text:
19/2014. (V. 30.) AB határozata a Kúria Pfv.IV.20.217/2012/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése bírói döntés alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi
panasz alapján – dr. Paczolay Péter alkotmánybíró párhuzamos indokolásával és dr. Stumpf István alkotmánybíró
különvéleményével – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság a  Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.IV.20.217/2012/5. számú ítélete alaptörvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] Az ügyvéd által képviselt Magyarországi Tartalomszolgáltatók Egyesülete (a  továbbiakban: indítványozó)
alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
[2] 1. Az  indítványozó az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés d)  pontja alapján az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi
CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 27.  §-a szerinti alkotmányjogi panasszal fordult az  Alkotmánybírósághoz,
kérve a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.IV.20.217/2012/5. számú ítélete – a Fővárosi Bíróság (jelenleg Fővárosi
Törvényszék) 19.P.21.022/2010/7. számú és a  Fővárosi Ítélőtábla 8.Pf.21.129/2011/4. számú ítéleteire is kiterjedő
hatályú – megsemmisítését, mert ellentétesnek tartja az  Alaptörvény IX.  cikk (1) és (2)  bekezdésével, valamint
28. cikkével.
[3] 1.1. Az indítványozó – internetes tartalomszolgáltatók önszabályozó társadalmi szervezete – állásfoglalást bocsátott
ki egy ingatlanforgalmazással foglalkozó gazdasági társaság, a  későbbi felperes hirdetési gyakorlatáról, amelyet
közzé is tett a  honlapján. A  közlemény rögzíti, hogy számos felhasználótól panasz érkezett a  felperes gazdasági
társaság által üzemeltetett honlapok szerződési gyakorlatával összefüggésben, melyet az indítványozó megvizsgált,
és etikátlannak, tisztességtelennek tartott, továbbá kinyilvánította, hogy akkor is ilyennek tartja a felperes gazdasági
társaság rosszhiszemű és a  felhasználók megtévesztésén alapuló gyakorlatát, ha a  gyakorlat jogellenességét
bíróság nem állapítja meg. Egyúttal felhívta a  felhasználók figyelmét a  tudatos internet-használat fontosságára,
a  felhasználási feltételek körültekintő elolvasására. Az  indítványozó állásfoglalását utánközölte egy internetes
sajtótermék, valamint hasonló tartalmú cikket jelentetett meg egy másik internetes portál is.
[4] A felperes úgy vélte, hogy az  indítványozó közleménye és a  hozzáfűzött kommentek, valamint annak
továbbközlései, így a  másik internetes oldal hasonló tartalmú cikke személyiségi jogot sértenek, ezért keresetet
nyújtott be – többek között – az  indítványozó ellen. Álláspontja szerint az  alperes(ek) megállapításai nem igazak,
valótlan tartalmúak, és ezáltal a jóhírnév védelméhez való jogát sértik.
[5] Az indítványozó (a  per I. rendű alperese) a  kereset elutasítását kérte. Előadta, hogy az  elektronikus kereskedelmi
szolgáltatások, valamint az  információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről szóló 2001.
évi CVIII. törvény (a  továbbiakban: Ektv.) 2.  § l)  pontja lc)  alpontja alapján közvetítő szolgáltatónak minősül, ezért
a hozzászólások tartalmáért nem tartozik felelősséggel. Az Ektv. 7. § (3) bekezdése alapján a közvetítő szolgáltatók
nem kötelesek a blogok, hozzászólások moderálására, tartalmuk ellenőrzésére, a szolgáltatók kizárólag tárhelyet és
felületet biztosítanak a  tartalom elhelyezésére. A  hozzászólások egy kattintással, az  indítványozó közreműködése,
ellenőrzése nélkül jelennek meg a webes felületen.
[6] Az indítványozón kívül a perben résztvevő II. és III. rendű alperesek alkotmányjogi panaszt nem nyújtottak be, így
álláspontjuk ismertetése jelen ügyben szükségtelen.
[7] A Fővárosi Bíróság 19.P.21.022/2010/7. számú ítéletében megállapította, hogy az indítványozó az általa üzemeltetett
honlapon elhelyezett cikkhez kapcsolódó bejegyzésekben (kommentekben) megjelenő, a  felperesre vonatkozó
negatív tartalmú kifejezésekkel megsértette a  felperes jóhírnév védelméhez fűződő személyiségi jogait, és
a  felperes számára perköltség megfizetésére kötelezte, ezt meghaladóan a  felperes keresetét elutasította.
A  Fővárosi Bíróság – többek között az  Alkotmánybíróság határozataira is hivatkozva – megállapította azt is, hogy
az  indítványozó közleménye, mely etikátlannak minősíti a  felperes tevékenységét (hirdetési gyakorlatát), élesen
kritikus, elítélő véleményt formál a  felperesi honlapok gyakorlatáról, de nem lépi túl a  véleménynyilvánítás
alkotmányosan megengedett határait, így ebben a részben elutasította a felperes keresetét. Ugyanakkor a bíróság
a  kapcsolódó kommentekkel összefüggésben kimondta, hogy azok az  olvasói levelekkel esnek egy tekintet alá,
szerkesztett tartalomnak minősülnek, ezért tartalmukért az alperes jogi felelősséggel tartozik. Mivel ezeket a bíróság
kifejezésmódjukban indokolatlanul bántónak, sértőnek találta, ezek tekintetében – az  alperes kizárólag közvetítő
szolgáltatói mivoltára vonatkozó érveit figyelmen kívül hagyva – megállapította a jogsértést.
[8] 1.2. A peres felek az elsőfokú ítélet ellen fellebbezéssel éltek, melyben az első fokon is felhozott érveket ismételték
meg. A  Fővárosi Ítélőtábla 8.Pf.21.129/2011/4. számú ítéletével az  elsőfokú bíróság ítéletét részben eltérő
indokolással helybenhagyta. Kimondta, hogy az  elsőfokú bíróság helytállóan tett különbséget az  alperesek
(köztük az  indítványozó) honlapján megjelent közlések és a  hozzászólások között, és megalapozottan jutott arra
a  következtetésre, hogy míg előbbiek nem, utóbbiak jogsértőek, és tartalmuk miatt alappal igényelhet a  felperes
személyiségi jogi védelmet. Rámutatott arra is, hogy – eltérően az elsőfokú bíróság álláspontjától – a hozzászólások
nem minősülnek olvasói levélnek, melyek közlése előzetes szerkesztői szűrés után történik, a  kommentek esetén
azonban ilyesmire nem kerül sor: aki a  honlapon regisztrál, hozzászólhat, ez  azonban az  Ítélőtábla szerint nem
jelenti, hogy a honlap tulajdonosa ne tartozna felelősséggel a hozzászólásokban megvalósuló jogsértésekért.
[9] A másodfokú bíróság álláspontja szerint a kommentek nem olvasói levelek, hanem magánjellegű megnyilvánulások
voltak, ezért nem tartoznak az Ektv. tárgyi hatálya alá, így az alperes sem mentesülhetett a közvetítő szolgáltatóra
vonatkozó (számára kedvezőbb) szabályok alapján, ezért a  felperes igényét a  bírósági eljárások idején még
hatályban volt, a  Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a  továbbiakban: régi Ptk.) alapján kellett
elbírálni.
[10] Az Ítélőtábla szerint mivel az  indítványozó teret adott a  felperesre nézve súlyosan sértő, lealacsonyító
hozzászólásoknak, híreszteléssel megvalósította a  jóhírnév sérelmét. Annak, hogy a kommenteket az  indítványozó
haladéktalanul törölte a  honlapról, a  bíróság szerint nem a  jogsértés objektív megállapítása körében van
jelentősége, hanem a  kártérítési igény, illetve a  felróhatóság alóli kimentés körében; így az  elsőfokú bíróság
ítéletének megváltoztatására e tekintetben a másodfokú bíróság nem látott okot.
[11] 1.3. A  jogerős ítélet ellen az  indítványozó (és a  III. rendű alperes) felülvizsgálati kérelmet nyújtott be, melyben
a  kereset elutasítását, illetve az  ítélet hatályon kívül helyezését kérte. Megismételte korábbi érveit, amely szerint
az Ektv. 2. § l) pontja lc) alpontja alapján közvetítő szolgáltatónak minősül, ezért a hozzászólások tartalmáért nem
tartozik felelősséggel. Az  Ektv. 7.  §-a alapján nem köteles a  hozzászólások moderálására, tartalmuk ellenőrzésére,
mert a közvetítő szolgáltatók kizárólag tárhelyet és felületet biztosítanak a tartalom elhelyezésére. A hozzászólások
az indítványozó közreműködése, ellenőrzése nélkül jelennek meg a webes felületen.
[12] A Kúria a  felülvizsgálati kérelmet alaptalannak találta, és a  jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezését
hatályában fenntartotta. Pfv.IV.20.217/2012/5. számú ítéletében megállapította, hogy a  jogerős ítélet helytállóan
foglalt állást arról, hogy azzal, hogy az  indítványozó a  honlapján blogbejegyzések megtételére biztosított
lehetőséget, nem vonatkoztatható rá az  Ektv. 2.  § l)  pontja lc)  alpontjában meghatározott tárhelyszolgáltató
korlátozott felelőssége, így nem mentesülhet a  jogsértés megállapítása alól sem. Utalt arra is, hogy ha az  alperes
internetes oldalán különböző hozzászólások elhelyezésére ellenőrzés nélkül biztosít lehetőséget, számolnia kell
azzal, hogy „azok között jogsértő közlés is szerepel”.
[13] A Kúria szerint a  személyhez fűződő jogok megsértése objektív ténykérdés. Akit személyhez fűződő jogában
megsértenek, a  régi Ptk. 84. § (1) bekezdése alapján alanyi jogon kérheti a  jogsértés megállapítását. Ezért a Kúria
a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.
[14] Az indítványozó ezt követően alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
[15] 2. A  panaszban az  indítványozó előadja, hogy a  bírósági ítéletek megállapították, hogy az  indítványozó által
üzemeltetett honlapon elhelyezett cikkhez beküldött, így a  honlapon megjelent két hozzászólás megsértette
a felperes jóhírnév védelméhez fűződő (személyiségi) jogait.
[16] Az indítványozó azt sérelmezi, hogy a bírósági ítéletek a régi Ptk. 75. § (1) bekezdését és 78. § (1)–(2) bekezdését úgy
értelmezik, hogy a jogsértő véleményt tartalmazó hozzászólásnak a honlapján való megjelenésével az indítványozó
maga is jogsértést követett el. A  Kúria fent ismertetett álláspontja szerint annak, hogy az  indítványozó
a kommentezést előzetes moderáláshoz nem köti, illetve hogy a sérelmes hozzászólást haladéktalanul eltávolította,
csak a kártérítési igény, illetve a felróhatóság alóli kimentés kérdése körében van jelentősége. A bírósági döntések
értelmében jogsértő, ha valaki a  honlapján ellenőrzés nélkül biztosít lehetőséget hozzászólások elhelyezésére,
mivel számolnia kell azzal, hogy közöttük jogsértő közlés is szerepelhet. Ezzel az  indítványozó szerint sérül
a  véleménynyilvánításhoz való jog. Úgy véli, a  véleménynyilvánítás szabadságának szükséges és arányos
korlátozása, ha a  bíróság a  jóhírnevet sértő véleménynyilvánításokat jogsértőnek minősíti, viszont aránytalannak
tartja, hogy az  is felel ezért, aki a  közlés tartalmára és megjelentetésére nincs befolyással, kizárólag a  közlés
megjelentetésére szolgáló eszközt (adott esetben a tárhelyet) bocsátja rendelkezésre.
[17] Álláspontja szerint a véleménynyilvánítás jogának mint kommunikációs alapjognak az a rendeltetése, hogy – többek
között – „a közügyek megvitatását”, „az önkifejezés lehetőségét társadalmi kontextusban biztosítsa”. Az  internet
korában szerinte ez az interaktív kommunikáció megjelenését is magába foglalja, ilyenek az internetes fórumok és
hozzászólások is, ahol a felhasználók az álláspontjukat kifejthetik.
[18] Az indítványozó szerint a  bírói döntések tehát sértik a  véleménynyilvánítás és a  sajtó szabadságát, valamint
az  Alaptörvény 28.  cikkét is, melynek értelmében a  jogszabályok szövegét az  Alaptörvénnyel összhangban
kell értelmezni, azáltal, hogy a  régi Ptk. 75.  § (1)  bekezdését és a  78.  § (1)–(2)  bekezdését úgy értelmezik,
ami már a  véleménynyilvánítás szükséges és arányos korlátozásán túli korlátozást eredményez. Szerinte
a  véleménynyilvánítás szabadságának fontos eleme, hogy valaki az  interneten előzetes moderáció nélkül
tehessen közzé hozzászólást. Ennek viszont előfeltétele, hogy valaki tárhelyet bocsásson a  rendelkezésére, hiszen
ha mindenki külső kontroll nélkül a  saját tárhelyén nyilváníthatna csak véleményt, vagy – a  bírói gyakorlathoz
alkalmazkodva – a  szándékos jogsértés elkerülése érdekében kizárólag előzetesen moderált hozzászólások
jelennének meg, a vélemények nem találkoznának, elveszne a vélemények ütköztetésének egy fontos formája.
[19] Az indítványozó szerint alkotmányjogi panasza alapvető jelentőségű kérdést vet fel, hiszen a  véleménynyilvánítás
szabadsága intézményi oldalát, annak határait érinti. Véleménye szerint a  bírósági döntések jogértelmezése
következtében a  tárhelyszolgáltató vagy fórumrendszer működtető felelőssége objektív, a  moderálás nélküli
jogsértő hozzászólásokért már azok közzétételekor felelős lesz, ez  pedig ellehetetleníti a  véleménynyilvánítás
e  modern formáját, így a  moderálás nélküli internetes kommentezés Magyarországon nem lehet működtethető.
Erre tekintettel kérte a Kúria ítéletének – a Főváros Bíróság (jelenleg Fővárosi Törvényszék) és a Fővárosi Ítélőtábla
ítéleteire is kiterjedő hatályú – megsemmisítését.
[20] 3. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság az ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban
dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról, az 56. § (2) bekezdése értelmében pedig a befogadhatóságról dönteni
jogosult tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az  alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt
tartalmi feltételeit, különösen a 26–27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti
feltételeket.
[21] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  kérelem a  befogadhatóság formai és tartalmi feltételeinek egyaránt
megfelel, így az alkotmányjogi panaszt érdemben vizsgálta.
II. [22] Az Alkotmánybíróság a határozathozatal során a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe:
[23] 1. Az Alaptörvény indítványozó által megjelölt rendelkezései:
„I. cikk (1) AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam
elsőrendű kötelezettsége.
(2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.
(3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más
alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„IX. cikk (1) Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához.
(2) Magyarország elismeri és védi a  sajtó szabadságát és sokszínűségét, biztosítja a  demokratikus közvélemény
kialakulásához szükséges szabad tájékoztatás feltételeit.”
„28. cikk A bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel
összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek
és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.”
[24] 2. A régi Ptk. érintett rendelkezései:
„75. § (1) A személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak.”
„78. § (1) A személyhez fűződő jogok védelme kiterjed a jóhírnév védelmére is.
(2) A jóhírnév sérelmét jelenti különösen, ha valaki más személyre vonatkozó, azt sértő, valótlan tényt állít, híresztel,
vagy való tényt hamis színben tüntet fel.”
[25] 3. Az Ektv. érintett rendelkezései:
„1. § (1) E törvény rendelkezéseit kell alkalmazni:
a) a  Magyarország területéről nyújtott, valamint a  Magyarország területére irányuló információs társadalommal
összefüggő szolgáltatásra;
b) az  a)  pontban meghatározott szolgáltatás tekintetében igénybe vevőnek, illetve szolgáltatónak minősülő
természetes, illetve jogi személyre vagy jogi személyiség nélküli szervezetre.
[…]
(4) E  törvény hatálya nem terjed ki az  olyan közlésekre, amelyet gazdasági vagy szakmai tevékenység, vagy
közfeladat körén kívül eső célból eljáró személy tesz információs társadalommal összefüggő szolgáltatás
igénybevételével, ideértve az ilyen módon tett szerződési nyilatkozatokat is.”
„2. § E törvény alkalmazásában:
e) Információ: bármely, elektronikus úton feldolgozható, tárolható, továbbítható adat, jel, kép tekintet nélkül arra,
hogy annak tartalma jogi védelemben részesül-e;
f ) Információs társadalommal összefüggő szolgáltatás: elektronikus úton, távollevők részére, rendszerint
ellenszolgáltatás fejében nyújtott szolgáltatás, amelyhez a szolgáltatás igénybe vevője egyedileg fér hozzá;
k) Szolgáltató: az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó természetes, illetve jogi személy vagy
jogi személyiség nélküli szervezet;
l) Közvetítő szolgáltató: az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó szolgáltató, amely
la) az  igénybe vevő által biztosított információt távközlő hálózaton továbbítja, vagy a  távközlő hálózathoz
hozzáférést biztosít (egyszerű adatátvitel és hozzáférés-biztosítás);
lb) az  igénybe vevő által biztosított információt távközlő hálózaton továbbítja, és az  alapvetően a  más igénybe
vevők kezdeményezésére történő információtovábbítás hatékonyabbá tételét szolgálja (gyorsítótárolás);
lc) az igénybe vevő által biztosított információt tárolja (tárhelyszolgáltatás);
ld) információk megtalálását elősegítő segédeszközöket biztosít az igénybe vevő számára (keresőszolgáltatás);
[…]”
„7. § (1) A szolgáltató felel az általa rendelkezésre bocsátott, jogszabályba ütköző tartalmú információért.
(2) A  közvetítő szolgáltató a  más által rendelkezésre bocsátott, a  közvetítő szolgáltató által nyújtott információs
társadalommal összefüggő szolgáltatással továbbított, tárolt vagy hozzáférhetővé tett információért
– a 8–11. §-okban meghatározott feltételek fennállása esetén – nem felel.
(3) A közvetítő szolgáltató nem köteles ellenőrizni az általa csak továbbított, tárolt, hozzáférhetővé tett információt,
továbbá nem köteles olyan tényeket vagy körülményeket keresni, amelyek jogellenes tevékenység folytatására
utalnak.
(4) A 13. § (1) bekezdése szerinti jogsértés esetében a 2. § lb)–ld) pontjaiban meghatározott közvetítő szolgáltató
– a (2) bekezdésben említetteken túlmenően – akkor nem felel a más által rendelkezésre bocsátott, az általa nyújtott
információs társadalommal összefüggő szolgáltatással továbbított, tárolt vagy hozzáférhetővé tett jogszabályba
ütköző tartalmú információval harmadik személynek okozott jogsérelemért, ha lefolytatja a 13. § szerinti eljárást.
(5) A közvetítő szolgáltatónak a (2) bekezdés alapján történő mentesülése nem zárja ki azt, hogy az a személy, akit
a  jogellenes tartalmú információ révén sérelem ért, a  jogsértésből fakadó igényei közül a  jogsértés megelőzésére
vagy abbahagyására irányuló követeléseit a jogsértő fél mellett a közvetítő szolgáltatóval szemben is bíróság útján
érvényesítse.
(6) A  közvetítő szolgáltató nem felel az  információ eltávolítása vagy hozzáférés nem biztosítása révén keletkezett
jogsérelemért, amennyiben a 7–11. § vagy a 13. § szerint járt el.”
„10.  § A  2.  § lc)  pontjában meghatározott közvetítő szolgáltató akkor nem felel az  igénybe vevő által biztosított
információért, ha
a) nincs tudomása az  információval kapcsolatos jogellenes magatartásról, vagy arról, hogy az  információ bárkinek
a jogát vagy jogos érdekét sérti;
b) amint az a) pontban foglaltakról tudomást szerzett, haladéktalanul intézkedik az információ eltávolításáról, vagy
a hozzáférést nem biztosítja.”
III. [26] Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott. [27] 1. Az  indítványozó szerint az  Alaptörvény IX.  cikkét sérti, hogy egy általa, de közreműködése nélkül közreadott
véleményért kell felelnie, miközben annak tartalmára hatással nem bír. Az  alkotmányjogi panasz az  interneten
kifejezett vélemények – közlések – korlátozhatósága alkotmányos feltételeit érinti. A  fő kérdés a  kommentek,
illetve a blogbejegyzések tartalmáért való felelősség. A panaszos nem a vitatott közlés (komment) jogellenességét
kérdőjelezi meg, hanem a  véleménynyilvánítási szabadság korlátozását látja abban, hogy a  jog őt – mint
a  kommentben kifejezett véleménynek helyet biztosító szolgáltatót – teszi felelőssé a  komment tartalmáért.
Összességében tehát az  indítványozó mind a  véleménynyilvánítás, mind a  sajtó mint a  véleménynyilvánítás
„színtere” szabadságának sérelmét is látja a támadott ítéletben.
[28] 2. Az  Alkotmánybíróság az  interneten történő véleménynyilvánítás megítélésének előkérdéseként áttekintette
az információs társadalom, főleg az internetes kommunikáció szabályozását.
[29] 2.1. Az  elektronikus kereskedelmi szolgáltatásokat, valamint az  információs társadalommal összefüggő
szolgáltatásokat (azaz rövidebben: internetes szolgáltatásokat) főként az Ektv. szabályozza. Az Ektv. az  információs
társadalommal összefüggő szolgáltatások nyújtása körében megkülönbözteti a  szolgáltatót, mint az  információs
társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó természetes, illetve jogi személyt vagy jogi személyiség nélküli
szervezetet [Ektv. 2.  § k)  pontja], illetve a  közvetítő szolgáltatót, utóbbinak négy csoportját különítve el. Eszerint
közvetítő szolgáltató az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó szolgáltató, amely
– az  igénybe vevő által biztosított információt távközlő hálózaton továbbítja, vagy a  távközlő hálózathoz
hozzáférést biztosít (egyszerű adatátvitel és hozzáférés-biztosítás);
– az igénybe vevő által biztosított információt távközlő hálózaton továbbítja, és az alapvetően a más igénybe
vevők kezdeményezésére történő információtovábbítás hatékonyabbá tételét szolgálja (gyorsítótárolás);
– az igénybe vevő által biztosított információt tárolja (tárhelyszolgáltatás);
– információk megtalálását elősegítő segédeszközöket biztosít az  igénybe vevő számára (keresőszolgáltatás)
[Ektv. 2. § l) pontja].
 [30] Az Ektv. 7.  §-a értelmében a  szolgáltatók és a  közvetítő szolgáltatók felelőssége eltér: míg a  (tartalom)szolgáltató
felel az általa rendelkezésre bocsátott, jogszabályba ütköző tartalmú információért, az ezzel okozott kárért, hiszen
az információt saját maga hozza létre, maga teszi közzé, maga bocsátja rendelkezésre, addig a közvetítő szolgáltató
habár főszabály szerint felel, azonban meghatározott feltételek fennállása esetén mentesülhet a  felelősség
alól. Az Ektv. 7. § (3) bekezdés kimondja azt is, hogy a közvetítő szolgáltató nem köteles ellenőrizni az általa csak
továbbított, tárolt, hozzáférhetővé tett információt, továbbá nem köteles olyan tényeket vagy körülményeket
keresni, amelyek jogellenes tevékenység folytatására utalnak.
[31] Az Európai Parlament és a  Tanács 2000. június 8-án fogadta el a  belső piacon az  információs társadalommal
összefüggő szolgáltatások, különösen az  elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló 2000/31/EK
irányelvet („Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”, a továbbiakban: irányelv).
[32] Az irányelv az  információs társadalommal összefüggő szolgáltatások tekintetében számos követelményt támaszt,
részben ezeknek az érvényesülését biztosítja az Ektv. is.
[33] Az irányelv 4. szakasza szól a  közvetítő szolgáltatást nyújtók felelősségéről, a  12.  cikk tartalmazza az „egyszerű
továbbításra” vonatkozó rendelkezéseket, ennek a cikknek felel meg az Ektv. 2. § l) pont la) alpontja, illetve 8. §-a
(egyszerű adatátvitel és hozzáférés-biztosítás). A 13. cikk foglalkozik a „gyorsítótárolóban történő rögzítés (caching)”
meghatározásával és a hozzá kapcsolódó felelősségi alakzattal, amelynek az Ektv. 2. § l) pont lb) alpontja, valamint
a 9. §-a feleltethető meg.
[34] A tárhelyszolgáltatásról az irányelv 14. cikke a következőket mondja ki:
„(1) Ha az  információs társadalommal összefüggő olyan szolgáltatásról van szó, amely a  szolgáltatás igénybe
vevője által küldött információ tárolásából áll, a  tagállamok biztosítják, hogy a  szolgáltatót ne terhelje felelősség
a szolgáltatás igénybe vevőjének kérésére tárolt információért, azzal a feltétellel, hogy:
a) a  szolgáltatónak nincsen tényleges tudomása jogellenes tevékenységről vagy információról, és – ami
a  kárigényeket illeti – nincsen tudomása olyan tényekről vagy körülményekről, amelyek nyilvánvalóan jogellenes
tevékenységre vagy információra utalnának; vagy
b) a  szolgáltató, amint ilyenről tudomást szerzett, haladéktalanul intézkedik az  információ eltávolításáról vagy
az ahhoz való hozzáférés megszüntetéséről.
(2) Az (1) bekezdés nem alkalmazható arra az esetre, ha a szolgáltatás igénybe vevője a szolgáltató irányítása alatt
vagy ellenőrzése mellett jár el.
(3) Ez a cikk nem érinti a bíróságok vagy közigazgatási hatóságok arra vonatkozó lehetőségét, hogy a  tagállamok
jogrendszereivel összhangban a szolgáltatót a jogsértés megszüntetésére vagy megelőzésére kötelezzék, nem érinti
továbbá a tagállamoknak azt a lehetőségét sem, hogy eljárásokat alakítsanak ki az információ eltávolításának vagy
a hozzáférés megszüntetésének szabályozására.”
[35] Az Ektv. 2.  § l)  pontja lc)  alpontja az  irányelv 14.  cikk (1)  bekezdésével azonos módon határozza meg
a tárhelyszolgáltató fogalmát, és a felelősségi szabályokat is azonos módon rendezi a 10. §-ban.
[36] Az irányelv 15.  cikke az  általános nyomon követési kötelezettség hiányáról rendelkezik, lényege, hogy „[a]
tagállamok nem állapítanak meg a szolgáltatókat terhelő olyan általános kötelezettséget, amely szerint a 12., 13. és
14. cikk hatálya alá tartozó szolgáltatások nyújtása során az általuk továbbított vagy tárolt információkat nyomon
kellene követniük, sem olyan általános kötelezettséget, amely szerint jogellenes tevékenységre utaló tényeket vagy
körülményeket kellene kivizsgálniuk”.
[37] Ennek a rendelkezésnek felel meg az Ektv. 7. § (3) bekezdése, eszerint a közvetítő szolgáltató nem köteles ellenőrizni
az  általa csak továbbított, tárolt, hozzáférhetővé tett információt, továbbá nem köteles olyan tényeket vagy
körülményeket keresni, amelyek jogellenes tevékenység folytatására utalnak.
[38] 2.2. A fent elkülönített csoportok – az elektronikus kereskedelmi (tartalom)szolgáltatók és a közvetítő szolgáltatók
– nem feltétlen válnak el egymástól élesen; így megtörténhet, hogy az  információs társadalommal összefüggő
(internetes) szolgáltatást nyújtó (tartalom)szolgáltató egyúttal közvetítő szolgáltatóvá is válik azáltal, hogy lehetővé
teszi a  saját maga által előállított tartalomhoz kommentek fűzését (pl. blogbejegyzés és a  hozzá kapcsolódó
kommentek viszonya), így e  tekintetben már tárhelyszolgáltatónak is minősül, sőt amennyiben az  oldalán
keresőszolgáltatást is működtet, e tevékenysége is a közvetítő szolgáltatások körébe tartozik. A közvetítő szolgáltató
felelőssége e  tevékenysége körében korlátozott: a  más által rendelkezésre bocsátott, a  közvetítő szolgáltató
által nyújtott információs társadalommal összefüggő szolgáltatással továbbított, tárolt vagy hozzáférhetővé tett
információért – az Ektv.-ben meghatározott feltételekkel – nem felel, az ilyen információkat nem köteles ellenőrizni,
valamint nem köteles jogellenes tevékenység folytatására utaló tényeket vagy körülményeket keresni [Ektv. 7.  §
(2)–(3) bekezdés].
[39] Viszont a  közvetítő szolgáltató az  általa előállított, vagy hozzáférhetővé tett tartalom tekintetében szolgáltatónak
tekintendő és akként felel, akkor is, ha tevékenysége túlnyomórészt közvetítő szolgáltatás, mert az általános szabály
szerint a szolgáltató felel az általa rendelkezésre bocsátott, jogszabályba ütköző tartalmú információért [Ektv. 7. §
(1) bekezdés].
IV. [40] 1. A  Kúria ítélete szerint a  jogerős (másodfokú) döntés helytálló a  tekintetben, hogy mivel az  indítványozó
a honlapján blogbejegyzések megtételére biztosított lehetőséget, nem élhet az Ektv. 2. § l) pontja lc) alpontjában
meghatározott tárhelyszolgáltatót illető korlátozott felelősséggel, ezért ez  alapján nem mentesülhet. A  perbeli
kommentek a  Kúria által is helybenhagyottan magánjellegű megnyilvánulások voltak, ezért az  Ektv. 1.  §
(4)  bekezdése értelmében nem tartoznak a  törvény tárgyi hatálya alá, így – a  törvény alapján – az  alperes sem
mentesülhetett az  Ektv. közvetítő szolgáltatóra vonatkozó szabályai alapján. Utalt arra is, hogy mivel az  alperes
internetes oldalán különböző hozzászólások elhelyezésére ellenőrzés nélkül biztosít lehetőséget, számolnia
kell azzal, hogy közöttük jogsértő közlés is szerepel. A  bírósági ítéletek a  régi Ptk. 75.  § (1)  bekezdését és 78.  §
(1)–(2) bekezdését úgy értelmezik, hogy azáltal, hogy a jogsértő véleményt tartalmazó hozzászólás az indítványozó
honlapján jelent meg, híreszteléssel valósult meg a  jóhírnév sérelme, amellyel az  indítványozó maga is jogsértést
követett el.
[41] 2. Az  Alkotmánybíróságnak tehát abban kellett állást foglalnia, hogy sérti-e az  indítványozó Alaptörvényben
biztosított jogát, ha a  bíróság a  törvényt úgy értelmezi, mint a  Kúria vitatott ítéletében, vagyis úgy, hogy
az  internetes oldalon közzétett kommentek – a  felhasználók bejegyzései az  oldalon közzétettekről, vagy velük
kapcsolatban – tartalmáért az  indítványozó akkor is felel, ha nem volt tudomása a  jogsértő tartalomról, vagy
a sértett kívánságára azonnal el is távolította.
[42] 2.1. A kommentek – eltérően a másodfokú bíróságnak a Kúria által helybenhagyott álláspontjától – nem lehetnek
magánjellegű megnyilvánulások; ha azok lennének, nem állhatnának a  véleménynyilvánítás szabadságának
védelme alatt. A  magánközlések – magánlevelek, telefonbeszélgetés, email, magánbeszélgetés, napló stb. – nem
tartoznak a  véleménynyilvánítás szabadsága védett körébe, mert csak meghatározott személyeknek, esetleg
senkinek, de semmiképpen sem a nyilvánosságnak (bárkinek) szánt közlések. Ezeket az Alaptörvény VI. cikke védi,
mert a magánélet körébe tartoznak. Az Ektv. 1. § (4) bekezdése ilyen közlésekről – vagy ilyenekről is – szól, mint pl.
az interneten kötött szerződésekkel kapcsolatos jognyilatkozatok, amelyek tehát nem állnak a véleményszabadság
védelme alatt. A komment, amelyet szerzője valamely bárki számára hozzáférhető internetes oldalon tesz közzé –
jellemzően nem saját nevén, hanem választott felhasználónévvel –, nem tekinthető magánközlésnek; a  komment
valóban magánvélemény (t.i. a szerző saját véleménye, nem „hivatalos” vélemény), de ettől még a nyilvánosságnak
szánt közlés.
[43] 2.2. A kommentek (hozzászólások) két esete lehetséges: a moderált és a nem moderált kommentek. Az előbbieket
az  internetes oldal működtetője előzetesen megvizsgálja, és ha jogsértőnek, vagy a  saját ún. moderálási (alap)
elveibe ütközőnek tartja, nem teszi közzé. A Kúria ítéletében vizsgált esetben az internetes oldal működtetője nem
moderálta – közlés előtt nem vizsgálta meg (erre nem is köteles) – a kommenteket, tehát a saját oldalán megjelenő
bejegyzéseket. Ennek különösen nagy a  gyakorlati jelentősége, mivel az  elsődleges felelős – a  tulajdonképpeni
jogsértő – személye, hacsak nem saját nevén szerepel, ismeretlen, és legtöbbször utóbb sem azonosítható. Ennek
következtében a  felelősség az  internetes oldal működtetőjét terheli. Ezt tartja az  indítványozó az  Alaptörvény
IX.  cikkébe ütközőnek: a  nem moderált bejegyzésért (kommentért) az  oldal (röviden szólva jóhiszemű)
működtetőjének felelőssége szerinte korlátozza a véleménynyilvánítás szabadságát és a sajtószabadságot.
[44] Az indítványozó általában az  Alaptörvény IX.  cikkére hivatkozik, mint megsértett jogára, ezen belül elsősorban
a  véleménynyilvánítás szabadságára [(1)  bekezdés]. Az  ő esetében azonban a  megsértett alapjog nem általában
a  véleménynyilvánítás szabadsága, hanem ennek egyik különálló tényállása, a  sajtószabadság. Az  alkotmányjogi
panaszban felhozott sérelem a  sajtószabadságot – a  véleményeknek a  közönséghez, a  nyilvánossághoz
eljuttatásának szabadságát – érte. Erre részben az  indítványozó is utal, amikor a  véleménynyilvánítási szabadság
intézményi oldalát említi, illetőleg a IX. cikk (2) bekezdését maga is megjelöli.
[45] Az Alkotmánybíróság tehát azt vizsgálta, hogy a  sajtó és a  véleménynyilvánítás (a  kommentekben megjelenő
vélemények) szabadságának alaptörvény-ellenes korlátozását jelenti-e a  bírósági határozatokban foglalt
jogértelmezés.
[46] A panaszos szerint a  bírósági döntések a  régi Ptk. 75.  § (1)  bekezdése és a  78.  § (1)–(2)  bekezdése kiterjesztő
értelmezésével indokolatlanul korlátozzák a  véleménynyilvánítás (intézményi oldala) szabadságát, a  bírósági
döntések jogértelmezése következtében a  tárhelyszolgáltató vagy fórumrendszer működtető felelőssége objektív,
a  moderálás nélküli jogsértő hozzászólásokért már azok közzétételekor felelős lesz, ez  pedig ellehetetleníti
a véleménynyilvánítás e modern formáját, és végső soron a honlapok (mint a vélemények ütköztetésének színterei)
működtetését.
V. [47] 1. Az Alkotmánybíróság eljárása során figyelembe vette a következőket: „[a]z Alkotmánybíróság az újabb ügyekben
vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott érveket,
jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal fennálló
tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az Alaptörvény értelmezési szabályainak
figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek
mutatkozik azoknak a  meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése.” {13/2013. (VI. 17.) AB határozat,
Indokolás [30]–[32]}
[48] Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság összevetette az  alapul szolgáló alaptörvényi, illetve alkotmányi
rendelkezéseket. A  véleménynyilvánítás szabadságához való jogot az  Alkotmány 61.  § (1)  bekezdése, valamint
az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdése lényegileg azonos tartalommal rögzíti. Ugyancsak megfeleltethető egymásnak
a  sajtószabadságnak a  korábban hatályban volt Alkotmány 61.  § (2)–(3)  bekezdésében, illetve a  jelenleg hatályos
Alaptörvény IX.  cikk (2)  bekezdésében rögzített szövege. Mind a  véleménynyilvánítás, mind pedig a  sajtó
szabadságára vonatkozó két rendelkezés tartalmi egyezése alapján az  Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy
a korábbi határozatokban szereplő érvek alkalmazásának nincs akadálya.
[49] 2. Az  Alkotmánybíróság már működése kezdetén kimondta, hogy az  Alkotmány a  szabad kommunikációt –
az egyéni magatartást és a társadalmi folyamatot – biztosítja és védi, tekintet nélkül érték- vagy igazságtartalmára.
Ez  azt jelenti, hogy az  alkotmányos védelem minden véleményre kiterjed, tartalmától függetlenül. A  vélemény
kinyilvánítása azonban, mint minden alapjog, korlátozható, akár a  vélemény tartalma alapján is – ha
megfelel az  alapjog-korlátozás általános és különös (a  korlátozandó alapjogra irányadó) feltételeinek. Ilyen,
a  véleménynyilvánítást illető különös szabály, hogy – kiemelt szerepe folytán – a  vele szemben mérlegelendő
jogokat korlátozóan kell értelmezni. Kifejtette az  Alkotmánybíróság azt is, hogy szubjektív alapjogok védelme
mellett az  államot intézményvédelmi kötelezettség is terheli. [Lásd például: 37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH
1992, 227.]
[50] A véleménynyilvánítás szabadsága a  kommunikációs alapjogok forrása, e  jog gyakorlása többféle módon
és eszközzel történhet, így többek között – és egyre nagyobb mértékben – az  internet útján is. Az  internet
a  kommunikáció új módja: lényege szerint egymással kommunikálni képes számítógépes rendszerek a  világot
átfogó, decentralizált hálózata. Az  internet nem jogmentes terület, az  internetes kommunikációban tanúsított
emberi magatartások és formák a  jogi szabályozás tárgyát képezhetik. Alkotmányossági szempontból tehát az  új
technológiák által nyújtott tereken és felületeken, valamint kommunikációs csatornákon – így az  interneten zajló
nyilvános kommunikációban érvényesítendők az  Alaptörvényben rögzített alapvető jogok és kötelezettségek.
Ugyanakkor ugyanez a  védelem is megilleti például az  internetes magánkommunikációt – email, telefon, sms
stb. –, mint a hagyományos eszközökkel folytatottat. Nem vonható kétségbe ugyanis, hogy a blog és a komment is
közlésnek minősül, s mint ilyen az Alaptörvény IX. cikk védelmi körébe esik.
[51] Jelen alkotmányjogi panasz elbírálásakor a  véleménynyilvánítás megjelenési formája nem hordoz semmilyen
olyan tulajdonságot, amely akadályát képezhetné az  alapvető jogok – így jelen esetben a  véleménynyilvánítás
szabadsága – védelmének és érvényesítésének.
[52] A véleménynyilvánítási szabadság védett tárgya maga a  vélemény, tekintet nélkül – a  fent kifejtettek szerint –
érték- vagy igazságtartalmára, melynek egyik, egyre inkább elterjedő megjelenési formája az  interneten történő
kommunikáció. Ez  a  kommunikáció megjelenhet saját honlapon, vagy blogon, de kifejezésre juthat más által
működtetett oldalon, fórumon, cikként vagy hozzászólásként is. A  jelen ügyben vizsgált moderálás nélküli
hozzászólást lehetővé tevő honlap működtetése (mint közvetítő szolgáltatói tevékenység) a  véleménynyilvánítás
ilyen fóruma, a vélemények ütköztetésének online terepe.
[53] A véleménynyilvánítás joga általános kommunikációs alapjog, amelyhez több speciális tényállás kapcsolódik.
Általánosságban minden, meghatározatlan számú embernek szánt, elvileg mindenki számára hozzáférhető
kommunikáció – a  közlés és tartalma – szabadságát védi. Az  általános alapjog mellett az  Alaptörvény és
az  alkotmányos hagyomány – a  véleménynyilvánítás formája, a  közlés feltételei, eszközei szerint – több különös
tényállást is ismer. Ezek egyike a  sajtószabadság [Alaptörvény IX.  cikk (2)  bekezdés], amely az  információk és
a vélemények terjesztésének szabadságát jelenti. Ez hagyományosan a nyomtatott sajtót jelentette, amely hosszú
ideig kizárólagos, később meghatározó szerepet játszott a vélemények terjesztésében. A magyar jogban az 1848. évi
XVIII. törvénycikk, a sajtótörvény 1. §-a mondta ki a máig érvényes elvet: „Gondolatait sajtó utján mindenki szabadon
közölheti, és szabadon terjesztheti.”.
[54] A sajtószabadság alapjogi tényállása a  vélemények, információk terjesztésének szabadságát részesíti alkotmányos
védelemben; nem a vélemény tartalmát védi, hanem a vélemény eljuttatását a nyilvánossághoz. A sajtószabadság
különleges jelentősége abban áll, hogy a vélemények kinyilvánításának – nyilvánosság elé tárásának – legfontosabb
eszköze a  sajtó, amely hagyományosan a  politikai szabadság palládiuma. Sajtó tehát a  vélemény, az  információ,
minden a véleményszabadság védelme alatt álló közlést továbbító, másokhoz, meghatározatlan számú lehetséges
befogadóhoz, elvben bárkihez, azaz a nyilvánossághoz eljuttató eszköz. Ennek sokáig a sajtó, azaz a nyomtatással
való sokszorosítás volt ha nem is az egyetlen (más módok, pl. a színház és a gyűlések mellett), de mindenképpen
a  leghatékonyabb eszköze. [„2. § Sajtóutoni közlés alatt értetik: minden ollyan közlés, melly vagy szavakban, vagy
ábrázolatokban, nyomda, kőnyomda s metszés által eszközöltetik, és a  mellyek közzététele, a  példányok akár
ingyen kiosztásával, akár eladásával, már megkezdődött.”] Időközben új eszközök jelentek meg, mint a film, a rádió,
a  televízió, legutóbb az  internet. Az  internet egyik sajátossága, hogy a  nyomtatott sajtó szerepét sokban átveszi,
vagy legalábbis vele párhuzamosan működik.
[55] A sajtószabadság mint alapjog védelmi köre az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdése szerint védett vélemény
terjesztésére, a  nyilvánossághoz eljuttatására terjed ki. A  sajtószabadság védelmi köre független a  vélemény
tartalmától; nem is a  vélemény tartalmát védi, hanem a  vélemények közlésének folyamatát és eszközeit. Ezért
sajtónak tekintendő minden eszköz (közeg, médium), amely ezt szolgálja. Ilyen lehet kétségtelenül az  internetes
portál is. Az internet esetében a nyomtatott sajtóhoz képest annyiban más a helyzet, hogy a terjesztő közeg eltérése
miatt a  sokszorosító, a  nyomda helyébe a  tárhelyszolgáltató lép, a  terjesztő és a  kereskedő kiesik, mert a  közlés
a tárhelyről a portál, vagy weboldal felkeresésével közvetlenül eljut az olvasóhoz.
[56] Az indítványozó szerint alapjoga annyiban sérült, hogy az ítélet szerint felelős egy, a portálján közzétett véleményért
(annak ellenére, hogy a tudomásszerzést követően azt haladéktalanul eltávolította). Nem vitatja, hogy a komment
tartalma jogsértő volt, csak azt, hogy őt ezért felelősség terheli.
[57] 3. Az  Alkotmánybíróság a  165/2011. (XII. 20.) AB határozatában összefoglalta a  vélemény- és sajtószabadságra
vonatkozó korábbi gyakorlatát, és kimondta, hogy „e szabadságok a  plurális, demokratikus társadalom alapvető
értékei. A  véleménynyilvánítás szabadságának kitüntetett szerepe van az  alkotmányos alapjogok között, azoknak
a kommunikációs alapjogoknak az »anyajoga«, amelyek az egyén megalapozott részvételét biztosítják a társadalmi
és politikai folyamatokban. Az  eszmék, nézetek szabad kifejtése a  demokratikus társadalom létezésének
alapfeltétele [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171.; a  továbbiakban: Abh.1.]. Az  Alkotmánybíróság
gyakorlata kezdettől fogva hangsúlyozza, hogy »[a]z egyéni véleménynyilvánítási szabadság szubjektív joga
mellett az  Alkotmány 61.  §-ából következik a  demokratikus közvélemény kialakulása feltételeinek és működése
fenntartásának biztosítására irányuló állami kötelezettség.«
[…]
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában kommunikációs alapjogként tekintett többek között a  sajtó szabadságára,
amely felöleli valamennyi médium szabadságát. A  sajtószabadságot értelmező első határozatában
az Alkotmánybíróság rámutatott arra, hogy »[a] véleménynyilvánítási szabadság a sajtószabadság vonatkozásában
sajátosan érvényesül. A  sajtó szabadságát arra figyelemmel kell garantálnia az  államnak, hogy a  »sajtó«
a  véleményalkotáshoz szükséges információszerzésnek, a  véleménynyilvánításnak és véleményformálásnak
kitüntetett fontosságú eszköze.« [37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 227, 229., a  továbbiakban: Abh.2.]
Az Alkotmánybíróság a véleménynyilvánítás szabadságához kapcsolódóan, a demokratikus közvélemény kialakítása
és fenntartása szempontjából tehát kezdettől fogva kitüntetett fontosságúnak tekintette a  sajtó társadalmi
jelentőségét. »A sajtó nemcsak a  szabad véleménynyilvánítás eszköze, hanem a  tájékoztatásé is, azaz alapvető
szerepe van a véleményalkotás feltételét képező tájékozódásban.« (Abh.2., ABH 1992, 227, 229.)
A sajtó a  szólásszabadság intézménye. Így a  sajtószabadság, amennyiben a  szólás, a  közlés, a  vélemény szabad
kinyilvánítását szolgálja, úgy védelme szintén kettős meghatározottságú: a  szubjektív alanyi jogi jelleg mellett
a  közösség oldaláról a  demokratikus közvélemény megteremtését és fenntartását szolgálja (Abh.2., ABH 1992,
227, 229.). A  sajtószabadság értéket képvisel, amelynek védelme a  többi alapjog értékeivel együtt, az  egész
alkotmányos rend védelmébe és fenntartásába ágyazva valósul meg. Az  Alkotmánybíróság – a  média strukturális
elemeinek megkülönböztetése nélkül, árnyalva a  sajtószabadság tartalmát – úgy foglalt állást, hogy az  egyszerre
eszköze a szabad véleménynyilvánításnak, a  tájékoztatásnak, valamint a  tájékozódásnak. A sajtószabadság egyéni
alapjogként abban az  értelemben eszköz, hogy felerősíti az  egyéni véleménynyilvánítás hatását, és támogatja
a  demokratikus közvélemény közérdekű ügyekről való tájékoztatását, a  közérdekű ügyekkel kapcsolatos
véleményformálást.” [ABH 2011, 478, 501–503.].
[58] Megállapította a  határozat azt is, hogy „[a] sajtószabadság valamennyi médium szabadságát felöleli, ezért
korlátozásának szempontjai is vonatkoznak valamennyi médium szabályozására”. [ABH 2011, 478, 505.]
[59] 4. Az  internetes oldal működtetőjének jogi helyzetét – polgári jogi felelősségét – az  Alkotmánybíróság
csak alkotmányjogi szempontból vizsgálja. Az  internetes oldal fenntartójának/működtetőjének felelőssége
kétségtelenül korlátozza a  nem vitásan az  internetes közlésekre is kiterjedő sajtószabadságot. A  sajtószabadság
a  közlés továbbításának és az  érdeklődőhöz eljuttatásának szabadsága lévén, a  közlés jogsértő tartalmáért való
felelősség e szabadság korlátozása, amennyiben az  interneten elérhetővé tett szerkesztetlen tartalom a közzétevő
felelősségével jár; ez az internetes oldal fenntartójának szabadságát (cselekvését) – mely a sajtószabadság alapjoga
által védett magatartás – jogilag korlátozza. Ez  a  korlátozás főleg abban áll, hogy növeli az  oldal fenntartásának
költségeit, ami az oldal működését nehezíti, szélső esetben lehetetlenné teszi, valamint az oldal működtetőjét olyan
magatartásra kényszeríti (készteti), amelyet különben nem választana (pl. komment törlése).
[60] A 165/2011. (XII. 20.) AB határozat a  következőket tartalmazza: „az internet mint kommunikációs csatorna
az  emberi kommunikáció egyre változatosabb formáinak lehetőségét teremti meg, amely formák közül egyre
több nyilvánvalóan nem sorolható be a  tömegkommunikáció fogalmi körébe, így ezekre nem irányadók a  sajtó
szabályozásánál meghatározó szempontok. A magáncélú közlések, honlapok, blogok, közösségi portálok stb. nem
kezelhetők együtt a tömegek tájékoztatását vagy szórakoztatását célzó internetes újságokkal, hírportálokkal.” [ABH
2011, 478, 508.]
[61] A fenti határozatban kifejtettekkel egyezően megállapítható, hogy jelentős különbség van az  internetes oldal
üzemeltetője által szerkesztett, és ekként tartalmi egységet alkotó (tartalom)szolgáltatás és az úgynevezett Web 2.0,
vagyis a közösségi oldalak és a tisztán véleményoldalak között (például Facebook, blogszféra stb.). Ez utóbbiaknak
nincs szerkesztőjük, és ezért nem is lépnek fel tájékoztatási vagy hasonló igénnyel: céljuk az internetes közösségbe
tartozók közötti eszmecsere, egyáltalán, a  kommunikáció lehetőségét biztosítani. Ezek vagy csak a  közösségbe
tartozók (regisztrálók, belépők) számára érhetők el, vagy ettől függetlenül világosan nem alkotnak egységet, és
lényegük szerint senki nem szerkeszti őket. Ezek éppen szerkesztetlen, spontán közösségi oldalak – az  internetfelhasználók is ekként tekintenek rájuk. A blogok és közösségi oldalak viszont közelebb állnak a VI. cikkben védett
magánközlésekhez, mert az  ezekben foglalt közlésekhez csak a  közlő személy által meghatározott (zárt számú)
felhasználó jut hozzá (ismerősök), akiknek ő megengedi. (A közszereplők, intézmények Facebook-oldalai ehhez
képest kivételek.) Az  ilyen oldalakra az  előbb kifejtettek nem érvényesek, mert működésük elvei és gyakorlata
az  elemzett tartalomszolgáltatástól alapjaiban különbözik, így róluk e  határozatban az  Alkotmánybíróság nem
foglalt állást.
VI. [62] 1. Az  Alkotmánybíróság szerint az  alapjog korlátozása megállapítható; az  alapjog korlátozása azonban lehet
az  Alaptörvénynek megfelelő vagy alkotmányellenes. Az  alapjog-korlátozás alkotmányosságának a  feltételeit
általában az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdése – az  Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatát alaptörvényi szintre
emelve – tartalmazza. Eszerint alapvető jog más alapvető jog érvényesülése, vagy valamely alkotmányos
érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog
lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az  Alkotmánybíróság ennek kapcsán kimondta: „[a]
z állam akkor nyúlhat az  alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy
érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az  alapjog korlátozásának
alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az  másik alapjog vagy szabadság védelme vagy
egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek:
az  elérni kívánt cél fontossága és az  ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen
egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni.
Alkotmányellenes a  jog tartalmának korlátozása, ha az  kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha
a  korlátozás súlya az  elérni kívánt célhoz képest aránytalan.” {30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171.,
legutóbb: 11/2014. (IV. 4.) AB határozat, Indokolás [35]–[39]}
[63] A szabályozás alkotmányosan indokolt célt – a  személyiségi jogok, egyáltalán a  közlésekkel érintettek jogainak
védelmét – követi. Az  igazolható cél mellett alkalmas is a cél elérésére, mivel az  internetes oldal üzemeltetőjének
felelőssége nélkül az  érintett a  bekövetkezett sérelméért aligha kaphatna elégtételt. Kétséges lehet azonban
a korlátozás arányossága. Ez a kérdés két szempontból vizsgálható: arányos-e az oldal fenntartójának felelőssé tétele
a jogsértőnek bizonyult közlésért; másrészt arányos-e a felelősség mértéke, azaz a kártérítés vagy a sérelemdíj [lásd:
a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény, a továbbiakban: új Ptk. 2:52. §] összege.
[64] Az arányosság a szükséges (elérni kívánt) céllal arányos – de rajta túl nem menő – alapjog-korlátozás követelményét
jelenti. Adott esetben a cél – amit a panaszos sem vitat – a személyiségi jogot sértő közlemények megelőzése vagy
eltávolítása. A moderálás nem vezet feltétlenül a felelősségtől való mentesülésre: a moderált komment, ha jogsértő,
ugyanolyan jogi következménnyel jár, mintha nem lett volna moderálva (előzetesen vagy utólag ellenőrizve).
A  jogsértés bekövetkezése után minden kommentet közlő oldal helyzete azonos. A  kommentek moderálása nem
mentesít a  jogsértő közlésért való felelősség vagy a  helytállás kötelezettsége alól. A  kommentek moderálásáról
a  weboldal fenntartója dönt: erre jogszabály vagy a  bírói gyakorlat sem kötelezi. A  jogsértő közleményekért való
felelősség (és adott esetben a helytállási kötelezettség) független a moderálástól: egyedül a jogsértő közlés tényén
alapszik.
[65] A nem moderált kommenteket közzé tevő oldal fenntartójával szemben a  jogsértés megállapítása arányos
a következők miatt. Az arányosság követelménye szerint az alapjog szükséges korlátozása is csak akkor igazolható,
ha a  cél elérésére alkalmas legkisebb alapjog-korlátozással jár. Az  internetes megjegyzések jogsértő tartalmáért
való felelősség esetén a  legkisebb hátrány megállapításánál abból kell kiindulni, hogy a  moderált kommentekért
való felelősség, a  jelenlegi szabályozásban a  sajtószabadság legkedvezőbb (legenyhébb), a  cél elérésére alkalmas
korlátozása. A korlátozás arányosságának kérdését ennek alapján a komment közzétevője felelőssége tekintetében
nem kell vizsgálni. Ha a kommentek közzétételéért való felelősség nem függ a moderálástól, mert a közlés tényén
alapszik, nem indokolt a  moderált és nem moderált kommentek között különbséget tenni az  alapjog-korlátozás
arányosságában sem. A moderált kommenteket közlő weboldalak felelősségének arányosságát az indítványozó sem
vitatja: szerinte azonban indokolt a  nem moderált kommentek külön, kedvezőbb kezelése. Az  Alkotmánybíróság
ezt a különbségtételt nem tartja indokoltnak, így az arányosság kérdése e tekintetben elesik. Az Alkotmánybíróság
a sajtóorgánum – nem a szerző – felelősségét a személyiségi jogok védelmében eddig is alkotmányosnak tartotta,
ahogyan az e jogok védelmére szolgáló közérdekű bírságot is [57/2001. (XII. 5.) AB határozat, ABH 2001, 484.].
[66] A korlátozás arányossága másrészt függ a  kártérítés összegétől. Ebben a  kérdésben az  Alkotmánybíróság
esetenként, a  kártérítést megállapító bírói ítélet elleni alkotmányjogi panasz alapján foglalhat állást.
Általánosságban csak annyi állapítható meg, hogy a  személyiségi jogsértésekért megállapított kártérítések
esetében is irányadók a véleménynyilvánítás (benne a sajtó) szabadságának korlátozásával kapcsolatos alkotmányos
szempontok, amelyek a  vélemény szabadságának és az  egyén jogainak megfelelő egyensúlyát kívánják meg,
figyelembe véve az  Alaptörvény VI.  cikkét és a  közszereplők bírálhatóságának nagyobb szabadságát is [utoljára:
13/2014. (IV. 18.) AB határozat].
[67] Ha a  moderálást vállaló internetes szolgáltatók felelősek az  oldalukon megjelent jogellenes közlésekért –
melynek alkotmányosságát az  indítványozó nem vitatja, hiszen azzal érvel, hogy nincs befolyása a  hozzászólás
közzétételére  –, akkor a  moderálást nem vállaló oldalak működtetőivel szemben a  jogsértés megállapítása nem
tekinthető aránytalannak.
[68] Minderre tekintettel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt elutasította.
[69] 2. Az  Alkotmánybíróság a  határozat Magyar Közlönyben való közzétételét az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdése alapján
rendelte el.
Budapest, 2014. május 27. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelete az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről.
A Kormány az Alkotmány 35. § (2) bekezdésében meghatározott eredeti jogalkotói hatáskörében, az Alkotmány 40. §
(2) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva, valamint
az egészségügyi államigazgatási szerv kijelölése tárgyában az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi
XI. törvény 15. § (4) bekezdésében,
az állami családvédelmi szolgálat kijelölése tárgyában a magzati élet védelméről szóló 1992. évi LXXIX. törvény 16/A. §-ában,
a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelölése tárgyában az emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerekről és egyéb,
a gyógyszerpiacot szabályozó törvények módosításáról szóló 2005. évi XCV. törvény 32. § (4) bekezdés d) pontjában,
a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 174/A. § a) pontjában,
a fővárosi és megyei kormányhivatalok kialakításával és a területi integrációval összefüggő törvénymódosításokról szóló 2010. évi
CXXVI. törvény 21. § b)–d) pontjában kapott felhatalmazás alapján, az Alkotmány 35. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott
feladatkörében eljárva
a következőket rendeli el:
1. Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat szervezete,
a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátása
1. § (1) Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: Szolgálat) szervezetrendszere az Országos
Tisztifőorvosi Hivatalból (a továbbiakban: OTH) és annak irányítása alatt álló országos intézetekből áll. Az OTH-t
az egészségügyért felelős miniszter (a továbbiakban: miniszter) irányítja.
(2) A fővárosi és megyei kormányhivatalok szakigazgatási szerveként népegészségügyi szakigazgatási szerv működik
(a továbbiakban: megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv) a népegészségügyi feladatok ellátására.
2. § (1) A miniszter irányítási jogkörében az országos tisztifőorvos javaslata alapján kinevezi, felmenti és vezetői teendőkkel
bízza meg
a) a helyettes országos tisztifőorvosokat,
b) az OTH igazgatóját és gazdasági vezetőjét,
c) az országos tisztifőgyógyszerészt.
(2) Az (1) bekezdés b) pontja szerinti gazdasági vezető tekintetében a fegyelmi jogkört a kinevező, az egyéb
– az (1) bekezdésben nem említett – munkáltatói jogokat az országos tisztifőorvos gyakorolja.
3. § (1) Az OTH központi hivatal, önállóan működő és gazdálkodó központi költségvetési szerv.
(2) Az OTH székhelye Budapest. Az OTH vezetője az országos tisztifőorvos.
(3) Az OTH irányítása alá tartoznak az 1. mellékletben meghatározott, önálló költségvetési szervként működő országos
intézetek, amelyek vezetője a főigazgató.
(4) Az (1) és (3) bekezdés szerinti szervek a hatáskörükbe tartozó feladatokat az ország területére kiterjedő illetékességgel
látják el. Az OTH egyes feladatait az alapító okiratban meghatározott területi kihelyezett szervezeti egységei útján
látja el.
4. § (1) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv vezetője a megyei tisztifőorvos.
(2) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv illetékessége a (3)–(4) bekezdésben foglalt kivétellel megegyezik
a fővárosi és megyei kormányhivatal illetékességével.
(3) A fővárosi kormányhivatalban működő népegészségügyi szakigazgatási szerv feladatait Budapest és Pest megye
területére kiterjedő illetékességgel látja el.
(4) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv kormányrendeletben meghatározottak szerint, valamint
a 2. mellékletben meghatározott esetekben – figyelemmel az 5. § (1) bekezdésében és a 3. mellékletben foglaltakra is –
egyes hatósági ügyekben különös illetékességgel jár el.
(5) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek önálló feladat- és hatáskörrel rendelkező, népegészségügyi
feladatokat ellátó szervezeti egységeként kistérségi, illetve fővárosi kerületi intézetek (a továbbiakban: kistérségi
népegészségügyi intézet) működnek. A kistérségi népegészségügyi intézet nevében a közigazgatási hatósági
eljárásokban a kistérségi népegészségügyi intézet vezetője vagy kiadmányozási jogkörrel rendelkező ügyintézője jár
el. A kistérségi népegészségügyi intézet vezetője a kistérségi, illetve fővárosi kerületi (a továbbiakban együtt:
kistérségi) tisztifőorvos.
(6) A megyei tisztifőorvos, vagy a népegészségügyi szakigazgatási szerv más kormánytisztviselője a kistérségi
tisztifőorvost, illetve kistérségi népegészségügyi intézet vezetőjét vagy kiadmányozási jogkörrel rendelkező
ügyintézőjét az első fokú közigazgatási hatósági eljárásban nem utasíthatja.
(7) A kistérségi népegészségügyi intézetek körét, székhelyét és illetékességi területét a 3. melléklet tartalmazza.
5. § (1) Egyes külön jogszabályban meghatározott sugár-egészségügyi feladatok ellátására a 3. mellékletben
meghatározottak szerint – a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv részeként – sugár-egészségügyi
decentrumok működnek.
(2) A szárazföldi átkelőhelyeken, a határkikötőkben és nemzetközi kereskedelmi repülőtereken a közegészségügyi
kockázatok feltárására megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv keretében határ-, hajózási, illetve repülőtéri
kirendeltségek működnek, illetve folyamatos közegészségügyi felügyeleti kapacitást kell biztosítani.
(3) Az országos tisztifőorvosi, az országos tisztifőgyógyszerészi, az OTH igazgatója és gazdasági vezetője, az országos
intézetek vezetői, a megyei tisztifőorvosi, a megyei tisztifőgyógyszerészi, továbbá a kistérségi tisztifőorvosi állások
pályázat útján tölthetők be.
2. Az országos tisztifőorvos 6. § (1) Az országos tisztifőorvos
a) vezeti az OTH-t,
b) a jogszabályokban és az alapító okiratban foglaltakkal összhangban szakmai irányítási jogot gyakorol a Szolgálat
és a népegészségügyi feladatokat ellátó szakigazgatási szervek felett, valamint tájékoztatja a Szolgálatot és
a népegészségügyi feladatokat ellátó szakigazgatási szerveket a szakmai kérdésekben kialakított elvi
állásfoglalásairól.
(2) Az országos tisztifőorvos kinevezi, felmenti és vezetői teendőkkel bízza meg az 1. melléklet szerinti országos intézetek
főigazgatóit, továbbá gyakorolja felettük az egyéb munkáltatói jogokat. Az országos tisztifőorvos gyakorolja
a munkáltatói jogokat az OTH kormánytisztviselői, kormányzati ügykezelői és munkavállalói felett.
(3) Az országos tisztifőorvos ellátja – a Magyar Honvédség kivételével – a rendvédelmi szervek egészségügyi
államigazgatási feladatainak ellátására kijelölt szervek egészségügyi feladatainak szakmai felügyeletét.
(4) Az országos tisztifőorvos a (3) bekezdés szerinti jogkörében eljárva:
a) tájékoztatást, adatot, egyéb információt kérhet minden olyan, a Szolgálat és a megyei népegészségügyi
szakigazgatási szerv feladatkörébe tartozó közegészségügyi, egészségfejlesztési kérdésben, amely a lakosságot
érinti vagy érintheti,
b) megkeresésre szakmai kérdésekben állást foglal, véleményt nyilvánít,
c) felhívást intézhet közegészségügyi-járványügyi, valamint egészségfejlesztési intézkedések megtételére,
amennyiben azok a lakosság érdekében szükségesek. Az intézkedés elmaradása esetén a miniszter útján
intézkedés céljából megkeresi az arra feladatkörrel rendelkező minisztert,
d) javaslatokat tehet a Magyar Honvédség, illetve a rendvédelmi szervek egészségügyi feladatait ellátó vezetőjének
a Magyar Honvédség, illetve a rendvédelmi szervek közegészségügyi-járványügyi, egészségfejlesztési
helyzetének javítása érdekében,
e) évente egyszer – általa meghatározott időben – beszámolót kér a közegészségügyi tevékenységről,
f) az éves munkatervről véleményt nyilvánít, illetve tematikus javaslattal élhet a munkaterv kialakításában.
3. Az Országos Tisztifőorvosi Hivatal 7. § (1) Az OTH az országos intézetek szakmai irányító szerve.
(2) Az OTH középirányító szervként az irányítása alá tartozó országos intézetek felett a következő irányítási
jogosítványokat gyakorolja
a) elemi és kincstári költségvetésekhez a felügyeleti szerv által megállapított keretszámok elosztása, összesítése,
a beszámolók felülvizsgálatot követő visszaigazolása,
b) a költségvetések felhasználására – beleértve a létszámmal és a személyi juttatásokkal való gazdálkodást is –
vonatkozó irányelv meghatározása,
c) a szakmai feladatok végrehajtásához szükséges pénzügyi feltételek szervezése, irányítása és ellenőrzése,
d) a gazdálkodás részletes rendjének meghatározása.
(3) Az OTH részt vesz az országos népegészségügyi programok kidolgozásában és irányítja, szervezi, koordinálja
a programok végrehajtásának területi és helyi feladatait.
(4) Az OTH
a) koordinálja az egészségügyi ellátás feletti szakfelügyeletet,
b) országos szakfelügyeleti hálózat működtetésével – a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervekkel és
a kistérségi népegészségügyi intézetek közreműködésével – a 10. § (1) bekezdés d) pontjában és a 11. §-ban
foglaltakra figyelemmel ellátja az egészségügyi szolgáltatók szakfelügyeletét.
(5) Az OTH alaptevékenységének teljes körű ellátása mellett, a szabad kapacitása kihasználásával – az alapító okiratában
meghatározott arányban – vállalkozási tevékenységet végezhet.
4. A szakigazgatási szervek szakmai irányításának szabályai 8. § (1) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv tekintetében a fővárosi és megyei kormányhivatalokról, valamint
a fővárosi és megyei kormányhivatalok kialakításával és a területi integrációval összefüggő törvénymódosításokról
 szóló 2010. évi CXXVI. törvény 6. § (4) bekezdésében, valamint a 7. §-ában meghatározott hatáskörök – a központi
államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 2. §
(1) bekezdés h)–i) pontja szerinti hatáskört is beleértve – gyakorlására jogosult szakmai irányító szerv vezetője
az országos tisztifőorvos.
(2) Az országos tisztifőorvos a szakmai irányítás körében a jogalkotásról szóló törvény szerinti normatív utasítást ad ki.
(3) A kistérségi tisztifőorvost a megyei tisztifőorvos az országos tisztifőorvos egyetértésével nevezi ki.
5. Az országos intézetek 9. § (1) Az országos intézet a Szolgálat szakmai-módszertani, tudományos kutatási, képzési, továbbképzési, nyilvántartási,
koordinálási, szakmai felügyeleti, szakértői feladatokat ellátó szerve.
(2) Az országos intézet az (1) bekezdésben foglaltakon túl e rendelet szerinti, valamint külön jogszabályban, illetve
az alapító okiratában foglalt feladatokat lát el.
(3) Az országos intézetek alkalmazottai felett a munkáltatói jogkört az országos intézet főigazgatója gyakorolja.
(4) Az országos tisztifőorvos az országos intézet vezetőjét vagy kiadmányozási jogkörrel rendelkező ügyintézőjét az első
fokú közigazgatási hatósági eljárásban nem utasíthatja.
6. A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv feladatai 10. § (1) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv
a) ellátja az illetékességi területén működő kistérségi népegészségügyi intézetek szakmai tevékenységének
irányítását, koordinálását,
b) jogszabályban meghatározott ügyekben első fokú hatósági jogkört gyakorol,
c) ellátja a fővárosi és megyei kormányhivatal alapító okiratában, illetve jogszabályokban számára meghatározott
feladatokat
ca) a közegészségügy (környezet- és település-egészségügy, élelmezés-egészségügy, táplálkozás-egészségügy,
sugáregészségügy, kémiai biztonság) területén, mely feladatok ellátásához fizikai, kémiai, biológiai és
mikrobiológiai vizsgálólaboratóriumot üzemeltethet,
cb) a járványügy (fertőzőjárvány-ügy) területén, mely feladatok ellátásához vizsgálólaboratóriumot
üzemeltethet,
cc) az egészségfejlesztés (egészségvédelem, egészségnevelés és egészségmegőrzés, népegészségügyi
szűrések szervezése és koordinálása, egészségmonitorozás, beleértve a nem fertőző betegségek
epidemiológiáját, az egészséghatás-értékelést) területén,
cd) az egészségügyi, gyógyszerügyi igazgatás és koordináció területén,
d) ellátja a jogszabályban a feladatkörébe utalt szakfelügyeleti feladatokat az egészségügyi szolgáltatók felett.
(2) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv részt vesz a lakosság egészségének megőrzését célzó
népegészségügyi programok kidolgozásában, irányítja, szervezi és koordinálja a programok végrehajtását.
(3) A megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv alaptevékenységének teljes körű ellátása mellett, a szabad kapacitása
kihasználásával kiegészítő, valamint – az alapító okiratban meghatározott arányban – kisegítő és vállalkozási
tevékenységet végezhet.
7. A kistérségi népegészségügyi intézet 11. § A kistérségi népegészségügyi intézet illetékességi területén ellátja az egészségügyi államigazgatási szerv mindazon
népegészségügyi, hatósági, szakmai felügyeleti feladatait, amelyet jogszabály nem utal a Szolgálat más szerve vagy
a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv feladatkörébe.
8. Az egészségügyi államigazgatási szerv kijelölése 12. § (1) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként – ha kormányrendelet ettől eltérően nem rendelkezik –
a kistérségi népegészségügyi intézetet jelöli ki.
(2) A Kormány a kistérségi népegészségügyi intézetet jelöli ki a magzati élet védelméről szóló 1992. évi LXXIX. törvényben
meghatározott állami családvédelmi szolgálat működtetésére.
(3) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az OTH-t jelöli ki
a) az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.)
aa) 140/A. § (8) bekezdés a) pontja,
ab) 149. § (2) bekezdés b) pontja,
b) a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló
1999. évi XLII. törvény 7. § (9) bekezdése
szerinti feladatok ellátására.
(4) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az OTH-t jelöli ki
a) az Eütv.
aa) 56. § (6) bekezdése,
ab) 114. § (3) bekezdés a) pont ac) és ad) alpontja,
ac) 140/A. § (3) bekezdése,
ad) 149/C. § (3) bekezdése,
ae) 243. § (7) bekezdése,
b) a másodfokú eljárásban eljáró szervként az Eütv.
ba) 159. § (6) bekezdése,
bb) 161. § (4) bekezdése,
bc) 180. § (1) bekezdése,
c) a biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás
általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény
ca) 17. § (5) bekezdése,
cb) – e rendelet eltérő rendelkezése hiányában – II. Része,
d) a kémiai biztonságról szóló 2000. évi XXV. törvény (a továbbiakban: Kbtv.) 32. § (3) bekezdése szerinti megkeresést
fogadó szervként, továbbá a Kbtv. 32. § (2) bekezdése,
e) az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény 14/A. § (1) bekezdése,
f) az atomenergiáról szóló 1996. évi CXVI. törvény 4. § (12) bekezdése, 21. § (2) bekezdése, valamint 21/A. § (1)–(3) és
(5) bekezdése,
g) a humángenetikai adatok védelméről, a humángenetikai vizsgálatok és kutatások, valamint a biobankok
működésének szabályairól szóló 2008. évi XXI. törvény (a továbbiakban: Btv.)
ga) 26. § (6) bekezdése,
gb) 28. § (5) bekezdése,
h) az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény
ha) 4. § (2)–(4) bekezdése,
hb) 4/A. § (2) bekezdés b) pontja,
hc) 5. § (3) és (5) bekezdése,
hd) 5/A. § (1) és (10) bekezdése,
he) 5/B. § (1)–(5) és (7) bekezdése,
hf) 7. § (7) bekezdése,
hg) 8/A. § (1) bekezdése
szerinti feladatok ellátására.
(5) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet jelöli ki
a) az atomenergiáról szóló 1996. évi CXVI. törvény
aa) 45. § (1) bekezdése,
ab) 47. § (1) bekezdése,
b) az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről szóló 1997. évi
XLVII. törvény (a továbbiakban: Eüak.)
ba) 5. § (3) bekezdése,
bb) 15. § (1) bekezdése,
c) az Eütv.
ca) 140/A. § (4) bekezdése,
cb) 140/A. § (9) bekezdés a) pontja,
cc) 140/E. § (5) bekezdés b) pontja,
cd) 149/B. § (1) bekezdés a) pontja,
ce) 149/C. § (2) bekezdése,
cf) 159. § (6) bekezdése,
cg) 181. § (1) bekezdés a) pontja,
ch) 242/A. § (1) bekezdése,
ci) 161. § (4) bekezdése,
cj) 180. § (1) bekezdése,
ck) 228. § (3) bekezdése,
d) a honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló 2004. évi CV. törvény 55. § (4) bekezdésének g) pontja,
e) az emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerekről és egyéb, a gyógyszerpiacot szabályozó törvények módosításáról
szóló 2005. évi XCV. törvény 20. §-ának (1), (4) és (7) bekezdése,
f) az egészségügyben működő szakmai kamarákról szóló 2006. évi XCVII. törvény (a továbbiakban: Eü.kamara tv.)
fa) 21. § (4) bekezdése,
fb) 31. § (2) bekezdése,
fc) 35. § (2) bekezdése,
g) a Btv.
ga) 22. § (1) bekezdése,
gb) 25. § (4) bekezdése,
gc) 27. § (5) bekezdése,
h) az egészségügyi tevékenység végzésének egyes kérdéseiről szóló 2003. évi LXXXIV. törvény 23. §-ának
(1) bekezdése,
i) az önálló orvosi tevékenységről szóló 2000. évi II. törvény 1. §-a (2) bekezdésének c) pontja,
j) a Kbtv. 33. § (3) bekezdése
szerinti feladatok ellátására.
(6) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az OTH-t és a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet
jelöli ki
a) a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló
1997. évi LXXX. törvény 43. § (1) bekezdés g) pontja,
b) a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 96. § (3) bekezdés g) pontja,
c) az Ebtv. 10. § (4) bekezdése,
d) a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (a továbbiakban: Ebtv.) 20. §
(7) bekezdése,
e) a biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás
általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény
ea) 64. § (1) és (2) bekezdése,
eb) 72. § (1)–(3) és (5) bekezdése
szerinti feladatok ellátására.
(7) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet és a kistérségi
népegészségügyi intézetet jelöli ki az Eüak. 5. § (3) bekezdése szerinti feladatok ellátására.
13. § A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként – ha e rendelet vagy külön jogszabály eltérően nem rendelkezik –
a Szolgálatot és a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerveket jelöli ki
a) az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény,
b) a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény 37. § (4) bekezdés
b) pontja,
c) a személyazonosító jel helyébe lépő azonosítási módokról és az azonosító kódok használatáról szóló 1996. évi
XX. törvény
ca) 23. § d) pontja,
cb) 24. § e) és f) pontja,
d) az Eütv.
da) 143. §-a,
db) 48. § c) pontja,
e) a katasztrófák elleni védekezés irányításáról, szervezetéről és a veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek
elleni védekezésről szóló 1999. évi LXXIV. törvény 2. § (1) bekezdése, 37. § (2) bekezdése,
f) a polgári védelemről szóló 1996. évi XXXVII. törvény 21. § g) pontja,
g) az Eüak. 16/A. §-a,
h) az Eüak. 19. § (1) és (2) bekezdése
szerinti feladatok ellátására.
14. § (1) A Kormány az OTH-t jelöli ki az Eütv. 110. § (4) bekezdésében meghatározott feladat ellátására.
(2) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként valamennyi, az adott regionális egészségügyi tanács illetékességi
területén működő megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet és kistérségi népegészségügyi intézetet jelöli ki
az Eütv. 149/A. § (4) bekezdésében foglalt feladatok ellátására.
(3) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet és a kistérségi
népegészségügyi intézetet jelöli ki a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény szerinti szabálysértési hatósági
feladatok ellátására.
15. § (1) A Kormány az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről szóló 2008. évi XLVI. törvény 31. § (2) bekezdés h) pontja
szerinti egészségügyi államigazgatási szervként az Országos Élelmezés- és Táplálkozástudományi Intézetet
(a továbbiakban: OÉTI) jelöli ki.
(2) A Kormány élelmiszerbiztonsági szervként a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény és
egyéb, az egészségüggyel összefüggő törvények módosításáról szóló 2005. évi XLIX. törvény 38. § (13) bekezdése
szerinti feladatok ellátására az OÉTI-t jelöli ki.
(3) A Kormány az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény 4. § (5) bekezdés b) pont
ba) és bc) alpontja, c) pont ca) és cc) alpontja, valamint d) pont db) alpontja szerinti feladatok ellátására egészségügyi
államigazgatási szervként az OÉTI-t jelöli ki.
(4) Az OÉTI főigazgatóját a vitaminnak vagy ásványi anyagnak nem minősülő egyéb táplálkozási, vagy élettani hatással
rendelkező anyagok élelmiszerekben való biztonságos felhasználására és táplálkozás-élettani hatásaira vonatkozó
értékelési feladatai ellátásában tudományos tanácsadó testület segíti.
16. § (1) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az Országos Kémiai Biztonsági Intézetet jelöli ki a Kbtv.
a) 6. § (1) és (2) bekezdése,
b) 7. §-a,
c) 8. § (5) bekezdése,
d) 20. § (2) bekezdése,
e) 23. §-a,
f) 25. § (5) bekezdése,
g) 26/A. §-a
szerinti feladatok ellátására.
(2) A Kormány az Országos Kémiai Biztonsági Intézetet jelöli ki a Kbtv. 24. § (1) bekezdése szerinti, a hazai és nemzetközi
adatok feldolgozásáért felelős Információs Központ működtetésére.
(3) A Kbtv. 25. § (4) bekezdése szerinti, a kémiai biztonságot koordináló tárcaközi bizottság tagjaiként a Kormány a Kbtv.
25. § (1) bekezdése alapján a következőket jelöli ki
a) a környezetvédelemért felelős miniszter,
b) a közlekedésért felelős miniszter
c) a gazdaságpolitikáért felelős miniszter,
d) az élelmiszerlánc-felügyeletért felelős miniszter,
e) az oktatásért felelős miniszter,
f) a katasztrófák elleni védekezésért felelős miniszter,
g) a rendészetért felelős miniszter,
h) az államháztartásért felelős miniszter,
i) a honvédelemért felelős miniszter,
j) az egészségügyért felelős miniszter,
k) a fogyasztóvédelemért felelős miniszter
által kijelölt személyek, az országos tisztifőorvos vagy az általa kijelölt személy, továbbá a kémiai biztonság területén
érintett társadalmi szervezetek által külön jogszabályban meghatározott módon delegált legfeljebb hat személy.
17. § A szolgáltatási tevékenység megkezdésének és folytatásának általános szabályairól szóló 2009. évi LXXVI. törvény
szerinti, a szolgáltatás felügyeletét ellátó hatóságként az egészségügyi államigazgatási szerv jár el
a gyógyászatisegédeszköz-forgalmazási tevékenység, valamint az Eütv. 242/A. § szerinti, a természetes fürdővizek
minőség-ellenőrzéséhez szükséges mintavételi és laboratóriumi vizsgálati tevékenység tekintetében.
18. § A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az OTH-t jelöli ki az Eütv. 238. § (3) bekezdésében meghatározott
feladat ellátására.
9. Hatósági eljárás, illetékesség 19. § (1) Ha jogszabály másként nem rendelkezik, a közigazgatási hatósági ügyekben az első fokú eljárás a kistérségi
népegészségügyi intézet hatáskörébe tartozik.
(2) A másodfokú eljárás
a) ha első fokon a kistérségi népegészségügyi intézet járt el, a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv,
b) ha első fokon a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv, illetőleg – ha jogszabály másként nem
rendelkezik – országos intézet járt el, az országos tisztifőorvos,
c) amennyiben első fokon az országos tisztifőorvos járt el, a külön jogszabály szerinti jogorvoslati hatóság
hatáskörébe tartozik.
20. § Helyszíni ellenőrzésre a Szolgálat vagy a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv, illetve kistérségi
népegészségügyi intézet fényképes igazolvánnyal ellátott kormánytisztviselője jogosult.
21. § A közigazgatási hatósági eljárásban felmerülő mintavételi, laboratóriumi, illetve az egyéb műszeres vizsgálatok
költségei, továbbá az eljárás során a tényállás tisztázásakor felmerült személyi és dologi költségek – külön jogszabály
eltérő rendelkezése hiányában – egyéb eljárási költségnek minősülnek. A felszámítható költségek mértékét külön
jogszabály határozza meg.
22. § (1) Az Eü.kamara tv. 21. § (4) bekezdésének alkalmazásában az egészségügyi államigazgatási szervként a Kormány
az egészségügyi szolgáltatás nyújtásának helye szerint illetékes megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet
jelöli ki.
(2) Az Eütv.
a) 140/A. § (9) bekezdésének a) pontja szerinti három személyt a megyei tisztifőorvos a megyei népegészségügyi
szakigazgatási szerv alkalmazottai közül jelöli ki,
b) 140/E. § (5) bekezdésének b) pontja szerinti feladatok ellátása során egészségügyi államigazgatási szervként
az egészségügyi szolgáltató működési engedélye szerint illetékes megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv
jár el.
(3) Az egészségügyi tevékenység végzésének egyes kérdéseiről szóló 2003. évi LXXXIV. törvény 23. § (1) bekezdésének
alkalmazása során egészségügyi államigazgatási szervként az egészségügyi dolgozó lakóhelye vagy az egészségügyi
szolgáltató telephelye szerint illetékes megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv jár el.
(4) Egészségügyi államigazgatási szervként a Kormány az Eüak.
a) 15. § (1)–(2) és (7) bekezdésének alkalmazásában az érintett lakóhelye, tartózkodási helye, illetve munkahelye
szerint illetékes kistérségi népegészségügyi intézetet,
b) 30. § (4) bekezdés b) pontjának alkalmazásában a megszűnő egészségügyi intézmény székhelye szerint
területileg illetékes kistérségi népegészségügyi intézetet
jelöli ki. (5) Egészségügyi államigazgatási szervként a Kormány a tevékenység végzésének helye szerint kistérségi intézetet jelöli
ki a Kbtv.
a) 29. § (1) bekezdésének,
b) 32. § (1) bekezdés a) pontjának
alkalmazásában.
(6) A nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló
1999. évi XLII. törvény 7. § (9) bekezdése szerinti, a Szolgálathoz befolyt bírságok kirovásáról, behajtásáról és
felhasználásáról szóló nyilvántartást az országos tisztifőorvos vezeti, amelynek összefoglaló adatairól évente
az országos tisztifőorvos tájékoztatja a minisztert.
(7) Az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény 6. § (2) bekezdése szerinti
feladatokat – a külön jogszabályban foglaltak szerint – a tisztifőgyógyszerész és tisztigyógyszerészek látják el.
(8) A víziközlekedésről szóló 2000. évi XLII. törvény 6. §-a szerinti feladatokat a miniszter külön jogszabály szerint,
a Szolgálat és a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv útján látja el.
10. A közigazgatási hatósági eljárásokban közreműködő szakhatóságok kijelölése
23. § (1) A Kormány a természetes fürdővíz használatának engedélyezésére irányuló eljárásban
a) belső határon és a magyar–horvát határszakaszon lévő határvízen – az államhatár rendje fenntarthatóságának
szakkérdésében –, első fokú eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes rend őrkapitányságot, másodfokú
eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes rend őr-főkapitányságot,
b) a külső határon lévő határvízen – az államhatár rendje fenntarthatóságának szakkérdésében –, első fokú
eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes határrendészeti kirendeltséget, másodfokú eljárásban a fürdővíz helye
szerint illetékes rend őr-főkapitányságot,
c) dunai, tiszai, valamint balatoni fürdőhely esetén – annak elbírálása kérdésében, hogy a vízterületen nem tilos-e
fürdeni, milyen feltételek esetén szabad fürdeni, a vízterületen történő fürdés nem veszélyezteti-e a hajók
közlekedését –, első fokú eljárásban az illetékes vízirendészeti rend őrkapitányságot, másodfokú eljárásban
az illetékes rend őr-főkapitányságot,
d) dunai és tiszai fürdőhely esetén – annak elbírálása kérdésében, hogy a fürdővíz használatának engedélyezése
során a Magyar Honvédség nemzeti és szövetségi védelmi feladatai biztosíthatóak-e –, első fokú eljárásban
a Honvéd Vezérkar főnökét, másodfokú eljárásban a honvédelemért felelős minisztert,
e) – a természetes vizek minőségének védelme érdekében a vizek állapota, valamint a lehetséges szennyezések
megállapításának kérdésében –, első fokú eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes környezetvédelmi,
természetvédelmi és vízügyi felügyelőséget, másodfokú eljárásban az Országos Környezetvédelmi,
Természetvédelmi és Vízügyi Főfelügyelőséget
szakhatóságként jelöli ki. A fürdővíz használatának engedélyezésére irányuló eljárásban hozott határozatot a fürdővíz
helye szerint illetékes megyei katasztrófavédelmi igazgatósággal, a főváros területén a Fővárosi Polgári Védelmi
Igazgatósággal is közölni kell.
(2) A Kormány a fürdőhely kijelölésére irányuló eljárásban
a) belső határszakaszon és a magyar–horvát határszakaszon lévő határvízen – az államhatár rendje
fenntarthatóságának szakkérdésében –, első fokú eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes
rend őrkapitányságot, másodfokú eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes rend őr-főkapitányságot,
b) a külső határon lévő határvízen – az államhatár rendje fenntarthatóságának szakkérdésében –, első fokú
eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes határrendészeti kirendeltséget, másodfokú eljárásban a fürdővíz helye
szerint illetékes rend őr-főkapitányságot,
c) dunai, tiszai, valamint balatoni fürdőhely esetén – annak elbírálása kérdésében, hogy a vízterületen nem tilos-e
fürdeni, milyen feltételek esetén szabad fürdeni, a vízterületen történő fürdés nem veszélyezteti-e a hajók
közlekedését –, első fokú eljárásban az illetékes vízirendészeti rend őrkapitányságot, másodfokú eljárásban
az illetékes rend őr-főkapitányságot,
d) dunai és tiszai fürdőhely esetén – annak elbírálása kérdésében, hogy a fürdőhely kijelölése során a Magyar
Honvédség nemzeti és szövetségi védelmi feladatai biztosíthatók-e –, első fokú eljárásban a Honvéd Vezérkar
főnökét, másodfokú eljárásban a honvédelemért felelős minisztert,
e) – a természetes vizek minőségének védelme érdekében a vizek állapota, valamint a lehetséges szennyezések
megállapításának kérdésében –, első fokú eljárásban a fürdővíz helye szerint illetékes környezetvédelmi,
természetvédelmi és vízügyi felügyelőséget, másodfokú eljárásban az Országos Környezetvédelmi,
Természetvédelmi és Vízügyi Főfelügyelőséget, valamint
f) a vízi út 50 méteres körzetében és a kikötő, átkelőhely, hajózási létesítmény környezetében található kijelölendő
fürdőhely esetén – a biztonságos hajózás feltételei érvényesíthetősége megállapításának kérdésében –, első fokú
eljárásban a Nemzeti Közlekedési Hatóság Útügyi Vasúti és Hajózási Hivatalát, másodfokú eljárásban a Nemzeti
Közlekedési Hatóság Központját szakhatóságként jelöli ki. A fürdőhely kijelölésére irányuló eljárásban hozott
határozatot a fürdőhely helye szerint illetékes megyei katasztrófavédelmi igazgatósággal, a főváros területén
a Fővárosi Polgári Védelmi Igazgatósággal is közölni kell.
(3) A Kormány a fürdővízprofil megállapítására irányuló eljárásban – a szennyező anyagok kibocsátási határértékeinek
megállapítása, a természetes vizek minőségének védelme érdekében a vizek állapota, valamint a lehetséges
szennyezések megállapítása kérdésében –, első fokú eljárásban a környezetvédelmi, természetvédelmi és vízügyi
felügyelőséget, másodfokú eljárásban az Országos Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi Főfelügyelőséget
szakhatóságként jelöli ki.
(4) A Kormány a gyógyhellyé nyilvánítással kapcsolatos eljárásban,
a) – a földtani környezet és az ásványvagyon védelme szakkérdésében –, első fokú eljárásban a bányakapitányságot,
másodfokú eljárásban a Magyar Bányászati és Földtani Hivatalt,
b) – a természetes vizek minőségének védelme érdekében a vizek állapota, valamint a lehetséges szennyezések
megállapításának kérdésében –, első fokú eljárásban a környezetvédelmi, természetvédelmi és vízügyi
felügyelőséget, másodfokú eljárásban az Országos Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi
Főfelügyelőséget
szakhatóságként jelöli ki.
(5) A Kormány a Sugáregészségügyi Decentrum és az OTH hatáskörébe tartozó atomenergiával kapcsolatos első és
másodfokú engedélyezési eljárásokban a 4. mellékletben meghatározott hatóságokat – az ott megjelölt feltételek
fennállása esetén és szakkérdésben – szakhatóságként jelöli ki. Az ügyfélnek az eljárás megindítása előtt benyújtott
kérelmére a szakhatóságként kijelölt hatóság egy évig felhasználható elő zetes szakhatósági állásfoglalást ad ki.
(6) A Kormány
a) a biocid termék forgalomba hozatalához és felhasználásához szükséges engedély kiadása iránti és regisztrációs
eljárásban,
b) a biocid termék forgalomba hozatalához és felhasználásához szükséges engedély és a regisztráció megújítása és
elismerése iránti eljárásban,
c) a biocid termék korlátozott és ellenőrzött felhasználás céljára történő forgalomba hozatalának ideiglenes
engedélyezése iránti eljárásban,
d) az engedélyezett, illetőleg a regisztrált biocid termék további forgalmazásának megtiltására, valamint
a módosított engedély és regisztráció kiadására, elvégzésére irányuló eljárásban, valamint
e) a biocid termék vagy biocid termékben való felhasználásra szánt hatóanyag kísérlet vagy vizsgálat céljára történő
forgalomba hozatalának és felhasználásának engedélyezése iránti eljárásban
a biocid termék és hatóanyaga, valamint a nem hatóanyag anyagainak a nem cél élő szervezetekre gyakorolt
ökotoxikológiai hatásának vizsgálata, továbbá az anyagok környezeti sorsának és viselkedésének vizsgálata
kérdésében az Országos Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi Főfelügyelőséget szakhatóságként jelöli ki.
(7) A Kormány a sírhely hamvasztáshoz szükséges megnyitására vonatkozó engedélyezési eljárásban, külön
jogszabályban meghatározott rendkívüli halálesetkor és az eltemetéstől számított 25 éven belül – annak elbírálására,
hogy a rendkívüli halálesethez kapcsolódó nyomozási feladatok a hamvasztást követően biztosíthatók-e –, első fokú
eljárásban az elhalálozás helye szerint illetékes rend őrkapitányságot, másodfokú eljárásban az elhalálozás helye
szerint illetékes rend őr-főkapitányságot szakhatóságként jelöli ki.
(8) A Kormány az emberen végzett orvostudományi kutatások (Eütv. 157. §) engedélyezésére irányuló eljárásban
a) a Magyarországon még nem elfogadott, új megelőző, terápiás vagy diagnosztikus eljárás, módszer alkalmazása
esetén, ha azzal összefüggésben a betegen invazív beavatkozást végeznek,
b) a genetikailag determinált betegség kialakulásával, jellegzetességeivel foglalkozó, a populációs genetika,
szomatikus genetika, genetikai epidemiológiai kérdéskörre irányuló kutatás esetében,
c) az a)–b) pont alá nem tartozó, több központban végzett kutatás esetében,
d) az Eütv. 161. § (1) és (3) bekezdése szerinti kutatás esetében
első fokú eljárásban az Egészségügyi Tudományos Tanács (a továbbiakban: ETT) Tudományos és Kutatásetikai
Bizottságát, másodfokú eljárásban az ETT Elnökségét szakhatóságként jelöli ki.
(9) A Kormány az emberen végzett orvostudományi kutatások (Eütv. 157. §) engedélyezésére irányuló eljárásban
az emberi reprodukcióra irányuló különleges eljárásokkal, az embriókkal, embrionális őssejtekkel végzett
beavatkozásokkal és kutatásokkal, továbbá az emberi génállományt a reprodukcióval összefüggésben érintő
beavatkozásokkal és kutatásokkal kapcsolatos kutatás esetében, első fokú eljárásban az ETT Humán Reprodukciós
Bizottságát, másodfokú eljárásban az ETT Elnökségét szakhatóságként jelöli ki.
11. A gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelölése 24. § (1) A Kormány gyógyszerészeti államigazgatási szervként az Országos Gyógyszerészeti Intézetet (a továbbiakban: OGYI)
jelöli ki. Az OGYI önállóan működő és gazdálkodó, központi költségvetési szerv.
(2) Az OGYI szakértőként jár el abban a kérdésben, hogy egy vizsgálat klinikai vizsgálatnak, beavatkozással nem járó
vizsgálatnak vagy egyéb orvostudományi kutatásnak minősül-e.
12. A gyógyszerészeti államigazgatási szerv eljárásában szakhatóságként közreműködő szervek
25. § A Kormány
a) a vizsgálati készítmények klinikai vizsgálatának engedélyezése során
aa) a vizsgálat szakmai-etikai megfelelősége, az alkalmazott módszerek és a résztvevők számára készült
tájékoztató értékelése szakkérdésben szakhatóságként az ETT Klinikai Farmakológiai Etikai Bizottságát,
valamint annak albizottságát jelöli ki,
ab) immunológiai szakkérdésben szakhatóságként az Országos Epidemiológiai Központot jelöli ki,
b) az immunológiai gyógyszerek forgalomba hozatali engedélyezésével kapcsolatos eljárásban szakhatóságként
az Országos Epidemiológiai Központot jelöli ki abban a szakkérdésben, hogy gyógyszerminőségi szempontból
az immunológiai gyógyszer és a vizsgálati készítmény emberen alkalmazható-e.
13. Záró és átmeneti rendelkezések 26. § (1) Ez a rendelet 2011. január 1-jén lép hatályba.
(2) E rendelet hatálybalépésével egyidejűleg hatályát veszti az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról és
a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 362/2006. (XII. 28.) Korm. rendelet.
(3) 2015. június 1-jén a 16. § (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A Kormány egészségügyi államigazgatási szervként az Országos Kémiai Biztonsági Intézetet jelöli ki a Kbtv.
a) 6. § (1) és (2) bekezdése,
b) 7. §-a,
c) 8. § (5) bekezdése,
d) 10. § (3) bekezdése,
e) 20. § (2) bekezdése,
f) 23. §-a,
g) 25. § (5) bekezdése,
h) 26/A. §-a
szerinti feladatok ellátására.”
14. Jogutódlás 27. § (1) Az ÁNTSZ Közép-magyarországi Regionális Intézete kivételével az e rendelet hatálybalépését megelőzően regionális
illetékességgel működő – különválással egyidejűleg összeolvadás révén szakigazgatási szervvé váló – ÁNTSZ
regionális intézete jogutóda az alapító okiratban foglaltak szerint a korábbi illetékességi területén működő azon
fővárosi és megyei kormányhivatal, mellyel a megyei illetékességi területet illetően az összeolvadás megtörténik.
(2) Az ÁNTSZ Közép-magyarországi Regionális Intézete jogutóda Budapest Főváros Kormányhivatala.
(3) Az (1) bekezdéstől eltérően a 2. mellékletben meghatározott különös illetékességi rendelkezések tekintetében,
valamint ahol kormányrendelet a népegészségügyi szakigazgatási szerv számára egyes feladat- és hatáskörei
gyakorlására a fővárosi és megyei kormányhivatal illetékességétől eltérő illetékességi területet állapít meg, a feladatés hatáskörök és azok ellátásához kapcsolódó jogviszonyok tekintetében a kormányrendeletben megjelölt, adott
hatáskört gyakorló megyei (fővárosi) kormányhivatal tekintendő az alapító okiratban foglaltak szerint a regionális
intézet jogutódjának.
(4) 2011. január 1-jétől a jogszabályban
a) a Szolgálat regionális intézete számára megállapított hatásköröket a megyei népegészségügyi szakigazgatási
szerv,
b) a regionális tisztifőorvos számára megállapított hatásköröket a megyei tisztifőorvos,
c) a regionális tisztifőgyógyszerész számára megállapított hatásköröket a megyei tisztifőgyógyszerész
gyakorolja.
(5) Az (1) bekezdéstől eltérően a korábban a regionális intézetek által végzett egyes feladatok részleges átvevője
az alapító okirat szerint az OTH, melynek tekintetében a számára jogszabályban megállapított feladat- és hatáskörök
és a feladatellátáshoz kapcsolódó jogviszonyokat illetően a regionális intézet jogutódjának tekintendő.
(6) Ha jogszabály az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (ÁNTSZ) egésze számára állapít meg feladat- és
hatáskört, a feladat- és hatáskör címzettjének – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – a Szolgálatot, valamint
a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervet és a kistérségi népegészségügyi intézetet együttesen kell tekinteni.
Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök