44. számában úgy jelent meg, hogy a
29. § (2) bekezdése már azt tartalmazta: „E törvény 1–24.
és 31. §-ai, az azokat megelőző alcímek, valamint e törvény 1. és 2. számú melléklete 2008. május 2. napján hatályát veszti.”
Az országgyűlési biztos álláspontja szerint senki nem
kezdeményezte a Javaslat 20. §-ának tartalmi módosítását,
ezért a Magyar Közlönyben nem az Országgyűlés által
elfogadott normaszöveg került kihirdetésre. Véleménye
szerint az Amtv2. 29. § (2) bekezdése esetében olyan törvényszöveg kihirdetésére került sor, amelyet az Ország
gyűlés nem a Magyar Közlönyben közzétett tartalommal
fogadott el.
4.2.3. A fentiekben részletesen ismertetettekre figyelemmel, az országgyűlési biztos kérte a Htv. 2009. január
1-jétől hatályos, az Amtv., valamint az Amtv2. által meghatározott tartalmú 15–16., 21–22., 22/A. §-ainak, továbbá
1. és 2. számú mellékletének az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/I. §-ába ütközésének megállapítását,
és e törvényi rendelkezések megsemmisítését. Indítványt
terjesztett elő emellett annak megállapítására, hogy az
Amtv2. 29. § (2) bekezdését az Országgyűlés nem a
Magyar Közlöny 44. számában közzétett tartalommal
fogadta el, és mint közjogilag érvénytelen – az Alkotmány
2. § (1) bekezdésébe ütköző – alkotmányellenes törvényi
rendelkezést semmisítse meg. Kérte ezen túlmenően az
Ltv.-nek az adóalap meghatározására vonatkozó jelenleg
(2008. májusában) hatályos 4. és 5. §-ának, valamint 1. és
2. számú mellékletének az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/I. §-ába ütközésének megállapítását és
e jogszabályhelyek megsemmisítését. Indítványozta továbbá az Ltv.-nek az adóalap meghatározására vonatkozó,
2009. január 1-jétől hatályos 4. és 5. §-ának – a normavilágosság elvét sértő módon – az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/I. §-ába ütközésének megállapítását és
megsemmisítését.
4.3. Egy további indítványozó utólagos normakontroll
keretében terjesztett elő kérelmet az Ltv. és az Amtv.
410. §-a, valamint a luxusadó fővárosi alkalmazásáról szóló
13/2006. (III. 29.) Főv. Kgy. rendelet (a továbbiakban: Ör.)
és az azt módosító 62/2007. (XII. 14.) Főv. Kgy. rendelet
(a továbbiakban: Örm.) alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére. Az Alkotmánybíróság az Ör. és
az Örm. alkotmányellenességének megállapítására előterjesztett indítványt az Ügyrend 28. § (2) bekezdése alapján elkülönítette, és azt külön eljárásban bírálja el.
Az indítványozó többek között azt sérelmezi, hogy a
luxusadó alapját képező lakóingatlan számított értéke,
amelyet az Ltv.-ben meghatározott módszerek szerint kell
megállapítani, nem egyezik az ingatlan piaci értékével. Ez
álláspontja szerint részben annak az eredménye, hogy már
az ún. korrekciós tényezők sem fejezik ki a különböző
ingatlanadottságok folytán kialakuló értékkülönbségeket.
Megítélése szerint az alkotmánysértés abból adódik, hogy
a típusingatlanok azonosításához szükséges adatok nem
állnak az önkormányzatok rendelkezésére, vagyis a jogalkotó törvényi formában megoldhatatlan feladatra kötelezte az önkormányzatokat, megsértve ezzel az Alkotmány
2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság részét képező
jogbiztonságot. Részletes számításokkal ellátott indítványában sérelmezi továbbá, hogy az Ltv. nem rendelkezik
arról, hogy egy ingatlan több korrekciós tényezőjének milyen együttesét kell a számított érték kiszámításakor szorzóul alkalmazni. E szabályozási hiány – megítélése szerint – sérti a normavilágosság alkotmányos követelményét, amelynek egyébiránt az sem felel meg, hogy az Ltv.
nyelvi és szerkesztési hibákban szenved. Ez az indítványo
zó az Ltv.-t pro futuro, azaz 2009. december 31-i hatállyal
kéri megsemmisíteni, míg az Ltv. új 1. és 2. számú mellékletének 2009. január 1-jei hatálybalépéséről rendelkező
Amtv. 410. §-ának a megsemmisítését az Ltv. új 1. és
2. számú mellékleteinek hatálybalépése (azaz 2009. január 1.) előtt kéri.
5. Az Alkotmánybíróság eljárása során megkereste az
Országgyűlés főtitkárát, aki rendelkezésre bocsátotta az
Amtv2. megalkotásával összefüggő irományokat. Az
Alkotmánybíróság ezen túlmenően észlelte, hogy az
Országgyűlés időközben a jelen eljárásban vizsgált törvényeket érintő újabb törvénymódosítást fogadott el 2008.
november 10-én, az utasok személyi poggyászában importált termékek általános forgalmi adó és jövedéki adó mentességéről szóló 2008. évi LXVIII. törvényt (a továbbiakban: Amtv3.). Az Amtv3. ismételten módosította a Htv.
több rendelkezését, így a jelen eljárásban vizsgált rendelkezéseit is, nevezetesen a 15–16. §-okat és a 21–22. §-okat
[Amtv3. 16. § (2)–(5) bekezdés]. Emellett az Amtv3. módosította az Amtv.-nek a Htv.-t érintő módosításainak hatálybalépéséről rendelkező 378. § (2) bekezdését [Amtv3.
17. § (1) bekezdés], valamint hatályon kívül helyezte (többek között) az Amtv2.-nek a Htv.-t és az Amtv.-t érintő
módosításainak 2009. január 1-jei hatálybalépésére
vonatkozó rendelkezését [Amtv2. 28. § (1) bekezdése, hatályon kívül helyezte az Amtv3. 19. § (1) bekezdés c) pontja], minek következtében az Amtv2. említett módosításai
nem lépnek hatályba 2009. január 1-jén. Az Amtv3. hatálybalépése (és az Amtv2. szerinti módosításokat hatályba léptető rendelkezés hatályon kívül helyezése) következtében a Htv. 2009. január 1-jétől hatályos szövegét az
Amtv. eredeti, az Amtv.-nek az Amtv3.-mal megállapított
rendelkezései és az Amtv3. rendelkezései állapítják meg.
Az Alkotmánybíróság – állandó gyakorlatának megfelelően – a módosított rendelkezésekre nézve folytatta le a
vizsgálatot.
Az Alkotmánybíróság az indítványokat – tárgyuk részbeni azonosságára tekintettel – egyesítette és egy eljárásban bírálta el.
II. 1. Az Alkotmány érintett rendelkezései:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokrati
kus jogállam.”
„9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság,
amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül.
(2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.”
„19. § (3) E jogkörében az Országgyűlés (…)
b) törvényeket alkot;”
„24. § (1) Az Országgyűlés akkor határozatképes, ha
a képviselőknek több mint a fele jelen van.
(2) Az Országgyűlés a határozatait a jelen lévő képviselők több mint a felének szavazatával hozza.”
„25. § (1) Törvényt a köztársasági elnök, a Kormány,
minden országgyűlési bizottság és bármely országgyűlési
képviselő kezdeményezhet.
(2) A törvényhozás joga az Országgyűlést illeti meg.
(3) Az Országgyűlés által elfogadott törvényt az
Országgyűlés elnöke aláírja, majd megküldi a köztársasági
elnöknek.”
„26. § (1) A törvény kihirdetéséről, annak kézhezvételétől számított tizenöt napon – az Országgyűlés elnökének
sürgősségi kérelmére öt napon – belül a köztársasági elnök
gondoskodik. A kihirdetésre megküldött törvényt aláírja.
A törvényt a hivatalos lapban ki kell hirdetni.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés,
nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy
más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel
nélkül.”
„70/I. § Minden természetes személy, jogi személy és
jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet köteles
jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni.”
2. A Htv.-nek az Amtv.-vel 2009. január 1-jei hatállyal
megállapított rendelkezései:
„3. A számított érték
22/A. § (1) Az önkormányzat az 1. számú mellékletben
meghatározott forgalmi értékhatárok keretei között – a
helyben kialakult értékviszonyokra figyelemmel – rendeletben megállapítja ingatlanfajtánként a típusingatlanra
vonatkozó települési átlagértéket.
(2) Ha a település egyes részein jelentősen eltérő értékviszonyok alakultak ki, az önkormányzat értékövezeteket
jelöl ki és az így elkülönített értékövezetekben ingatlanfajtánként településrészi átlagértékeket állapít meg. Ha a
településen kialakult értékviszonyok ingatlanfajtánként
eltérő értékövezetek kialakítását teszik szükségessé, akkor
az önkormányzat ingatlanfajtánként állapíthatja meg az
értékövezeteket.
(3) A települési átlagértékek meghatározásáról és az
értékövezetek kialakításáról szóló rendelet előkészítése
érdekében a jegyző, mint önkormányzati adóhatóság megkeresheti a vagyonszerzési illetékügyekben eljáró adóhatóságot. A megkeresett adóhatóság ingatlanfajtánként
15 napon belül közli a megkeresést megelőző 18 hónapban
a településen visszterhes vagyonátruházási illeték alá eső
ügyletek tárgyát képező ingatlanok valamennyi általa
ismert adatát, különösen az ingatlan címét, forgalmi értékét, alapterületét. Az adatszolgáltatás nem terjed ki az
ingatlanhoz kapcsolódó jogügylet alanyainak személyes
adataira. Amennyiben a településen valamely ingatlanfajtát illetően a megkeresést megelőző 18 hónapban visszterhes vagyonátruházási illeték alá eső ingatlanszerzés nem
történt, akkor a megkeresett adóhatóság a településhez
hasonló adottságú településen kialakult értékviszonyokra
tekintettel ingatlanfajtánként a típusingatlanra jellemző
négyzetméterenkénti forgalmi értékadatot közöl. A jegyző
a megkapott és a nyilvántartásában rendelkezésére álló
adatok alapján javaslatot tesz az önkormányzat számára a
település értékövezeteire, s ingatlanfajtánként a típusingatlan települési, településrészi forgalmi átlagértékeire.
Az értékövezeteket és a települési, településrészi átlagértékeket az önkormányzat a rendeletalkotás évében kialakult értékviszonyokra figyelemmel két adóévre határozza
meg.
(4) Az önkormányzati adóhatóság az ingatlanra irányadó települési, településrészi átlagérték alkalmazásával
adótárgyanként külön-külön kiszámítja az épület (épületrész) adóköteles hasznos alapterületére, illetve a telek adóköteles alapterületére vetített alapértéket.
(5) Ha az épület, épületrész több értékövezet határán
fekszik, akkor annak az értékövezetnek az irányadó településrészi forgalmi átlagértékét kell alkalmazni, amerre az
épület, épületrész ablakainak többsége néz. Értékövezetekkel határolt telek esetén, vagy ha az épületnek, épületrésznek az egyes értékövezetekre azonos számú ablaka
néz, akkor a magasabb településrészi forgalmi átlagértéket
kell alkalmazni.
(6) A kerületi önkormányzati adóhatóság a lakások és
az üdülők esetén a fővárosi önkormányzatnak a luxusadóról szóló törvény felhatalmazása alapján alkotott rendelete
szerinti átlagértékeket alkalmazza.
(7) Az ingatlan fajtájának meghatározásakor az ingatlan-nyilvántartásban feltüntetett állapot az irányadó.
Amennyiben az épület megnevezését az ingatlan-nyilvántartás nem tartalmazza vagy az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés alapján az ingatlan fajtája egyértelműen nem állapítható meg, akkor az épületre kiadott legutolsó használatbavételi, fennmaradási engedély alapján, használatbavételi, fennmaradási engedély nélkül használatba vett épület
esetén az építési engedély alapján kell megállapítani az
ingatlan fajtáját. Akkor is az épületre kiadott legutolsó
használatbavételi engedély, fennmaradási engedély alapján kell megállapítani az ingatlan fajtáját, ha az ingatlannyilvántartásban feltüntetett állapot a legutolsó használatbavételi, fennmaradási engedélyben foglaltaktól eltér.
Engedély nélkül épített épület, illetve engedély nélkül
kialakított épületrész esetében a használati mód, illetve
használat hiányában a rendeltetési cél az irányadó. Ha egy
épület az előzőek alapján egyik ingatlanfajtába sem sorolható be, akkor azt egyéb nem lakás céljára szolgáló épületnek kell tekinteni.
(8) Az adótárgy számított értéke a (4) bekezdés szerint
számított alapérték és az adott ingatlanfajtára vonatkozó,
a 2. számú mellékletben meghatározott korrekciós együtthatók szorzata. Az önkormányzati adóhatóság a számított
érték meghatározásakor köteles figyelembe venni az adótárgynak mindazokat a jellemzőit, amelyekhez a 2. számú
melléklet korrekciós tényezőt rendel.”
„52. § (E törvény alkalmazásában:)
51. típusingatlan: az adott ingatlanfajtába tartozó
olyan ingatlan, amelyet a 2. számú melléklet szerinti korrekciós tényezők 1,00 szorzóihoz tartozó jellemzők határoznak meg. A típusingatlan telek teljesen közművesített;
bármely telekhatára előtt szilárd burkolatú út van. A
típusingatlant valamennyi épület esetén az alábbiak szerint
kell megállapítani: az épület kora 10–30 év közötti; tégla-,
kőfalazatú, illetve monolit betonszerkezetű épület; a lakáshoz tartozó telek közművesített; a telekhatár előtt szilárd burkolatú út van, továbbá:
a) egylakásos lakóépületben lévő lakás esetében: a lakás egyedi fűtéssel ellátott összkomfortos vagy komfortos;
3 szobás; gépjárműtárolóval, 20 m3-t meghaladó űrtartalmú úszómedencével azonban nem rendelkezik;
b) többlakásos lakó- és egyéb épületben lévő lakás esetében: az a) pontban említetteken túlmenően a lakás
szobáinak legalább egyikében, de legfeljebb azok szobák
felében az ablakok épülettel, épületszerkezeti elemekkel
körbezárt udvarra vagy északi irányba nyílnak és a lakás az
épület földszintjén, magasföldszintjén, félemeletén, első
emeletén helyezkedik el;
c) üdülő esetén: az üdülő félkomfortos;
d) kereskedelmi egység esetén: központos fűtési mód
dal rendelkezik;
e) egyéb nem lakáscélú épület esetén: nincs további
korrekciós tényező;
(…)
55. forgalmi értékhatárok: az 1. számú mellékletben az
egyes megyékben településtípusonként [megyei jogú
város, város, község], illetve a fővárosi kerületekben a különböző ingatlanfajtákra jellemző négyzetméterenkénti
alsó és felső érték;
56. ingatlanfajta: az egylakásos lakóépületben lévő
lakás, a többlakásos lakóépületben, egyéb épületben lévő
lakás, az üdülő, a kereskedelmi egység, az egyéb nem lakáscélú épület, a telek;
57. települési, településrészi átlagértékek: az önkormányzat által – az 1. számú melléklet szerinti forgalmi
értékhatárok között – megállapított, az önkormányzati rendeletben a településen, illetve településrészeken fekvő ingatlanfajták típusingatlanaira meghatározott négyzetméterenkénti értékek;
58. az ingatlan alapértéke: az adó tárgyát képező ingatlan adóköteles hasznos alapterülete, adóköteles alapterülete és az ingatlan fajtája szerint irányadó települési, településrészi átlagérték szorzata;
59. számított érték: az ingatlan alapértékének és a
2. számú mellékletben az ingatlanfajtára meghatározott, az
ingatlan tényleges adottságai alapján figyelembe vehető
korrekciós tényezők szorzata;”
3. A Htv.-nek az Amtv3.-mal 2009. január 1-jei hatállyal megállapított rendelkezései:
„15. § Az adó alapja az önkormányzat döntésétől függően:
a) az építmény m2-ben számított hasznos alapterülete,
vagy b) az építmény korrigált forgalmi értéke, vagy
c) az építmény számított értéke.”
„16. § Az adó évi mértékének felső határa:
a) a 15. § a) pontja szerinti adóalap-megállapításnál
900 Ft/m2,
b) a 15. § b) pontja szerinti adóalap-megállapításnál a
korrigált forgalmi érték 3%-a,
c) a 15. § c) pontja szerinti adóalap-megállapításnál
ca) lakás esetén az adóalap 0,5%-a,
cb) a ca) pontba nem tartozó építmény esetén az adó
alap 1,5%-a.”
„21. § Az adó alapja az önkormányzat döntésétől függően:
a) a telek m2-ben számított területe, vagy
b) a telek korrigált forgalmi értéke, vagy
c) a telek számított értéke.”
„22. § Az adó évi mértékének felső határa:
a) a 21. § a) pontja szerinti adóalap-megállapításnál
200 Ft/m2,
b) a 21. § b) pontja szerinti adóalap-megállapításnál a
korrigált forgalmi érték 3%-a,
c) a 21. § c) pontja szerinti adóalap-megállapításnál
ca) lakáshoz tartozó telek, telekhányad esetén az adó
alap 0,5%-a,
cb) a ca) pontba nem tartozó telek, telekhányad esetén
az adóalap 1,5%-a.” 4. Az Amtv2. rendelkezései:
„25. § Ez a törvény – a 27., 28. és 32. §-ban foglaltak
figyelembevételével – 2008. május 1. napján lép hatályba,
rendelkezéseit – a 26. és 33–35. §-okban foglaltak figyelembevételével – ettől az időponttól kezdődően kell alkalmazni.”
„28. § (2) Az Adómód tv. 133. §-a, 136–137. §-ai,
139–140. §-ai nem lépnek hatályba.”
„29. § (2) E törvény 1–24. és 31. §-ai, az azokat megelőző alcímek, valamint e törvény 1. és 2. számú melléklete 2008. május 2. napján hatályát veszti.”
5. Az Amtv2.-nek az Amtv3. 19. § (1) bekezdés
c) pontja alapján 2008. december 1-jén hatályát vesztő
rendelkezése:
„28. § (1) Az 1990. évi C. törvény (a továbbiakban:
Htv.) és 2007. évi CXXVI. törvény (a továbbiakban: Adómód tv.) e törvénnyel módosított rendelkezései – a (2) bekezdésben foglaltak figyelembevételével – 2009. január
l-jén lépnek hatályba.”
6. Az Ltv. jelenleg hatályos rendelkezései:
„A számított érték
5. § (1) A lakóingatlan fekvése szerinti önkormányzat,
a fővárosban a fővárosi önkormányzat (a továbbiakban:
önkormányzat) az 1. számú mellékletben meghatározott
forgalmi értékhatárok keretei között – a helyben kialakult
értékviszonyokra figyelemmel – rendeletben megállapítja
ingatlanfajtánként a típusingatlanra vonatkozó települési
átlagértéket.
(2) Ha a település egyes részein jelentősen eltérő értékviszonyok alakultak ki, az önkormányzat értékövezeteket
jelöl ki és az így elkülönített értékövezetekben lakóingatlan-fajtánként településrészi átlagértékeket állapít meg.
Ha a településen kialakult értékviszonyok lakóingatlanfajtánként eltérő értékövezetek kialakítását teszik szükségessé, akkor az önkormányzat lakóingatlan-fajtánként
állapíthatja meg az értékövezeteket.
(3) A települési átlagértékek meghatározásáról és az
értékövezetek kialakításáról szóló rendelet előkészítése
érdekében a jegyző, mint önkormányzati adóhatóság megkeresheti a vagyonszerzési illetékügyekben eljáró adóhatóságot. A megkeresett adóhatóság lakóingatlan-fajtánként 15 napon belül közli a megkeresést megelőző 18 hónapban a településen visszterhes vagyonátruházási illeték
alá eső ügyletek tárgyát képező lakóingatlanok valamennyi általa ismert adatát, különösen a lakóingatlan
címét, forgalmi értékét, alapterületét. Az adatszolgáltatás
nem terjed ki a lakóingatlanhoz kapcsolódó jogügylet alanyainak személyes adataira. Amennyiben a településen
valamely lakóingatlan-fajtát illetően a megkeresést megelőző 18 hónapban visszterhes vagyonátruházási illeték
alá eső lakóingatlan szerzés nem történt, akkor a megkeresett adóhatóság a településhez hasonló adottságú településen kialakult értékviszonyokra tekintettel lakóingatlanfajtánként a típusingatlanra jellemző négyzetméterenkénti
forgalmi értékadatot közöl. A jegyző a megkapott és a
nyilvántartásában rendelkezésére álló adatok alapján javaslatot tesz az önkormányzat számára a település értékövezeteire, s lakóingatlan-fajtánként a típusingatlan települési, településrészi forgalmi átlagértékeire. Az értékövezeteket és a települési, településrészi átlagértékeket az önkormányzat a rendeletalkotás évében kialakult értékviszonyokra figyelemmel két adóévre határozza meg.
(4) Az önkormányzati adóhatóság a lakóingatlanra
irányadó települési, településrészi átlagérték alkalmazásával adótárgyanként külön-külön kiszámítja a lakóingatlan
hasznos alapterületére vetített alapértéket.
(5) Ha a lakóingatlant magában foglaló épület több értékövezet határán fekszik, akkor a lakóingatlan esetében
annak a közterületnek az irányadó településrészi forgalmi
átlagértékét kell alkalmazni, amerre a lakóingatlan ablakainak többsége néz. Ha a lakóingatlannak az egyes értékövezetekre azonos számú ablaka néz, akkor a magasabb
településrészi forgalmi átlagértéket kell alkalmazni. Ha a
lakóingatlannak közterületre néző ablaka nincs, vagy ablakainak többsége nem közterületre néz, akkor az alacsonyabb településrészi forgalmi átlagértéket kell alkalmazni.
(6) A lakóingatlan fajtájának meghatározásakor az ingatlan-nyilvántartásban feltüntetett állapot az irányadó.
Amennyiben az épület megnevezését az ingatlan-nyilvántartás nem tartalmazza vagy az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés alapján az ingatlan fajtája egyértelműen nem állapítható meg, akkor az épületre kiadott legutolsó használatbavételi, fennmaradási engedély alapján, használatbavételi, fennmaradási engedély nélkül használatba vett épület
esetén az építési engedély alapján kell megállapítani az
ingatlan fajtáját. Akkor is az épületre kiadott legutolsó
használatbavételi engedély, fennmaradási engedély alapján kell megállapítani az ingatlan fajtáját, ha az ingatlannyilvántartásban feltüntetett állapot a legutolsó használatbavételi, fennmaradási engedélyben foglaltaktól eltér. Engedély nélkül épített épület, illetve engedély nélkül kialakított épületrész esetében a használati mód, illetve használat hiányában a rendeltetési cél az irányadó.
(7) A lakóingatlan számított értéke a (4) bekezdés szerint számított lakóingatlan-alapértéknek és az adott lakóingatlan-fajtára vonatkozó, a 2. számú mellékletben meghatározott korrekciós együtthatók szorzata. Az önkormányzati adóhatóság a számított érték meghatározásakor köteles figyelembe venni a lakóingatlan mindazon a jellemzőit,
amelyekhez a 2. számú melléklet korrekciós tényezőt
rendel.”
„11. § (1) Felhatalmazást kap az önkormányzat, hogy
illetékességi területén e törvény alapján – az adóévet megelőző év december 15-ig kihirdetett – rendeletben megállapítsa a lakóingatlan fajtáinak települési átlagértékeit az
1. számú mellékletben meghatározottak figyelembevételével, továbbá, hogy illetékességi területén értékövezeteket
állapítson meg.
(2) Amennyiben az önkormányzat az (1) bekezdés, illetve a 13. § (2) bekezdés szerinti határidőig nem alkot rendeletet, akkor a település egészére az 1. számú mellékletben
foglalt, a település besorolásának és a lakóingatlan fajtájának megfelelő értékhatár középértékét kell települési átlagértéknek tekinteni.”
7. Az Ltv. 2009. január 1-jétől hatályos rendelkezései:
„5. § (1) A lakóingatlan fekvése szerinti önkormányzat,
a fővárosban a fővárosi önkormányzat (a továbbiakban:
önkormányzat) a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény
(a továbbiakban: Htv.) 1. számú mellékletében meghatározott forgalmi értékhatárok keretei között – a helyben kialakult értékviszonyokra figyelemmel – rendeletben megállapítja ingatlanfajtánként a típusingatlanra vonatkozó települési átlagértéket.
(…)
(7) A lakóingatlan számított értéke a (4) bekezdés sze
rint számított lakóingatlan-alapértéknek és az adott lakóingatlan-fajtára vonatkozó, a Htv. 2. számú mellékletében
meghatározott korrekciós együtthatók szorzata. Az önkormányzati adóhatóság a számított érték meghatározásakor
köteles figyelembe venni a lakóingatlan mindazon a jellemzőit, amelyekhez a Htv. 2. számú melléklete korrekciós tényezőt rendel.”
„11. § (1) Felhatalmazást kap az önkormányzat, hogy
illetékességi területén e törvény alapján – az adóévet megelőző év december 15-ig kihirdetett – rendeletben megállapítsa a lakóingatlan fajtáinak települési átlagértékeit a
Htv. 1. számú mellékletében meghatározottak figyelembevételével, továbbá, hogy illetékességi területén értékövezeteket állapítson meg.
(2) Amennyiben az önkormányzat az (1) bekezdés, illetve a 13. § (2) bekezdés szerinti határidőig nem alkot rendeletet, akkor a település egészére a Htv. 1. számú mellékletében foglalt, a település besorolásának és a lakóingatlan
fajtájának megfelelő értékhatár középértékét kell települési átlagértéknek tekinteni.”
III. Az indítványok részben megalapozottak. 1. Az indítványok részben már kihirdetett, de még hatályba nem lépett jogszabályok (az Ltv. és a Htv. 2009. január 1-jétől hatályos rendelkezései) vizsgálatát is kérik.
Az Alkotmánybíróság elsőként azt a kérdést válaszolta
meg, hogy jogszabály alkotmányellenességének utólagos
vizsgálatára irányuló [az Abtv. 1. § b) pontja szerinti] eljárásban vizsgálható-e még nem hatályos jogszabály. A kihirdetéssel a jogszabály (jelen esetben törvény) létrejövetelének záró mozzanata megtörténik, a jogszabály belép az
érvényes jogi normák közé. Az időbeli hatály későbbi kezdete ezt a létrejöveteli folyamatot nem érinti. Az Alkotmánybíróság gyakorlata azt mutatja, hogy a már kihirdetett, de még hatályba nem lépett jogszabály alkotmányellenessége vizsgálható, az alkotmányellenesség megállapítása esetén a megsemmisített jogszabály(rész) nem lép hatályba. A 267/B/2000. AB határozat megállapította, hogy
„[a]z Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 42. § (2) bekezdése alapján
az Alkotmánybíróság gyakorlata az, hogy a kihirdetett, de
még hatályba nem lépett törvény is képezheti alkotmánybírósági eljárás tárgyát. Amennyiben a kifogásolt rendelkezések alkotmányellenessége megállapítást nyer, a hatályos jogszabályok vizsgálata során megállapított eredménytől eltérően a következmény a hatálybalépés elmaradása.” (ABH 2002, 1126, 1129.) Ugyanígy járt el az Alkotmánybíróság a 34/1992. (VI. 1.) AB határozat (ABH 1992,
192.) meghozatalakor is, melyben megállapította azt is,
hogy a részbeni megsemmisítés folytán a törvény milyen
szöveggel lép majd hatályba.
2. Az Alkotmánybíróság ezután az Amtv2.-vel összefüggésben az országgyűlési biztos indítványában felvetett
közjogi érvénytelenség kérdését vizsgálta. Ennek érdekében az Alkotmánybíróság – az Országgyűlés főtitkára által
megküldött irományok alapján – megvizsgálta az Amtv2.
létrejöttének folyamatát.
2.1. Az Amtv2. alapjául szolgáló, a Kormány által
benyújtott Javaslatot az Országgyűlés a Magyar Köztársaság Országgyűlésének Házszabályáról szóló 46/1994.
(IX. 30.) OGY határozat (a továbbiakban: Házszabály)
140. § (1) bekezdésének alkalmazásával, a Házszabálytól
való eltéréssel fogadta el. Az eredeti Javaslat mindössze
22 számozott §-t és két mellékletet tartalmazott. A 20. §
(2) bekezdése szólt a módosító rendelkezéseknek (a Javas
lat 1–16. és 21. §-ainak) a hatálybalépés tervezett napja
(2008. május 1.) utáni napon, 2008. május 2-án történő hatályvesztéséről. A törvénykezdeményezésre jogosult Kormány szándéka – a Javaslat alapján – arra irányult, hogy a
módosító rendelkezések csak azután veszítsék hatályukat,
ha a módosító törvény (Amtv2.) is hatályba lép (vagyis az
új rendelkezéseknek a módosított törvényekbe való beépülése után) és a módosított rendelkezések (Áfatv. és az Art.
új szabályai) is hatályba lépnek (2008. május 1-jén).
Az országgyűlési vita során a Javaslathoz számos módosító indítványt nyújtottak be. Mivel az Országgyűlés
a Javaslatot a Házszabálytól eltéréssel tárgyalta és az
Amtv2.-t így is fogadta el, ezért a Házszabály 106. §
(9) bekezdésétől eltérően a zárószavazás előtt nem készült
az eredeti Javaslatot a módosításokkal együtt tartalmazó
egységes törvényszöveg.
A szavazás előtt a Költségvetési, számvevőszéki és
pénzügyi bizottság T/5125/11. számú bizottsági ajánlása
összefoglaló jelleggel és szövegszerűen tartalmazta a benyújtott és támogatásra javasolt módosításokat. Az eredeti
Javaslathoz képest a hatályba léptető rendelkezésekben
lényeges eltérés volt. A bizottsági ajánlásban szereplő
(a korábbi vita során bizottsági, illetve képviselői módosító indítványként benyújtott) módosítások (a Htv. és az
Amtv. új szabályai) hatálybalépésére 2009. január 1-jét jelölték meg. Az ajánlásban és a módosító indítványokban a
Javaslat eredeti 20. §-ára (azaz a módosítások hatálybalépése utáni „önderegulációra”) nézve szövegszerű javaslat nem szerepelt. Az Országgyűlés ezek után (egységes
szövegjavaslat hiányában) 2008. március 10-én az ajánlás
egyes pontjairól (közöttük a Htv. és az Amtv. új szabályait
beiktató 5. és azok hatálybalépéséről rendelkező 9. pontjairól) szavazott, majd a módosításokkal együtt szavazott
az egész Javaslatról (129/192. sz. jegyzőkönyv). A
T/5125/11. számú bizottsági ajánlás a bevezetőjében utalt
a §-ok számozásában szükséges változtatásokra. Eszerint:
„[a]mennyiben a módosító javaslat a törvényjavaslat §-ainak, illetve a §-ok bekezdéseinek számozására, vagy a
pontok jelölésére is vonatkozik, a javaslat elfogadása esetén ezek értelemszerűen megváltoznak a törvényjavaslat
minden érintett rendelkezésében, hivatkozásában, az erre
történő külön utalás nélkül is.” A szavazást követően – az
Országgyűlés főtitkárának tájékoztatása szerint – az egységes kihirdetendő törvényszöveget az előterjesztő képviselője (az iratokon szereplő bélyegző tanúsága szerint a
Pénzügyminisztérium államtitkára) készítette el és küldte
meg aláírásra.
2.2. A fentiek szerint tehát az eredeti, a törvénykezdeményezési joggal bíró Kormány által beterjesztett törvényjavaslat 20. §-a rendelkezett az akkor még csak az Áfatv.-t
és az Art.-t érintő módosításoknak a hatálybalépést követő
egy napon belüli hatályon kívül helyezéséről. Az eredeti
20. § (2) bekezdésének a szövege így szólt: „E törvény
1–16. és 21. §-ai, az azokat megelőző alcímek, valamint
e törvény 1. és 2. számú melléklete 2008. május 2-án hatályát veszti.” A Javaslatnak ez a megoldása illeszkedett
ahhoz a tervezett előíráshoz, mely szerint a módosító rendelkezések alapvetően 2008. május 1-jén hatályba lépnek
és az így módosított Áfatv. és Art. új („beépített”) szabályait is ettől a naptól kell alkalmazni. Az országgyűlési vita
során, a módosító javaslatok hatására – értelemszerűen –
az „öndereguláló” 20. §-nak is új számot kellett kapnia. A
végleges, kihirdetésre szánt szövegben végül ez a 29. §
lett. Az eredeti 20. §-hoz képest a kihirdetett 29. §-ban a
más §-okra hivatkozás, vagyis magának a (2) bekezdésnek
a szövege is eltér. Az új szöveg szerint: „E törvény 1–24.
és 31. §-ai, az azokat megelőző alcímek, valamint e törvény 1. és 2. számú melléklete 2008. május 2-án hatályát
veszti.” Lényeges körülmény az Alkotmánybíróság megítélése szerint, hogy a § szövegének (a 29. §-ban szereplő,
hivatkozott §-számok) megváltoztatását a vita során senki
nem javasolta.
Az országgyűlési irományok és jegyzőkönyvek alapján
azonban egyértelműen megállapítható, hogy a Htv.-re és
az Amtv.-re vonatkozó, az eredeti Javaslathoz képest módosításként benyújtott új szabályok 2009. január 1-jei hatálybalépésére a módosító indítványok szövegszerű javaslatot tettek (T/5125/4. sz. bizottsági módosító indítvány),
arról az Országgyűlés a bizottsági ajánlások szerinti szavazáskor döntést hozott.
2.3. Mindezek alapján egyértelműen megállapítható,
hogy az Amtv2. 29. § (2) bekezdésének egy lényeges részéről, vagyis a 2009. január 1-jén hatályba lépő módosított törvényi rendelkezések 2008. május 2-án történő hatályvesztéséről, az Országgyűlés nem hozott – és arra irányuló javaslat hiányában – nem is hozhatott döntést. Az
Alkotmánybíróság – az 1/1999. (II. 24.) AB határozatban
lefektetett elv szerint – a törvény végleges szövegében
szükséges, a módosítások végrehajtása utáni számszerűségi összhang megteremtését technikai, szerkesztési változtatásoknak tekinti, és erre nem alapít alkotmányellenességet. (ABH 1999, 25, 46–47.) Ez az elv azonban a Javaslat 20. § (2) bekezdésében eredetileg szerepelt 21. §-ra utalás esetén alkalmazható, hiszen annak csak a számozása
(a sorszáma) módosult és 31. § lett belőle, az Országgyűlés
által elfogadott módosítások számszerű beépítése után. Az
eredeti Javaslatba a módosító indítványokkal utólag beiktatott 17–24. §-ok, mint más törvényeket módosító rendelkezések hatályvesztésére azonban nem alkalmazható automatikusan a Javaslat eredeti 1–16. §-aira a Kormány által
előterjesztett 2008. május 2-án történő hatályvesztés. Egy
később hatályba lépő törvénymódosításnak (az Amtv2.
17–24. §-ainak) a hatálybalépése előtti hatályon kívül
helyezése az eredeti Javaslat koncepciójától lényegesen
eltérő új elem, nem technikai, számozási összhangot megteremtő változtatás. Nem egyszerűen arról van szó, hogy
a szövegbe betoldott újabb módosítások vagy törlések
miatt máshova kerülő rendelkezések új, megfelelő sorszámot (§, bekezdés, pont, alpont) kapnak, és ezekhez az új
számokhoz igazítják a végleges szöveg megszerkesztésekor a már meglévő, vagy újonnan beiktatott hivatkozásokat. A módosító törvényi rendelkezések hatályon kívül
helyezése nem technikai vagy számozási kérdés, hanem a
jogszabály időbeli érvényességével (és ezen keresztül
a jogbiztonsággal) összefüggő olyan lényeges mozzanat,
melyről az Országgyűlésnek (a törvényalkotási eljárásban
arra jogosultsággal rendelkező személy vagy szerv konkrétan erre irányuló javaslata alapján) kifejezetten rendelkeznie kell. Az a körülmény, hogy a szavazás előtti bizottsági ajánlásokban (T/5125/11.; T/5125/14.) felhívták a
figyelmet arra, hogy a Javaslat elfogadása esetén a törvényjavaslat minden érintett rendelkezésében, hivatkozásában, az erre történő külön utalás nélkül is értelemszerűen
megváltozik az egyes §-ok és bekezdések számozása, vagy
a pontok jelölése, nem tekinthető a törvényalkotási folyamat érdemi részének. Az átszámozás azért sem alapozhatta
meg az Amtv2. 17–24. §-ai 2008. május 2-án történő hatályon kívül helyezését, mivel az eredeti Javaslat 1–16. §-ai
változatlanul 1–16. §-ként szerepelnek a törvényszövegben is.
2.4. A 8/2003. (III. 14.) AB határozatban az Alkotmánybíróság alkotmányos követelményként rögzítette,
hogy „jogalkotásra csak a jogbiztonság alkotmányos elvének megfelelően kerülhet sor. A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a jogalkotás, s ennek részeként a jogszabályok
módosítása, hatályba léptetése ésszerű rendben történjék,
a módosítások egyértelműen követhetőek és áttekinthetőek legyenek mind a jogalanyok, mind a jogalkalmazó
szervek számára.” A 63/2003. (XII. 15.) AB határozat
szerint „az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata, hogy
magának a jogalkotási eljárásnak az alkotmányosságát is
vizsgálja és dönt a »formai hibás törvényhozási eljárás«
alkotmányosságáról.” (ABH 2003, 676, 683–684.)
Az Alkotmánybíróság a 29/1997. (IV. 29.) AB határozatában megállapította, hogy a közjogi érvénytelenség a
norma formai alkotmányellenességének egyik változata.
(ABH 1997, 122, 128.) Az 52/1997. (X. 14.) AB határozat
rendelkező része megismételte azt a korábbi tételt, mely
szerint a jogalkotás során elkövetett eljárási alkotmánysértés önmagában megalapozza a törvény megsemmisíthetőségét (ABH 1997, 331, 332.), az indokolás pedig megállapította, hogy a súlyos eljárási szabálytalanság közjogi
érvénytelenséget idéz elő. A 39/1999. (XII. 21.) AB határozat leszögezte, hogy a törvényalkotási folyamat egyes
eljárási szabályainak betartása a törvény érvényességének
az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből levezethető jogállami
követelménye (ABH 1999, 325, 349.). A 30/2000. (X. 11.)
AB határozat szerint „[a]z Alkotmánybíróság gyakorlata
folyamatosan nagy hangsúlyt helyezett az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésében foglalt rendelkezésre, mely szerint a
Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
A jogállamiság részét képező döntéshozatali eljárási szabályok megsértése a döntés közjogi érvénytelenségét eredményezheti.” (ABH 2000, 202, 207.) A 62/2003. (XII. 15.)
AB határozat hangsúlyozta: „[a] demokratikus jogállam
feltételezi továbbá a demokratikusan elfogadott eljárási
szabályokat, illetve az azoknak megfelelő döntéshozatalt.
(…) Az alkotmányos jelentőségű eljárási szabályok megsértése formailag érvénytelen (közjogi érvénytelenség) és
illegitim döntést eredményez. Az Alkotmányra visszavezethető eljárási szabályok sérelmével meghozott döntésnek nincs sem alkotmányos legalitása, sem demokratikus
legitimitása.” (ABH 2003, 637, 647.)
Az idézett megállapításokat az Alkotmánybíróság a
4/2006. (II. 15.) AB határozatban megerősítette. E határozatban foglalkozott a részleges közjogi érvénytelenség
kérdésével is, melynek lényege abban állt, hogy a törvényalkotási eljárás egyes szabályainak megsértése következtében az alkotmányosnak tekintett rendelkezéseket nem
semmisítette meg, az ezen kívüli, a demokratikus törvényalkotás eljárási szabályainak a betartását nélkülöző
törvénymódosításokat viszont igen. (ABH 2006, 101,
114–115.) Az Alkotmánybíróság a jogalkotási eljárás
vizsgálata során „nem pusztán az eljárási szabálytalanság
tényét, hanem annak sajátosságát, illetőleg súlyát is mérlegeli.” (675/B/2001. AB határozat, ABH 2002, 1320,
1324.) Így például az 50/1998. (XI. 27.) AB határozatban
vizsgált esetben a Házszabály kisebb súlyú megsértése
nem tette a szabályszerűen megalkotott törvényt alkotmányellenessé, a kisebb súlyú eljárási hiba nem valósította
meg az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság, és vele összefüggésben a jogbiztonság sérelmét.
(ABH 1998, 387, 397–398.) Jelen esetben azonban nem
egyszerűen a Házszabály megsértéséről van szó, hanem
(az alábbiak szerint) felvetődik a törvényalkotással összefüggő alkotmányi rendelkezések megsértése is. Az Alkotmánybíróság a 675/B/2001. AB határozatban – az Alkotmány 25. § (3) bekezdésére utalva – hangsúlyozta, hogy az
Alkotmány rendelkezései alapján a köztársasági elnökhöz
kihirdetésre az Országgyűlés által elfogadott törvényt kell
megküldeni, és az elnök csak ezzel kapcsolatban teljesítheti az Alkotmány 26. § (1) bekezdésében foglalt – a törvény kihirdetésére vonatkozó – kötelezettségét.
(ABH 2002, 1320, 1325.)
2.5. Az Alkotmánybíróság – a fentiek alapján – megállapította, hogy az Országgyűlés az Amtv2. 29. § (2) bekezdését a kihirdetésre került tartalommal nem fogadta el,
ez a rendelkezés a demokratikus jogállamiság részét képező eljárási szabályok szerint nem jött létre. Az Amtv2.
29. § (2) bekezdése és annak a Magyar Közlönyben megjelent tartalommal való kihirdetése – az alábbiak szerint –
súlyosan sérti az Alkotmánynak a törvényalkotásra vonatkozó rendelkezéseit is. Az Alkotmány 19. § (3) bekezdés
b) pontja értelmében az Országgyűlés törvényeket alkot.
Az Alkotmány 24. §-a szerint az Országgyűlés a határozatait alapvetően a határozatképes számban jelen lévő képviselők több mint a felének szavazatával hozza. A 25. §
(1) bekezdése alapján törvényt a köztársasági elnök, a
Kormány, minden országgyűlési bizottság és bármely
országgyűlési képviselő kezdeményezhet. A 25. § (2) bekezdése a fentiekkel összhangban kifejezetten megerősíti,
hogy „[a] törvényhozás joga az Országgyűlést illeti meg.”
Mindezek alapján csak az a szöveg tekinthető törvénynek,
melyet az Országgyűlés az arra jogosult(ak) javaslata(i)
alapján az előírt többséggel megszavazott. Az Amtv2.
29. § (2) bekezdése nem tekinthető ilyen szövegnek, azt az
Országgyűlés – ellentétben a törvény többi részével – nem
szavazta meg. Az Alkotmány 25. § (3) bekezdése értelmében az Országgyűlés elnöke az Országgyűlés által elfogadott törvényt írja alá, és azt küldi meg (a törvény kihirdetése céljából) a köztársasági elnöknek. Az Országgyűlés
által meg nem szavazott törvényszöveg aláírása és a köztársasági elnöknek való megküldése az Alkotmány 25. §
(3) bekezdésének sérelmét is jelenti. Ezért az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Amtv2. 29. § (2) bekezdése közjogilag érvénytelen, és mint ilyet az Alkotmánybíróság az Abtv. 43. § (4) bekezdése alapján a törvény kihirdetése napjára (2008. március 17.) visszamenőleges hatállyal megsemmisítette. A törvény kihirdetése napjára
történő visszamenőleges hatályú (ex tunc) megsemmisítés
azt eredményezi, hogy az Amtv2.-t úgy kell tekinteni,
hogy az a 29. § (2) bekezdése nélkül jött létre és lépett
2008. május 1-jén hatályba. Mivel az Amtv2. 29. § (2) bekezdése hatályon kívül helyező rendelkezés lett volna,
ezért az általa hatályon kívül helyezni szándékozott
Amtv2. 1–24. §, a 31. § és az 1. és 2. számú mellékletei
nem vesztették hatályukat. Ez azt jelenti, hogy a módosításoknak az Országgyűlés eredeti szándéka szerint kellene
beépülniük a módosított törvényekbe, így az Amtv.-be és a
Htv.-be. Az Amtv2. rendelkezéseinek 2009. január 1-jével
történő hatálybalépését [a hatályba léptető Amtv2. 28. §
(1) bekezdésének a hatályon kívül helyezésével] azonban
időközben megakadályozza az Amtv3. Ez nem érinti az
Amtv2. 29. § (2) bekezdésének fentiek szerint megállapított alkotmányellenességét.
2.6. Az Alkotmánybíróság az Amtv3.-mal kapcsolatban az alábbiakra mutat rá. Az Alkotmánybíróság eljárása
során az állampolgári jogok országgyűlési biztosa által benyújtott indítvány megküldése mellett megkeresést intézett az Országgyűléshez az Amtv2. megalkotásával összefüggésben. A megkeresésből és az indítványból kiderült,
hogy az Alkotmánybíróság az Amtv2. 29. § (2) bekezdés
közjogi érvénytelensége körében is vizsgálódik. Az
országgyűlési biztos egyértelműen felvetette, hogy az
Országgyűlés nem azzal a tartalommal szavazta meg a törvényt, mint amit az Országgyűlés elnöke aláírt, és ami a
Magyar Közlönyben megjelent. Az Alkotmánybíróság
megkeresésére kapott válasz szerint az Amtv2. elfogadása
során az Országgyűlés felhatalmazást adott az elfogadott
módosító javaslatokból következő hivatkozásváltozások
átvezetésére, továbbá, hogy az Alkotmánybíróság korábbi
határozatainak [1/1999. (II. 24.) AB határozat; 4/2006.
(II. 15.) AB határozat] megfelelően történt a végleges szöveg megállapítása, így a hatálybalépés egyértelműen megállapítható.
Az Országgyűlés válaszlevele megszületésekor az
Országgyűlés előtt folyamatban volt az utasok személyi
poggyászában importált termékek általános forgalmi adó
és jövedéki adó mentességéről szóló T/6289. sz. törvényjavaslat vitája. A törvényjavaslat módosításokkal egységes (zárószavazás előtti) szövege 2008. november 6-án készült el. (T/6289/8.) Ehhez az egységes javaslathoz maga
az előterjesztő (a Kormány) egy nappal később (2007. november 7-én) módosító indítványt nyújtott be (T/6289/9.),
mely új 16–17. §-ként beillesztette a Htv.-t és az Amtv.-t
módosító szabályokat, a záró rendelkezések közé pedig az
Amtv2.-t érintő rendelkezéseket. A törvényjavaslatot az
Országgyűlés 2008. november 10-én elfogadta, kérte annak sürgősséggel való kihirdetését, melynek eleget téve a
köztársasági elnök a törvényt aláírta, azt a Magyar Közlöny november 15-i számában kihirdették. A Kormány
által benyújtott T/6289/9. sz. módosító indítvány a módosítások előterjesztése okaként a folyamatban lévő alkotmánybírósági eljárást és az országgyűlési biztos indítványát jelölte meg. Az Alkotmánybíróság az ügyben sem a
Kormányt, sem a pénzügyminisztert nem kereste meg.
2.7. Az Amtv3. preambuluma szerint a törvényt az
Országgyűlés a harmadik országokból beutazó személyek
által importált termékek után fizetendő hozzáadottértékadó és jövedéki adó alóli mentesítésről szóló 2007/74/EK
tanácsi irányelv (a továbbiakban: Irányelv) végrehajtására
alkotta meg. Az Amtv3. 21. §-ába foglalt jogharmonizációs záradék (azaz maga a normaszöveg is) megerősíti ezt:
„ez a törvény (…) az irányelvnek való megfelelést szolgálja.” A záradék a Htv.-t, az Amtv.-t és az Amtv2.-t módosító rendelkezések után helyezkedik el, ezzel azt a látszatot
kelti, mintha a kérdéses törvénymódosításokra az Irányelv
végrehajtása miatt lett volna szükség. A Htv., az Amtv.,
valamint az Amtv2. módosítása azonban az Irányelvvel
semmilyen kapcsolatban nem áll. A Kormány módosító
indítványa elfogadásának hatására az Országgyűlés az
Amtv3.-ből tulajdonképpen egy adóügyi „salátatörvényt”
hozott létre. Az Alkotmánybíróság az Amtv3.-mal kapcsolatban is hangsúlyozni kívánja a 8/2003. (III. 14.) AB határozatban megállapított, az Indokolás fenti, 2.4. pontjában
idézett alkotmányos követelményt, melyet az ilyen törvényalkotási megoldások figyelmen kívül hagynak. Ezen
túlmenően, az Alkotmánybíróság fontosnak tartja annak
kiemelését, hogy a 108/B/2000. AB határozatban felhívta
a jogalkotó figyelmét arra, hogy az úgynevezett „salátatörvények” gyakorlata esetenként alkotmányossági aggályokat vet fel. „A jogalkotással szemben alkotmányos követelmény, hogy a jogszabályok szerkesztése és módosítása
(hatályon kívül helyezése, kiegészítése stb.) ésszerű és
áttekinthető legyen. Jogállamiság értékét súlyosan veszélyeztetheti az olyan törvényszerkesztési gyakorlat, mely
logikai kötelék nélkül kapcsolja össze számos törvény
megváltoztatását, mivel a követhetetlen és áttekinthetetlen
változtatások alááshatják a jogbiztonság értékét, a jogrendszer világosságát és áttekinthetőségét. (…) A jogbiztonságot elsősorban az olyan salátatörvények veszélyeztetik, melyek tartalmi összefüggés nélkül úgy rendelkeznek
különböző törvényekről, hogy a képviselők, valamint a
jogkereső közönség számára a változások nehezen követhetővé válnak” (ABH 2004, 1414, 1418–1419.) A 8/2004.
(III. 25.) AB határozat ezen túlmenően utalt arra, hogy
„[k]ülönféle természetű életviszonyoknak egyetlen törvényben történő szabályozása torzíthatja a törvény rendelkezéseit, illetőleg leronthatja érthetőségét azáltal, hogy
kétséget hagy azt illetően, hogy melyik életviszonyra
milyen szabályokat kell alkalmazni. (…) Ezért az ilyen
törvények esetében a törvényhozónak nagyfokú körülte
kintéssel kell eljárnia.” [ABH 2004, 144, 159. megerősítette a 4/2006. (II. 15.) AB határozat, ABH 2006, 101,
114.] Ez azonban nem jelenti azt, hogy minden „salátatörvény” önmagában alkotmányellenes lenne, ennek megítélését az Alkotmánybíróság esetről esetre végzi el. Az
Alkotmánybíróság – erre irányuló kifejezett indítvány hiányában – nem állapíthatta meg az Amtv3. részleges alkotmányellenességét, de megjegyzi, hogy jelen esetben az
Irányelv végrehajtására megalkotott törvény „salátatörvénnyé” alakítása nem áll összhangban a jogállamiság
alapvető követelményeivel. A Htv. módosítása nincs semmilyen összefüggésben az Irányelv végrehajtásával, és az
Amtv3. a címében sem utal arra, hogy további adóügyi törvények módosítására is sor kerül benne.
IV. 1. Az Alkotmánybíróság a formai alkotmányossági
kérdések megvizsgálása után az indítványokban felvetett
tartalmi kérdéseket vizsgálta meg. Elsőként ezek közül
a luxusadó kizárólagos és a helyi építményadó, valamint
telekadó alternatív adóalapjának, a számított értéknek a
meghatározására vonatkozó szabályokat tekintette át. Néhány – az alkotmányossági vizsgálat szempontjából nem
lényeges – eltérés mellett a számított értékre vonatkozó
szabályozás a jelenleg hatályos Ltv.-ben, az Ltv. 2009. január 1-jétől hatályos szövegében és a Htv. (Amtv3.-mal
megállapított) 2009. január 1-jétől hatályos szövegében
szó szerint azonos. Ezért az Alkotmánybíróság a három
szabályozást egyszerre tekintette át. Az alábbi megállapítások mindhárom szabályozásra vonatkoznak.
1.1. Mivel a számított érték képezi az adó alapját, ahhoz igazodik az adófizetési kötelezettség mértéke, illetve a
luxusadó esetén az, hogy egyáltalán terheli-e adókötelezettség az adóalanyt (aki főszabály szerint az ingatlan
tulajdonosa). A számított érték elnevezés is azt jelzi, hogy
ez a jogalkotó által tudottan nem az ingatlan valódi forgalmi értéke, hanem egy (valamilyen módon) kiszámított
érték, vagyis összeg. A számított érték meghatározásának
törvényi menete a következők szerint írható le.
a) A szabályozás kiindulópontja törvény, melyben az
Országgyűlés meghatározza, hogy az ország egyes megyéiben és a fővárosi kerületekben legalább mennyit és
legfeljebb mennyit érnek az ingatlanok, azaz megállapítja
a számított érték alsó és felső forgalmi értékhatárait, az
egyes ingatlanfajták minimális és maximális négyzetméterértékének rögzítésével. [Az Ltv. jelenleg (2008. december 31-ig) hatályos 5. § (1) bekezdése szerint ez a törvény
maga az Ltv., és ennek 1. számú melléklete határozza meg
a forgalmi értékhatárokat. 2009. január 1-jétől a forgalmi
értékhatárokat megállapító törvény a Htv. lesz, annak az
Amtv.-vel megállapított 1. számú melléklete tartalmazza a
forgalmi értékhatárokat.] A törvényben rögzített forgalmi
értékek a törvény felhatalmazása alapján alkotott (alkotandó) helyi önkormányzati rendelet alapjául, keretéül
szolgálnak.
b) A törvényben (az Ltv., majd a Htv.) meghatározott
értékhatárokon belüli további értékhatárok és értékövezetek – adott települési önkormányzat területére érvényes –
kialakítása érdekében az önkormányzat jegyzője – mint
önkormányzati adóhatóság – megkeresheti a vagyonszerzési illetékügyekben eljáró adóhatóságot, annak érdekében, hogy a települési átlagértékek meghatározásáról és az
esetleges értékövezetek kialakításáról szóló rendeletet előkészítse. A jegyző nem köteles megkeresni a vagyonszerzési illetékügyekben eljáró adóhatóságot.
c) Ha a települési önkormányzat jegyzője megkeresést
intéz az adóhatósághoz, akkor a megkeresett adóhatóság
ingatlanfajtánként 15 napon belül közli a megelőző 18 hónapban a településen visszterhes vagyonátruházási illeték
alá eső ügyletek tárgyát képező ingatlanok valamennyi
általa ismert adatát (különösen: az ingatlan címe, forgalmi
értéke, alapterülete). Az adatszolgáltatás nem terjed ki az
ingatlanhoz kapcsolódó jogügylet alanyainak személyes
adataira.
d) Ha a településen bizonyos ingatlanfajtára nézve a
megkeresés előtti 18 hónapban visszterhes vagyonátruházási illeték alá eső ingatlanszerzés nem történt, akkor az
adóhatóság a hasonló adottságú településen kialakult
értékviszonyok alapján jellemző négyzetméterenkénti forgalmi értékadatot közöl.
e) A jegyző a megkapott és a nyilvántartásában rendelkezésére álló adatok alapján javaslatot tesz az önkormányzat számára a település értékövezeteire, s ingatlanfajtánként (lakás, üdülő) a típusingatlan települési, településrészi forgalmi átlagértékeire. Ha a jegyző nem kereste meg
az adóhatóságot, akkor a saját nyilvántartása alapján készíti el a javaslatot.
f) Az értékövezeteket és a települési, településrészi
átlagértékeket az önkormányzat – a rendeletalkotás évében kialakult értékviszonyokra figyelemmel – két adóévre
határozza meg. Alapesetben az önkormányzat a törvényben meghatározott forgalmi értékhatárok keretei között
ingatlanfajtánként a típusingatlanra vonatkozó települési
átlagértéket állapítja meg (azaz egy értéket állapít meg),
eközben a helyben kialakult értékviszonyokra figyelemmel van. Ha a település egyes részein jelentősen eltérő
értékviszonyok alakultak ki, az önkormányzat értékövezeteket köteles kijelölni és ezekben a külön értékövezetekben állapítja meg ingatlanfajtánként a településrészi átlagértékeket. (Arra is van mód, hogy ne övezetenként, azaz
területi alapon, hanem ingatlanfajtánként állapítsa meg az
önkormányzat az eltérő értékövezeteket.) Ilyenkor tehát
több értéket állapít meg az önkormányzat.
g) A megalkotott Ör. alapján az önkormányzati adóhatóság az ingatlanra irányadó települési, településrészi
átlagérték alkalmazásával adótárgyanként külön-külön kiszámítja az épület (épületrész) adóköteles hasznos alapterületére, illetve a telek adóköteles alapterületére vetített
alapértéket. (Az Ltv. és a Htv. is tartalmaz arra nézve további részletszabályokat, ha az épület, épületrész több
értékövezet határán fekszik, akkor annak az értékövezetnek az irányadó településrészi forgalmi átlagértékét kell
alkalmazni, amerre az épület, épületrész ablakainak többsége néz. Értékövezetekkel határolt telek esetén, vagy ha
az épületnek, épületrésznek az egyes értékövezetekre azonos számú ablaka néz, akkor a magasabb településrészi
forgalmi átlagértéket kell alkalmazni.) Lényeges szabály,
hogy a fővárosi kerületi önkormányzati adóhatóság a lakások és az üdülők esetén a fővárosi önkormányzatnak a
luxusadóról szóló törvény felhatalmazása alapján alkotott
rendelete szerinti átlagértékeket alkalmazza, vagyis sem a
luxusadó, sem az esetleg számított értékre alapított kerületi építményadó esetén nem a fővárosi kerület, hanem a
főváros rendelkezik rendeletalkotási hatáskörrel.
h) Az átlagértékből, mint alapértékből az úgynevezett
korrekciós tényezők hatására alakul ki az adótárgy végleges számított értéke. A végleges számított érték a jegyző
által kiszámított alapérték és az adott ingatlanfajtára vonatkozó, a Htv.-nek az Amtv.-vel megállapított 2. számú
mellékletében meghatározott korrekciós együtthatók szorzata. Az önkormányzati adóhatóság a számított érték meghatározásakor köteles figyelembe venni az adótárgynak
mindazon jellemzőit, amelyhez a 2. számú melléklet korrekciós tényezőt rendel.
i) A folyamat lezárásaképpen az adóalany bevallása
alapján az adóhatóság kivetéssel (adóhatósági határozattal) állapítja meg a konkrét adófizetési kötelezettséget.
1.2. A szabályozás lényegi mozzanata, hogy törvény
határozza meg az egyes értékeket (az értékhatárok között),
vagyis az Országgyűlés vélelmezi, hogy az egyes megyékben és a főváros egyes kerületeiben az ingatlanok legalább
és legfeljebb mennyit érnek. Ezt követően a települési
önkormányzat rendeletben határozza meg az átlagértékeket, vagyis azt, hogy a törvényi határok között az adott
településen, az adott utcában lévő ingatlan (lakás, üdülő,
vagy telek) egy négyzetmétere hány forint értékű. Ez az
érték képezi a vagyoni típusú adó alapját.
Az Alkotmánybíróság megítélése szerint a szabályozás
lényeges eleme az, hogy az önkormányzatok a rendelet
megalkotása során egyrészt nem térhetnek el a törvényi
értékhatároktól, másrészt nem kötelesek beszerezni a tényleges forgalmi értékadatokat, harmadrészt, ha a jegyző
mégis beszerzi az adóhatóságtól a tényleges adatokat,
ahhoz az önkormányzat a rendelet megalkotása során a
törvény szerint nincsen kötve. Ha az önkormányzat nem
alkotja meg az értékövezetekről a rendeletét, akkor a település egészére a Htv. 1. számú mellékletében foglalt, a település besorolásának és a lakóingatlan fajtájának megfelelő értékhatár középértékét kell települési átlagértéknek
tekinteni [Ltv. 11. § (2) bekezdés].
1.3. Az alkotmányossági vizsgálat alá vont szabályozás
elemzése alapján megállapítható, hogy a számított érték
egy szorzat. A szorzat elemeit kivétel nélkül jogszabály
(törvény és/vagy helyi rendelet) határozza meg. A jogszabályok szerint ezt az értéket kell az ingatlan értékének
tekinteni. Sem a rendeletben megalkotott értékövezet szerinti átlaggal, sem a törvényi értékhatárokkal, sem a kor
rekciós tényezők mértékével szemben az adózó – a szabályozás normatív jellege miatt – nem élhet a rendes bíróságok előtt a tények ellenőrzésére is alkalmas valódi jogorvoslattal (kifogással vagy ellenbizonyítással). Az adó
alapjának a számított érték szerinti megállapítása lényegében vélelmezett adatokra épül, vagyis megdönthetetlen
törvényi vélelmet alkalmaz. Mindezt az Ltv. Indokolása is
hangsúlyozta, leszögezve: „A törvény szerint a luxusadó
valójában egy értékalapon működő ingatlanadó. Az értékalapú adóztatás érdekében a törvény egy adóztatási célú
értékelési módszertant is tartalmaz, melynek lényege nem
a piaci ár, a forgalmi érték meghatározása, hanem az egyes
ingatlanok közötti értékarányok érvényre juttatása. Természetesen az adóztatási célú érték (a számított érték) nem
szakad el a piaci értéktől, mert az visszterhes vagyonszerzési illetékezés során nyert illetékhivatali adatokon alapszik.” Az Indokolásból látszik, a jogalkotó nem törekedett
arra, hogy a tényleges vagyoni viszonyokkal arányos közteherviselést vezessen be az Ltv.-vel. Ezek a megállapítások a Htv.-be alternatív adóalapként bekerülő számított
érték alapú ingatlanadókra is vonatkoznak.
1.4. Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a Htv.
jelenleg is és 2009. január 1. után is ismer a számított értéken alapuló adóztatástól eltérő egyedi értékmeghatározáson alapuló adóztatást, a korrigált forgalmi érték formájában. A Htv. 52. § 13. pontja szerint a „korrigált forgalmi
érték: az illetékekről szóló törvény alkalmazásával megállapított forgalmi érték 50%-a.” Az illetékekről szóló
1990. évi XCIII. törvény (a továbbiakban: Itv.) 68. §
(1) bekezdése szerint a vagyonszerzési illeték alapjául
szolgáló forgalmi érték megállapításánál az abban az időpontban fennálló forgalmi érték az irányadó, amikor a vagyonszerzést a közjegyző bejelenti, illetve az ingatlanügyi
hatóság a hozzá érkezett vagyonszerzési ügy iratait továbbítja az állami adóhatóságnak, vagy a vagyonszerzésről az
állami adóhatóság más módon tudomást szerez. Az Itv.
69. §-a szerint az illeték alapjául szolgáló forgalmi értéket
az illeték fizetésére kötelezett fél köteles bejelenteni a jogügylet vagy a hagyaték bejelentésekor, ha e kötelezettség
őt terheli. Más esetben az állami adóhatóság felhívására
kitűzött határidő alatt kell a forgalmi értéket bejelenteni.
Az Itv. 70. § (2) bekezdése értelmében az állami adóhatóság a forgalmi értéket helyszíni szemle, összehasonlító értékadatok alapján, valamint az illeték fizetésére kötelezett
nyilatkozata ismeretében – szükség esetén külső szakértő
bevonásával – állapítja meg. Ezen túlmenően, az állami
adóhatóság a forgalmi érték megállapítása érdekében az
összehasonlító értékadatok közül köteles a törvényben
meghatározott értékmeghatározó szempontokat mérlegelni. A korrigált forgalmi érték meghatározása is e módon
történik, azaz egyedileg, ingatlanonként, és azzal szemben
az érintett ügyfél az Itv. és az Art. szabályai szerint érdemi
(tartalmi) ellenbizonyítással, és jogorvoslattal élhet. Az
adott ingatlan konkrét korrigált forgalmi értékét nem jogszabályok, hanem a jogalkalmazók állapítják meg.
2. Az Alkotmánybíróság a szabályozás áttekintése után
– az indítványok alapján – megvizsgálta, hogy a számított
értékre vonatkozó szabályozás összeegyeztethető-e a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményeivel. Ennek során elsőként azt vizsgálta, hogy a számított érték
alapú adóztatás Ltv.-ben és Htv.-ben szabályozott módja
az egyes értékhatárok rögzítésekor és a települési értékek
meghatározására vonatkozó szabályozáskor nem ad-e túl
tág teret az önkormányzati képviselő-testületeknek. [Ltv.
4. és 5. §-a, Htv. 2009. január 1-jétől hatályos 22/A. §-a.]
2.1. Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe foglalt jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság tartalmát már számos határozatában értelmezte.
A 109/2008. (IX. 26.) AB határozatban ezeket megerősítve megállapította: „Az Alkotmánybíróság megítélése szerint nemcsak a túlzottan általánosan (elvontan) megfogalmazott szabályok sértik a jogbiztonság elvét, de az is, ha a
jogalkalmazói döntés jogszabályi kereteit a jogalkotó egyáltalán nem, vagy olyan túlzottan tágan határozza meg,
hogy a jogalkalmazó szinte teljes egészében saját belátása
szerint hozhat döntést. Ez ugyanúgy megnyitja az utat a
szubjektív, önkényes jogalkalmazás előtt, mint mikor a
jogalkotó a normavilágosságot sértő módon alkotja meg az
alkalmazandó norma szövegét.” (ABK 2008. szeptember,
1179, 1192.) Az idézett határozat kötetlen „jogalkalmazói” döntésről tesz említést, a vizsgált jogszabályokban
(Htv. és Ltv.) a jogalkalmazó (önkormányzati adóhatóság)
döntése éppen hogy kötött. A szabályozás elemzéséből
azonban nyilvánvaló, hogy a számított értéken alapuló
adóztatás jelenlegi formája szerint az Ltv. és a Htv. alkalmazása során a települési önkormányzatok rendelete
(az adott ingatlan értékövezeti besorolása) határozza meg
(determinálja) az adó alapjának konkrét egyedi mértékét.
A döntés tehát rendeleti formát ölt, de a rendelet megalkotásával, az ingatlanok értékövezetekbe sorolásával, közvetlenül meghatározottá válik egy ingatlan értéke. Valójában tehát ez tekinthető az említett határozat szerinti „jogalkalmazói” döntésnek.
2.2. E döntés során az önkormányzat jogosult, de nem
köteles beszerezni a tényleges ingatlanforgalmi adatokat,
de ha be is szerzi őket, azokhoz nincsen kötve. Az Ltv. Indokolása szerint: „Az adóztatási célú értékelési módszer
alapgondolata, nem az ingatlan pontos forgalmi (piaci) értékének meghatározása, hanem az ingatlanok közötti
értékarányok leképezése. (…) A települési forgalmi érték
valamint az értékövezetek meghatározásához a települési
önkormányzat (adatkérés formájában) kérheti az illetékhivatal segítségét is, azonban alapvető fontosságú, hogy a
helyben lakó képviselők és köztisztviselők ismerik a helyi
ingatlanforgalmi viszonyokat, s ez alapján képesek meghatározni a települési forgalmi értéket. A forgalmi értékek
meghatározása során a települési önkormányzatnak is az
ún. típusingatlanból (mely nem más, mint az ingatlanfajta
azon modellingatlana, melyhez a 2. számú melléklet szerinti korrekciós tényezők értéke 1,00) kell kiindulnia.” Az
önkormányzat a törvényi értékhatárok között lényegében
szabadon, kötöttség nélkül határozhatja meg az egyes érté
keket, sőt dönthet úgy is, hogy nem alkotja meg a rendeletet. Ez ahhoz vezet, hogy az egész településre nézve a törvényi értékhatárok közötti átlag kerül alkalmazásra. Jelen
szabályozás lehetőséget ad az önkényes, kötetlen önkormányzati döntéshozatalra, mellyel az ingatlan értéke, és
ezzel összefüggésben az adókötelezettség úgy határozható
meg, hogy ezzel az adóhatósági határozat érdemi bírósági
felülvizsgálata is kizárt, mivel az önkormányzati rendeletet a közigazgatási ügyekben eljáró bíróság nem vizsgálhatja felül, arra egyedül az Alkotmánybíróság jogosult.
A közhatalmi döntés meghozatalára való korlátozás nélküli felhatalmazás problémájával az 5/1997. (II. 7.) AB határozat is szembesült, és alkotmányellenességet állapított
meg emiatt. (ABH 1997, 55, 66.)
3. Az Alkotmánybíróság a jelen ügy elbírálása szempontjából is lényeges alkotmányos követelményt rögzített
a 39/1997. (VII. 1.) AB határozatában: „A közigazgatási
határozatok törvényessége bírósági ellenőrzésének szabályozásánál alkotmányos követelmény, hogy a bíróság a
perbe vitt jogokat és kötelezettségeket az Alkotmány 57. §
(1) bekezdésében meghatározott feltételeknek megfelelően érdemben elbírálhassa. A közigazgatási döntési jogkört meghatározó szabálynak megfelelő szempontot vagy
mércét kell tartalmaznia, amely alapján a döntés jogszerűségét a bíróság felülvizsgálhatja.” (ABH 1997, 263.) Ebben a határozatban az Alkotmány 50. § (2) bekezdésének
az 57. § (1) bekezdésre tekintettel történő értelmezése kapcsán az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy nem csupán az a jogszabály lehet alkotmányellenes, amely kifejezetten kizárja a jogkérdésen túlmenő bírói felülvizsgálatot,
vagy annak a közigazgatási mérlegeléssel szemben olyan
kevés teret hagy, hogy az ügy megfelelő alkotmányos
garanciák közötti érdemi elbírálásáról nem beszélhetünk,
hanem az olyan jogszabály is, amely az igazgatásnak korlátlan mérlegelési jogot adván semmilyen jogszerűségi
mércét nem tartalmaz a bírói döntés számára sem.
[ABH 1997, 263, 272.; a határozatban foglaltakat megerősítette: 67/1997. (XII. 29.) AB határozat, ABH 1997, 411,
416.; 33/2002. (VII. 4.) AB határozat, ABH 2002, 173,
184.; 53/2002. (XI. 28.) AB határozat, ABH 2002, 327,
335.; 39/2007. (VI. 20.) AB határozat, ABH 2007, 464,
497.; 17/2008. (III. 12.) AB határozat, ABK 2008. március, 261, 265.; 37/2008. (IV. 8.) AB határozat, 438, 443.;
210/B/1999. AB határozat, ABH 2005, 879, 882.;
534/B/2003. AB határozat, ABH 2005, 1187, 1188.]
3.1. A luxusadó és a helyi építményadó is úgynevezett
kivetéses adó. A kivetést tartalmazó adóhatósági határozat
fellebbezhető, majd bíróság előtt megtámadható. A számított érték jogszabályban rögzített jellege miatt az értékmegállapítás érdemben (a valódi piaci értékviszonyokra
figyelemmel) még akkor sem vitatható, ha a számított érték az adózó hátrányára tér el jelentősen az ingatlan piaci
értékétől. A vizsgált szabályozás megfosztja a bíróságokat
a közigazgatási határozat tényleges felülvizsgálatától,
attól, hogy az Alkotmány 50. § (2) bekezdésébe és 57. §
(1) bekezdésébe foglalt jogukat gyakorolják. Mindez az
alábbiak szerint a jogállamisággal is ellentétes helyzetet
eredményez. Az érdemi bírói felülvizsgálat hiányát egyértelműen a jogállamisággal kapcsolta össze a 4/1998.
(III. 1.) AB határozat, megállapítva a következőket: „Az
Alkotmánybíróság a bírósági eljáráshoz való jogot nemcsak formális, hanem tartalmi követelmények szerint is
vizsgálja. (…) [A] vizsgált szabályok önkényesen, ésszerű
indok nélkül kötik a bíróságot az egyedi ügyek megítélhetősége tekintetében, akadályozzák a bíróságot, hogy a perbe vitt jogokat és kötelezettségeket érdemben elbírálhassa,
alkalmazásuk az igazságszolgáltatás tekintélyét sértik. Az
Alkotmánybíróság megítélése szerint e rendelkezések ellentétesek a jogállamiság elvével. Az Alkotmány valóban
nem azt garantálja, hogy a bírói eljárás eredménye minden
esetben helyes lesz, de azt garantálja, hogy ne szülessen
olyan törvényi szabály, amely ezt eleve kizárja. Az anyagi
igazság érvényre juttatását ellehetetlenítő szabályozás
éppúgy sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, a jogállamiság elvét, mint az eljárási garanciák hiánya.” (ABH,
1998, 71, 77.) Más megfogalmazásban: „[a] csupán »formális jogorvoslati lehetőség« ezért gyakorlatilag értelmetlen, sérti az Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdését. Ezen
alkotmányi rendelkezések ugyanis tartalmilag a jogok és
kötelezettségek érdemben való elbírálhat[óságát] garantálják. Az Alkotmánybíróság 39/1997. (VII. 1.) AB határozatában megfogalmazott alkotmányos követelmény ennek az elvnek az érvényesítését teszi mindenki számára
kötelezővé.” (61/B/1998. AB határozat, ABH 1998, 1091,
1093.). A már idézett 109/2008. (IX. 26.) AB határozat
nemcsak a közigazgatási döntések kiszámíthatatlansága
miatt, hanem a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatának valódi lehetőségét kiüresítő szabályozásra
tekintettel állapította meg az alkotmányellenességet. A
közigazgatási határozattal szembeni hatékony, érdemi bírói felülvizsgálat lehetőségének kizárása sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében megfogalmazott jogállamiság
követelményét. (ABK 2008. szeptember, 1179, 1193.)
3.2. Mindezek alapján megállapítható, hogy az Ltv. és
a Htv. számított értékre vonatkozó konkrét szabályai sértik
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe foglalt jogállamiság
elvét. Egyrészt azáltal, hogy az egyes ingatlantulajdonosok egyedi adókötelezettségének fennállását és az adókötelezettség konkrét alapját és mértékét a törvények felhatalmazása alapján olyan jogszabály (helyi önkormányzati
rendelet) határozhatja meg, melynek megalkotási szabályai nem zárják ki azt, hogy az önkormányzati testület
önkényesen, csak saját bevételi szempontjait figyelembe
véve rögzítse az értékhatárokat. Másrészt ellentétes a jogállamisággal az a szabályozási mód, mely szerint az egyedi
adókötelezettséget tartalmazó adóhatósági határozat elleni
valódi jogorvoslat és érdemi bírósági felülvizsgálat azért
kizárt, mert a jogorvoslati fórum és a bíróság sem vizsgálhatja az ingatlan értékének tényleges meghatározását,
hiszen egyikük sem vizsgálhatja felül az önkormányzatok
(egyébként kötetlen vagy alig kötött) rendeletét. A két jellemző együttes jelenléte a jogállamiságra különösen veszélyes állapotot eredményezett.
3.3. Az Alkotmánybíróság mindezek alapján a rendelkező rész 2. pontjában megsemmisítette a Htv.-ből a számított értékre vonatkozó elsődleges szabályokat. Az indítványban kifejezetten megjelölt törvényi rendelkezések
mellett az ezekkel közvetlen és nyilvánvaló szoros tárgyi
összefüggésben álló szabályokat (az értelmező rendelkezések egy részét) is megsemmisítette az Alkotmánybíróság. A Htv. további, a számított érték – mint adóalap – bevezetésével távolabbi összefüggésben lévő szabályainak
vizsgálata túllépne az alkotmányossági vizsgálat keretein,
annak elvégzése az Alkotmánybíróság határozata után a
jogalkotó feladatát képezi. A Htv. a számított értéken alapuló szabályok nélkül is alkalmazható törvény, az eddig
ismert és hatályos (és 2009. január 1-jétől továbbra is hatályos) kétféle adóalap-meghatározási módszer nem veszélyezteti az önkormányzatok bevételeit. Az Ltv. azonban
teljes egészében a számított értéken alapuló adófajta.
A fentiek alapján alkotmányellenesnek talált szabályozás
miatt közvetlenül csak a jelenleg hatályos Ltv. 4. és
5. §-ának, valamint a 11. §-ának és 1. és 2. számú mellékletének a megsemmisítése indokolt, de e szabályok nélkül az
Ltv. alkalmazhatatlanná válik. Egy alkalmazhatatlan adótörvénynek a jogrendszerben maradása a jogbiztonságra
súlyos sérelemmel járna, ezért – az országgyűlési biztos
indítványának helyt adva – az Alkotmánybíróság az egész
törvényt megsemmisítette. Az Alkotmánybíróság jelen
határozat rendelkező részében az Ltv. és a Htv. felsorolt
normaszövegeiben kifejezetten említett mellékleteket is
megsemmisítette, mivel azok a megsemmisített rendelkezésekkel szoros tárgyi összefüggésben állnak [54/1992.
(X. 29.) AB határozat, ABH 1992, 266, 268.; 28/1994.
(V. 20.) AB határozat, ABH 1994, 134, 137.; 34/1994.
(VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 177, 181.; 67/1997.
(XII. 29.) AB határozat, ABH 1997, 411, 416.; 33/2002.
(VII. 4.) AB határozat, ABH 2002, 173, 182.; 17/2006.
(I. 17.) AB határozat, ABH 2006, 281.; 42/2008. (IV. 17.)
AB határozat, ABK 2008. április, 456, 464.]. A rendelkező
rész 2. pontjában foglalt megsemmisítés következtében a
Htv. a megsemmisített módosítások nélkül, az „eredeti”
szövegével marad hatályban 2009. január 1-jétől.
4. A jogállamisággal összefüggő fenti megállapítások
közvetlen összefüggést mutatnak az Alkotmány közteherviselésre vonatkozó rendelkezésével. Az adókötelezettség
az Alkotmány 70/I. §-án nyugvó, a közterhekhez való hozzájárulás alapvető alkotmányos kötelezettségének az
egyik formája. [„Az Alkotmány 70/I. §-a az állampolgárok
egyik alapvető kötelezettségeként mondja ki, hogy mindenki köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni. E hozzájárulás módját
és mértékét az adókról, az illetékekről, a vámokról stb.
szóló törvények állapítják meg.” 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH 1992, 280, 281.; „Az Alkotmánybíróság az
Alkotmánynak a közteherviselés kötelezettségét meghatározó 70/I. §-ában foglalt rendelkezése alapján abból indult
ki, hogy az adó a közkiadások finanszírozásának egyik
forrása. Az adó felhasználásával szemben támasztott kö
vetelmény, hogy abból az állami feladatok teljesítésével
összefüggő költségeket kell fedezni.” 10/1998. (IV. 8.)
AB határozat, ABH 1998, 107, 111.; „Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az adó elsődleges rendeltetése, hogy
az adófizetés révén a természetes és jogi személyek az
Alkotmány 70/I. §-a szerint jövedelmi és vagyoni viszonyaiknak megfelelően hozzájáruljanak a közterhekhez,
azaz megteremtsék a pénzügyi fedezetet az állami szervek
fenntartásához, illetőleg – az állami újraelosztás révén –
a különböző közérdekű feladatok ellátásához.” 31/1998.
(VI. 25.) AB határozat, ABH 1998, 240, 246.]
4.1. Az adókötelezettség teljesítésének mikénti szabályozása ezért nemcsak a jogállamisággal, hanem értelemszerűen az alapvető jogot tartalmazó 70/I. §-sal is szoros
összefüggésben van. Az előzőekben az Alkotmánybíróság
az adóalap és az adómérték meghatározásának önkényes
jellegét, valamint az ellene igénybe vehető jogorvoslat
(bírósági felülvizsgálat) korlátozottságát vizsgálta, és ezek
miatt alkotmányellenességet is megállapított. A jogállamisággal ellentétes adójogi szabályozással szembeni aggályok sokasodnak, ha az adó alapjának vagy az adókötelezettségnek vélelemmel történő meghatározása eszközéhez
nyúl a jogalkotó, mint ahogyan ezt jelen esetben is tette.
A vélelem alkalmazására a jogalkotónak (az alábbiak szerint) csak kivételesen van lehetősége, akkor, ha a jövedelem tényleges mértéke nem állapítható meg. A korábban
ismertetett, hatályos és az Alkotmánybíróság határozata
következtében a Htv.-ben a jövőre is hatályban maradó
korrigált forgalmi érték szerinti adóztatás lehetősége egyértelműen bizonyítja, hogy lehetséges az adó alapjául szolgáló érték egyedi meghatározása, azaz a vélelem alkalmazásának feltétele nem adott.
4.2. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy:
„[o]yan esetben, ha a jövedelem tényleges mértéke általában nem állapítható meg, a jogalkotónak jogában áll – a
gazdasági, pénzügyi szempontokat figyelembe véve – a fizetendő adó mértékének megállapítására különböző jogalkotási technikákat választani. Önmagában tehát nem feltétlenül alkotmányellenes, ha a jogalkotó átalánnyal vagy
törvényes vélelem felállításával szabályoz. Rámutat azonban az Alkotmánybíróság arra, hogy mindkét esetben
alkotmányos korlátot jelent az Alkotmány 70/I. §-ában
megfogalmazott elv, amely szerint mindenki csak jövedelmi, vagyoni helyzetével arányosan köteles a közterhekhez
hozzájárulni. A megdönthető törvényes vélelem esetében,
annak fogalmából következik, hogy addig áll fenn, amíg
annak ellenkezőjét nem bizonyították. (…) A törvényes
vélelem ugyanis csupán a jogszabályszerkesztés és a jogalkalmazás egyszerűsítésének kivételes eszköze. A vélelem kivételessége abban is áll, hogy az állam az őt általában terhelő bizonyítási kötelezettség teljesítése nélkül
jövedelemszerzést feltételez, amely után adót szed be. A
bizonyítási kötelezettség tehát megfordul, azonban a törvényes vélelem megdöntésére irányuló bizonyítás lehetőségét az Alkotmány 70/I. §-ára figyelemmel kizárni nem
lehet. Tehát alkotmányos követelmény, mint arra az
Alkotmánybíróság rámutatott, hogy a tényleges helyzet
bizonyításának feltételeit az adó megfizetésére kötelezett
részére biztosítani kell. Az Alkotmánybíróság álláspontja
szerint tehát csak kivételként és többletgaranciák mellett
kerülhet sor az adóeljárásban a vélelem alkalmazására, és
nem lehet eszköze nem valós jövedelem adóztatásának.”
[57/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 284,
285–286.] Az előző határozatot megerősítette az 5/1997.
(II. 7.) AB határozat (ABH 1997, 55.), és emellett rögzítette, hogy magát az átalányadózást és a törvényes vélelmet,
mint adótechnikai megoldást nem találja alkotmányosan
kifogásolhatónak, ha azokat kivételesen alkalmazza a jogalkotó, és a vélelem megdöntésére is lehetőséget biztosít
(ABH 1997, 58.). A konkrét adójogi szabályozást megvizsgálva az 5/1997. (II. 7.) AB határozatban az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az továbbra is vélelem
alapján állapítja meg az adókötelezettséget, de „[e] vélelemmel szemben a törvény csupán mentességi eseteket és
kivételeket állapít meg.” (ABH 1997, 59.) Ezen túlmenően: „Azáltal tehát, hogy a törvény e körben az ellenbizonyítás lehetőségét nem biztosítja, az állam adott esetben
nem valós jövedelmet adóztat, ami alkotmányellenes, sérti
az Alkotmány 70/I. §-át.” (ABH 1997, 61.) Az 57/1995.
(IX. 15.) AB határozatban foglaltakat (a vélelem alkalmazásával összefüggésben) megerősítette a 8/2007. (II. 28.)
AB határozat is (ABH 2007, 148, 161.).
A több határozattal is megerősített, az adójogban alkalmazott vélelemmel szembeni ellenbizonyítás hiányát jelen
ügyben tovább árnyalják tehát az alábbi körülmények.
A Htv.-ben és az Ltv.-ben az adóalap meghatározása valójában az Alkotmánybíróság említett határozataiban
[57/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 284,
285–286.; 5/1997. (II. 7.) AB határozat, ABH 1997, 55.]
elfogadott alkotmányos indok (a jövedelem vagy vagyon
tényleges mértéke nem állapítható meg) nélkül bevezetett
vélelemmel történik. Az önkormányzati vélelmezett értékmeghatározás mértékének a szempontjai nincsenek pontosan rögzítve, emellett az értékmeghatározás tulajdonképpen jogszabállyal és nem egyedi adóhatósági határozattal
történik, így tág teret ad a szabályozás az esetleges önkényes jogalkotói döntéseknek.
5. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint önmagában nem alkotmányellenes, hogy a jogalkotó az ingatlanokra vagyonadót vet ki. Önmagában az sem alkotmányellenes, hogy ezt az ingatlan számított értéke alapján veti ki,
amennyiben ez megfelel az Alkotmány rendelkezéseinek,
ezen belül főként az Alkotmány 70/I. §-ával összefüggésben a 8/2007. (II. 28.) AB határozatban (ABH 2007, 148,
163.) rögzített fogalmi elemeknek. A 8/2007. (II. 28.) AB.
határozat [megerősítette: 55/2008. (IV. 24.) AB határozat,
ABK 2008. április, 504, 508.; 87/2008. (VI. 18.) AB határozat, ABK 2008. június, 867, 882.] értelmében a jövedelmi és vagyoni típusú adók esetében – figyelemmel a konkrét szabályozás összes sajátosságára – az Alkotmány
70/I. §-ában foglalt valamennyi fogalmi elemnek egyidejűleg fenn kell állnia ahhoz, hogy az Alkotmánybíróság
határozata nyomán esetleg (a jogalkotó döntésétől függően) újraszabályozott adókötelezettség megfeleljen az
említett alkotmányos mércének. Ennek során figyelemmel
kell lennie a jogalkotónak arra, hogy vagyoni adó esetében
az arányosságnak az adózók viszonyában az adó alapja és
mértéke kérdésében is fönn kell állnia.
Ezen túlmenően az adózó vagyona és az adóalap közötti
közvetlen kapcsolat sem sérülhet azzal, hogy a többszörös
arányosítás (előbb a törvényhozó állapít meg arányokat,
majd a helyi önkormányzat, majd ezt korrigálják szorzószámokkal) megszünteti az adókötelezettség alá vont
vagyon és az adó közötti kapcsolat közvetlen jellegét. A
vagyoni viszonyokkal való kapcsolat közvetettsége egészen szembetűnő abban az esetben, ha az önkormányzat
nem alkotja meg az értékövezetekről a rendeletét. Ilyenkor
az Ltv. 11. §-a szerint a település egészére a Htv. 1. számú
mellékletében (jelenleg az Ltv. 1. számú mellékletében)
foglalt, a település besorolásának és a lakóingatlan fajtájának megfelelő értékhatár középértékét kell települési átlagértéknek tekinteni. Az önkormányzat mulasztásának
eredményeként az adózó még attól a közelítéstől is elesik,
melyet a helyi viszonyok figyelembevétele alapján az önkormányzat tehetett volna a rendeletében, és egy abszolút
fiktív érték lesz az adókötelezettségének alapja, lakjék
bárhol, bármilyen ingatlanban. A jogalkotónak arra is
figyelemmel kell lennie, hogy csak ténylegesen megszerzett vagyon adóztatására kerülhet sor, azaz nemcsak az
adókötelezettség alapjaként kiválasztott ingatlannak kell
léteznie (valódi ingatlan), de az adóalapként meghatározott értéknek is valódinak és nem vélelmezett értéknek kell
lennie.
6. Az indítványozók a Htv. és az Ltv. egyes rendelkezéseinek és az Ltv. egészének alkotmányossági vizsgálatát
más alkotmányos rendelkezések [9. § (1) és (2) bekezdése,
70/A. § (1) bekezdése] alapján is kezdeményezték. Az
Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint, ha az adott
rendelkezés alkotmányellenességét az Alkotmány valamely tétele alapján már megállapította, az indítványokban
felhívott további alkotmányi rendelkezésekkel fennálló
ellentétet már nem vizsgálja. [61/1997. (XI. 19.) AB határozat, ABH 1997, 361, 364.; 16/2000. (V. 24.) AB határozat, ABH 2000, 425, 429.; 56/2001. (XI. 29.) AB határozat, ABH 2001, 478, 482.; 35/2002. (VII. 19.) AB határozat, ABH 2002, 199, 213.; 4/2004. (II. 20.) AB határozat,
ABH 2004, 66, 72.; 9/2005. (III. 31.) AB határozat,
ABH 2005, 627, 636., 1/2008. (I. 11.) AB határozat, ABK
2008. január, 4, 15.] Tekintettel arra, hogy az Ltv. egészének és a Htv. indítványokkal érintett rendelkezéseinek
alkotmányellenességét az Alkotmánybíróság már megállapította, és ezeket megsemmisítette, a felhívott további
alkotmányi rendelkezésekkel fennálló ellentétet már nem
vizsgálta. Ugyancsak nem vizsgálta az Alkotmánybíróság
az indítványokban felvetett azon további kérdéseket, melyek az Ltv. személyi hatályára vonatkoztak, mivel az Ltv.
3. §-a az indítványok benyújtását követően megváltozott,
és az adófizetési kötelezettség szempontjából már nem
tesz különbséget magánszemélyek és jogi személyek
között.
A határozat Magyar Közlönyben történő közzététele az
Abtv. 41. §-án alapul.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
8/2010. (III. 3.) SZMM utasítása az Országos Munkavédelmi és Munkaügyi Főfelügyelőség Szervezeti és Működési Szabályzatáról.
1. § Az Országos Munkavédelmi és Munkaügyi Főfelügyelőség (OMMF) Szervezeti és Működési Szabályzatát – a központi
államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az Államtitkárok jogállásáról szóló 2006. évi LVII. törvény 2. §
(1) bekezdés d) pontjában, illetve a 74. § (1) bekezdésében, valamint az Országos Munkavédelmi és Munkaügyi
Főfelügyelőségről szóló 295/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet 1. § (6) bekezdésének b) pontjában foglalt jogkörömben
eljárva – a jelen utasítás mellékletében foglaltak szerint állapítom meg.
2. § Ez az utasítás 2010. február 15-én lép hatályba, ezzel egyidejűleg hatályát veszti az Országos Munkavédelmi és
Munkaügyi Főfelügyelőség Szervezeti és Működési Szabályzatának kiadásáról szóló 5/2009. (III. 20.) SZMM utasítás
3. § A Szervezeti és Működési Szabályzatot az OMMF honlapján közzé kell tenni.
Dr. Herczog László s. k.,
szociális és munkaügyi miniszter


text:
1802/2016. (XII. 20.) Korm. határozata az egyes határon túli támogatási ügyek forrásszükségletének biztosításáról.
A Kormány
 1. egyetért az 1. melléklet szerinti erdélyi, vajdasági, horvátországi, muravidéki, kárpátaljai, felvidéki és a diaszpórában
működő szervezetek ingatlanberuházásainak és tevékenységének, célkitűzéseinek, valamint programjainak
megvalósításával;
2. felhívja a  Kormány nemzetpolitikáért felelős tagját, hogy az  1.  melléklet szerinti erdélyi, vajdasági, horvátországi,
muravidéki, kárpátaljai, felvidéki és a  diaszpórában működő szervezetek ingatlanberuházásainak és
tevékenységének, célkitűzéseinek, valamint programjainak megvalósítása érdekében a  Bethlen Gábor Alap
közreműködésével nyújtson költségvetési támogatást az  1.  mellékletben meghatározott Kedvezményezettek
részére, az 1. melléklet szerinti célokra az ott meghatározott összegben;
Felelős: a Kormány nemzetpolitikáért felelős tagja
Határidő: 2016. december 30.
3. felhívja a  Kormány nemzetpolitikáért felelős tagját, hogy a  2.  pontban meghatározottak szerint tegye meg
a szükséges intézkedéseket a Bethlen Gábor Alap közreműködésével
a) az 1.  mellékletben meghatározott kedvezményezett szervezetekkel a  támogatási jogviszony létrehozása,
valamint
b) a költségvetési támogatások egy összegben történő kifizetése
érdekében.
Felelős: a Kormány nemzetpolitikáért felelős tagja
Határidő: 2016. december 30.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök