text:
8/2004. (III. 25.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítványok tárgyában meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a fegyveres
szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény 91. § (1) bekezdése alkotmányellenes, ezért e rendelkezést 2004. december 31. napjával megsemmisíti.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a fegyveres
szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény 295. § (1) és (2) bekezdése, valamint 296. §-a alkotmányellenes, ezért e rendelkezéseket megsemmisíti.
3. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény
— 1. § (1) bekezdése,
— 3. § (2) bekezdésében az ,,életének és testi épségé
nek kockáztatásával’’ szövegrésze,
— 14. § (1) bekezdése,
— 16. § (1) bekezdése,
— 18. § (4) bekezdése,
— 19. §-a,
— 37. § (6) bekezdése,
— 69. §-a,
— 94. §-a és
— 297. § (1) bekezdése alkotmányellenességének meg
állapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat
elutasítja. 4. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény végrehajtására kiadott 140/1996. (VIII. 31.)
Korm. rendelet 37. §-a és 63. §-a alkotmányellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat elutasítja.
5. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény 237. §-a, 258. § (1) bekezdése és 338. §
(1) bekezdése tekintetében az eljárást megszünteti.
6. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény végrehajtására kiadott 140/1996. (VIII. 31.)
Korm. rendelet 42. § (1) bekezdése, 44. §-a, 47. §-a és
49. §-a tekintetében az eljárást megszünteti.
7. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény 254. § (2) bekezdése, 293. §-a, 306. §-a és
322. §-a alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat visszautasítja.
8. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvény végrehajtására kiadott 140/1996. (VIII. 31.)
Korm. rendelet 55. § (1) bekezdésének és 56. § (1) bekezdésének ,,a folyamatos ügyeleti szolgálat ellátására szervezett beosztásokban szolgálatot teljesítők kivételével’’ szövegrészei, továbbá 59. §-a, 60. §-a, 61. §-a, 62. §-a és 63. §-a
alkotmányellenessége megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar
Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. Az Alkotmánybíróságtól öt indítványozó kérte a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati
viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény (a továbbiakban:
Hszt.), valamint a végrehajtásáról szóló 140/1996.
(VIII. 31.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Hsztvh.)
különféle rendelkezései alkotmányellenességének megállapítását, és részben azonnali, részben az új szabályozást
lehetővé tevő hatállyal történő megsemmisítését.
Az Alkotmánybíróság az indítványokat egyesítette.
Az indítványok benyújtása és elbírálása közötti időben
az indítványozók által kifogásolt jogszabályok néhány rendelkezése módosult. Az Alkotmánybíróság felhívására két
indítványozó úgy nyilatkozott, hogy fenntartják eredeti
indítványaikat. A három további indítványozó nem tett
nyilatkozatot.
Az Alkotmánybíróság felkérésére a belügyminiszter, a
honvédelmi miniszter, az igazságügy-miniszter és a polgári
nemzetbiztonsági szolgálatokat irányító tárca nélküli
miniszter véleményt nyilvánított az indítványokról.
Az Alkotmánybíróság határozatát — többségében az
indítványozók által is hivatkozott — következő jogszabályi
rendelkezések alapján hozta meg:
A) Az Alkotmány rendelkezései: ,,2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus
jogállam.’’
,,8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és
kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.’’
,,9. § (2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a
vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.’’
,,40/A. § (1) A fegyveres erők (Magyar Honvédség,
Határőrség) alapvető kötelessége a haza katonai védelme,
valamint nemzetközi szerződésből eredő kollektív védelmi
feladatok ellátása. A Határőrség rendészeti feladatkörében ellátja az államhatár őrzését, a határforgalom ellenőrzését és a határrend fenntartását. A fegyveres erők feladatairól és a rájuk vonatkozó részletes szabályokról szóló
törvény elfogadásához a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.
(2) A rendőrség alapvető feladata a közbiztonság és a
belső rend védelme. A rendőrségről és a nemzetbiztonsági
tevékenységgel összefüggő részletes szabályokról szóló
törvény elfogadásához a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.’’
,,40/B. § (2) A fegyveres erőket az alkotmányos rend
megdöntésére, vagy a hatalom kizárólagos megszerzésére
irányuló fegyveres cselekmények, továbbá az élet- és
vagyonbiztonságot tömeges mértékben veszélyeztető,
fegyveresen vagy felfegyverkezve elkövetett súlyos erőszakos cselekmények esetén, az Alkotmány rendelkezéseinek
megfelelően kihirdetett szükségállapot idején lehet felhasználni, akkor, ha a rendőrség alkalmazása nem elegendő.
(3) A fegyveres erők irányítására — ha nemzetközi szerződés másként nem rendelkezik — az Alkotmányban meghatározott keretek között kizárólag az Országgyűlés, a
köztársasági elnök, a Honvédelmi Tanács, a Kormány és az
illetékes miniszter jogosult. A fegyveres erők irányítására
és a Magyar Honvédség felső szintű vezetésének rendjére
vonatkozó alapvető szabályokat a jelen levő országgyűlési
képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény állapítja meg, a részletes szabályokat pedig a Kormány
határozza meg.
(4) A fegyveres erők, a rendőrség és a polgári nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagjai nem lehetnek tagjai pártnak és politikai tevékenységet nem folytathatnak.
(5) A fegyveres erők nem hivatásos katonai állományú
tagjának pártban való tevékenységére a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott
törvény korlátokat állapíthat meg.’’
,,54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek
veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz,
amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.’’
,,57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt
mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy az
ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait
és kötelességeit a törvény által felállított független és pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.’’
,,57. § (3) A büntetőeljárás alá vont személyeket az eljárás minden szakaszában megilleti a védelem joga. A védő
nem vonható felelősségre a védelem ellátása során kifejtett
véleménye miatt.’’
,,59. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkit megillet
a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint
a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog.’’
,,61. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga
van a szabad véleménynyilvánításra, továbbá arra, hogy a
közérdekű adatokat megismerje, illetőleg terjessze.’’
,,62. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri a békés gyülekezés jogát és biztosítja annak szabad gyakorlását.’’
,,64. § A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van
arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé.’’
,,66. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a férfiak és a
nők egyenjogúságát minden polgári és politikai, valamint
gazdasági, szociális és kulturális jog tekintetében.’’
,,67. § (2) A szülőket megilleti az a jog, hogy a gyermeküknek adandó nevelést megválasszák.’’
,,70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén
tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az
állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen
hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.’’
,,70/B. § (2) Az egyenlő munkáért mindenkinek, bármilyen megkülönböztetés nélkül, egyenlő bérhez van joga.
(3) Minden dolgozónak joga van olyan jövedelemhez,
amely megfelel végzett munkája mennyiségének és minőségének.’’
,,70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek
joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.’’
,,77. § (2) Az Alkotmány és az alkotmányos jogszabályok
mindenkire egyaránt kötelezőek.’’
B) A hatályos Hszt. rendelkezései: ,,1. § (1) E törvény hatálya a Határőrség, a rendvédelmi
szervek (a rendőrség, a polgári védelem, a vám- és pénzügyőrség, a büntetés-végrehajtási szervezet, az állami és
hivatásos önkormányzati tűzoltóság), valamint a polgári
nemzetbiztonsági szolgálatok (e törvény alkalmazásában
a továbbiakban együtt: fegyveres szervek) hivatásos állományú tagjainak szolgálati jogviszonyára (a továbbiakban:
szolgálati viszony) és társadalombiztosítási ellátására terjed ki.’’
,,3. § (2) A hivatásos állomány tagja a szolgálati viszonyból fakadó kötelmeit — a fegyveres szerv rendeltetés szerinti feladatainak megvalósítása érdekében — önkéntes
vállalás alapján, élethivatásként, szigorú függelmi rendben, életének és testi épségének kockáztatásával, egyes
alapjogai korlátozásának elfogadásával teljesíti.’’
,,14. § (1) A hivatásos állomány tagja alapvető jogainak
a szolgálati viszonnyal kapcsolatos korlátozása nem okozhat az elérni kívánt törvényes érdekkel nyilvánvalóan
aránytalan hátrányt.’’
,,16. § (1) A hivatásos állomány tagja a szolgálati, szolgálatteljesítési helyét a szervezeti egység munkarendjében
megállapított esetekben és módon hagyhatja el, és ennek
megfelelően köteles bejelenteni a szolgálatteljesítési időn
kívüli tartózkodási helyét, ahol szükség esetén értesíthető
vagy elérhető.’’
,,18. § (4) A hivatásos állomány tagja a részére kiadott
parancsot, intézkedést — a 69. § esetét kivéve — nem
bírálhatja, azokról a jog- és érdekérvényesítő tevékenysége
körén kívül véleményt nem mondhat, a szolgálati rendet és
a fegyelmet sértő nyilatkozatot nem tehet, a sajtónyilvánosság igénybevételével hivatalos eljárásban magánvéleményt nem nyilváníthat.’’
,,19. § (1) A szolgálati helyen a gyülekezési jog alapján
nyilvános rendezvény csak az állományilletékes parancsnok engedélyével tartható.
(2) Nem engedélyezhető rendezvény a szolgálati helyen,
ha az
a) pártpolitikai célt szolgál,
b) a szolgálati feladat, a szolgálati rend és fegyelem
ellen irányul, vagy azt bírálja,
c) a fegyveres szerv iránti közbizalom megingatására
alkalmas,
d) a fegyveres szerv feladataival ellentétes célra irá
nyul.’’ ,,37. § (4) A szolgálati viszony létesítéséhez szükséges,
az állampolgárok által beszerezhető adatokat és tényeket
a jelentkezőnek igazolnia kell.
(5) Ha a szolgálati viszony létesítésének feltétele a nemzetbiztonsági követelményeknek való megfelelés, a hivatásos szolgálatra jelentkezőnek a jelentkezéskor írásban nyilatkoznia kell arról, hogy ezeknek a követelményeknek
megfelel, és hozzájárul ahhoz, hogy ezt az illetékes nemzetbiztonsági szolgálat ellenőrizze. Az ellenőrzéshez való
hozzájáruláshoz a külön törvényben meghatározott hozzátartozó nyilatkozatát is csatolni kell.
(6) A fegyveres szerv a (4) és (5) bekezdésben meghatározott adatokat, illetve a feltételeknek való megfelelést a
szolgálati viszony fennállása alatt ellenőrizheti.’’
,,69. § (1) A hivatásos állomány tagja szolgálatteljesítése
során köteles végrehajtani az elöljáró parancsát, a felettes
rendelkezését, kivéve, ha azzal bűncselekményt követne el.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt kivétellel a hivatásos
állomány tagja a jogszabálysértő parancs, rendelkezés végrehajtását nem tagadhatja meg. Ha azonban annak jogellenessége felismerhető számára, arra haladéktalanul köteles az elöljáró figyelmét felhívni. Ha az elöljáró a parancsát,
a felettes a rendelkezését ennek ellenére fenntartja, azt
kérelemre írásba kell foglalnia. A jogszabálysértő parancs,
rendelkezés végrehajtásáért kizárólag az azt kiadó felel.’’
,,91. § (1) Ha a hivatásos állomány tagja nő, gyermekét
egyedül nevelő férfi, őt évenként a 16 évesnél fiatalabb
a) 1 gyermeke után 2 munkanap,
b) 2 gyermeke után 4 munkanap,
c) 2-nél több gyermeke után összesen 7 munkanap
pótszabadság illeti meg.’’ ,,94. § A hivatásos állomány tagját gyermekápolás céljából egészségügyi szabadság illeti meg az alábbiak szerint:
a) az anyát, ha 1 évesnél fiatalabb, kórházi ápolás alatt
álló gyermekét szoptatja;
b) az anyát, az egyedülálló apát, a nevelőszülőt, valamint a helyettes szülőt, ha beteg gyermekét ápolja, a gyermek 1 éves koráig;
c) a hivatásos állományú szülőt, nevelőszülőt és a
helyettes szülőt
ca) ha az 1 évesnél idősebb, de 3 évesnél fiatalabb gyermekét ápolja évenként és gyermekenként 84 naptári napon át,
cb) ha 3 évesnél idősebb, de 6 évesnél fiatalabb gyermekét ápolja évenként és gyermekenként 42, egyedülállót
84 naptári napon át,
cc) ha 6 évesnél idősebb, de 12 évesnél fiatalabb gyermekét ápolja évenként és gyermekenként 14, egyedülállót
28 naptári napon át.’’
,,A Határőrség, a rendőrség, a polgári védelem,
a hivatásos állami és önkormányzati tűzoltóság hivatásos
állományára vonatkozó szabályok (...)
254. § (2) A 104. §-ban meghatározott pótlékokon felül
a hivatásos állomány tagját az illetményalap százalékában
pótlékok illetik meg. Azon illetménypótlékoknál, ahol a
pótlék mértéke alsó és felső határ között állapítható meg,
a pótlék tényleges mértékét az érintett munkakörének az
általános munkakörülményektől való eltérősége alapján
kell meghatározni. A pótlékok mértéke:
a) egy hónapra számítva:
— különleges bevetési pótlék 100—150%
— lovasjárőri pótlék 25%
— kutyavezetői pótlék 20%
— gépjárművezetői pótlék 13%
— különleges gépjárművezetői pótlék 25%
— díszelgési pótlék 25%
— hajóvezetői pótlék 20%
— nyomozói pótlék 20%
— zenekari pótlék 10%
— nagyfrekvenciás és ionizáló sugárzás
nak, illetőleg mérgezésnek, valamint
biológiai anyag feldolgozása közben
fertőzés veszélyének kitett beosztásban szolgálatot teljesítők pótléka 45%
— veszélyes tűzoltói beosztás pótléka 22,5% b) teljesített óránként:
— repülőgép-(helikopter-)vezetői pótlék 10%
— éjszakai pótlék 0,5%
— délutáni pótlék 0,25%
— készenléti pótlék 0,25%
— tűzszerészpótlék 9%
— búvárpótlék 5%
— akció szolgálati pótlék 0,5%
c) szolgálatonként:
— ügyeleti pótlék 3,8—7,4%
— egyéb veszélyességi pótlék 2,1%’’
,,A rendőrség hivatásos állományára vonatkozó
szabályok 258. § (1) Rendőri szolgálati jogviszony — a 37. § (1) bekezdésében és a 245/B. §-ban meghatározott feltételeken
túl — akkor létesíthető, ha
a) a jelentkező életvitele kifogástalan, és a vele egy
háztartásban élők, illetve a közeli hozzátartozók életvitele
a szolgálat törvényes és befolyástól mentes ellátását nem
veszélyezteti, továbbá
b) a jelentkező írásban hozzájárul:
ba) személyes adatai kezeléséhez,
bb) lakó- és családi körülményei, továbbá a büntetlen
vagy büntetett előéletére vonatkozó adatok — a felvételi
követelményeknek való megfelelés megállapítása érdekében történő — előzetes ellenőrzéséhez,
bc) életvitele kifogástalanságának a szolgálati viszony
tartama alatti ellenőrzéséhez, és
c) megszerzi közeli hozzátartozói, illetve a vele közös
háztartásban élők hozzájárulását a saját személyes adataik
kezeléséhez.
(2) E törvény alkalmazásában a kifogástalan életvitel
alatt az érintett magatartásával, életvitelével szemben a
hivatásos állományba tartozókkal szembeni társadalmi elvárhatóságnak megfelelést kell érteni. Így különösen vizsgálni kell az érintett jogkövető magatartását, családi és
lakókörnyezeti kapcsolatainak rendezettségét, bűncselekményt elkövető vagy azzal gyanúsítható személyekkel fenntartott kapcsolatát, anyagi-jövedelmi viszonyainak rendezettségét.
(3) Többes állampolgárságú magyar állampolgár szolgálati viszonyának létesítését a belügyminiszter engedélyezi.’’
,,A polgári nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos
állományára vonatkozó szabályok
(...)
293. § (1) A 292. §-ban meghatározott pótlékon felül a
hivatásos állomány tagját az illetményalap százalékában
meghatározva pótlékok illetik meg. Azon illetménypótlékoknál, ahol a pótlék mértéke alsó és felső határ között
állapítható meg, a pótlék tényleges mértékét az érintett
munkakörének az általános munkakörülményektől való
eltérősége alapján kell meghatározni. A pótlék mértéke:
Egy hónapra számítva:
— személyi pótlék 50—100%
— tanácsosi pótlék 50%
— főtanácsosi pótlék 100%
— gépjármű-vezetői pótlék 13%
Teljesített óránként:
— délutáni pótlék, óránként 0,25%
— éjszakai pótlék, óránként 0,5%
— készenléti pótlék, óránként 0,25%
— akciószolgálati pótlék 0,5%
Szolgálatonként:
— ügyeleti díj 3,5—7,4%
— egyéb veszélyességi pótlék 2,1%
(2) Az (1) bekezdés szerinti pótlék a hivatásos állomány
tagjának a pótlékkal elismert tevékenység tényleges kifejtésének, illetve a beosztás tényleges betöltésének idejére
jár.
(...)
295. § (1) A hivatásos állomány tagjával szemben elren
delt fegyelmi eljárás során — képviselőként — ügyvéd nem
járhat el. Képviselőként az érdekképviseleti szerv tagja
vagy a nemzetbiztonsági szolgálattal szolgálati viszonyban
álló más hivatásos állományú személy kérhető fel. A képviseletért díjazás nem adható.
(2) Ha a fegyelmi határozat állam- és szolgálati titokkörbe tartozó indokolást tartalmaz, az az érintettnek nem
kézbesíthető.
(...) 296. § A kártérítési eljárás során a polgári nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagja képviseletében ügyvéd nem járhat el.
(...) 297. § (1) Szolgálati panasz benyújtása esetén a polgári
nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagja
képviseletében ügyvéd nem járhat el.’’
,,A büntetés-végrehajtási szervezet hivatásos állományára
vonatkozó szabályok (...)
306. § A 104. §-ban meghatározott pótlékokon felül a
hivatásos állomány tagját az illetményalap százalékában
pótlékok illetik meg. Azon illetménypótlékoknál, ahol a
pótlék mértéke alsó és felső határ között állapítható meg,
a pótlék tényleges mértékét az érintett munkakörének az
általános munkakörülményektől való eltérősége alapján
kell meghatározni. A pótlékok mértéke:
— gépjármű-vezetői havonta 13%
— lovasjárőri havonta 25%
— kutyavezetői havonta 15—20%
— orvosi ügyeleti díj ügyeletenként 15—20%
— ügyeleti díj szolgálatonként 3,8—7,4%
— különleges gépjármű
vezetői szolgálat naponként 10%
— készenléti teljesített óránként 0,25%
— éjszakai teljesített óránként 0,5%
— délutáni teljesített óránként 0,25%
— fokozottan veszélyes
munkakör ellátásáért teljesített óránként 0,5%.’’ ,,A vám- és pénzügyőrség hivatásos állományára
vonatkozó szabályok
(...) 322. § (1) A 104. §-ban meghatározott pótlékokon felül
a hivatásos állomány tagját az illetményalap százalékában
pótlékok illetik meg. Azon illetménypótlékoknál, ahol a
pótlék mértéke alsó és felső határ között állapítható meg,
a pótlék tényleges mértékét az érintett munkakörének az
általános munkakörülményektől való eltérősége alapján
kell meghatározni. A pótlékok mértéke:
a) ügyeleti pótlék szolgálatonként 3,8—7,4%
b) készenléti pótlék teljesített óránként 0,25%
c) akciószolgálati pótlék teljesített óránként 0,5%
d) éjszakai pótlék óránként 0,5%
e) gépjármű-vezetői pótlék havonta 10%
f) hajóvezetői pótlék havonta 10%
g) kutyavezetői pótlék havonta 10%
h) nyomozói pótlék havonta 20%
i) zenekari pótlék havonta 10%
j) utasforgalmi pótlék havonta 10%
k) éjszakai pótlék havonta 10%
l) veszélyességi pótlék havonta 45%
m) szemlepótlék havonta 10%
n) képviseleti pótlék havonta 15%
o) pénzkezelői pótlék havonta 5%.
(2) A vám- és pénzügyőrség külföldi szolgálati helyen
szolgálatot teljesítő hivatásos állományú tagját naponta a
belföldi napidíj 50%-ának megfelelő külföldi szolgálati
helyi pótlék illeti meg.’’
,,338. § (1) A törvény szerinti illetményrendszerre 1999.
január 1-jéig kell áttérni. A korábbi áttérés lehetőségét az
éves költségvetések tárgyalásakor vizsgálni kell.’’
C) A Hsztvh. hatályos rendelkezései: ,,37. § A büntetés-végrehajtási szervezetnél a Hszt.
306. §-a szempontjából fokozottan veszélyes beosztást látnak el azok, akik különleges biztonságú körletre vagy különleges biztonságú zárkához, illetve idegenrendészeti őrizetben lévő vagy HIV-pozitív fogva tartottak körletére
vannak beosztva.’’
,,55. § (1) Éjszakai pótlékra az jogosult, aki vezényléses
vagy váltásos szolgálati időrendszerben — a folyamatos
ügyeleti szolgálat ellátására szervezett beosztásokban szolgálatot teljesítők kivételével — este 22 óra és reggel 6 óra
között látja el szolgálati feladatát.’’
,,56. § (1) Délutáni pótlékra az jogosult, aki vezényléses
vagy váltásos szolgálati időrendszerben — a folyamatos
ügyeleti szolgálat ellátására szervezett beosztásokban szolgálatot teljesítők kivételével — délután 14 óra és este
22 óra között látja el szolgálati feladatát.’’
,,59. § A polgári nemzetbiztonsági szolgálatok azon
munkakörben dolgozó hivatásos állományú tagjának, aki
tartósan magas színvonalú munkavégzésével, vagy kiemelkedő teljesítményével hozzájárult a szerv feladatainak
eredményes végrehajtásához tanácsosi, főtanácsosi cím
adományozható. A fokozatosság elvének érvényesülése
mellett az állomány ugyanazon tagjának magasabb cím
2 éven belül nem adható.’’
,,60. § Utasforgalmi pótlékban kell részesíteni a hivatásos állomány tagját, ha a határvámhivataloknál, a nemzetközi utasforgalmat közvetlenül ellenőrző és az ahhoz szorosan kapcsolódó vámszakmai feladatot lát el.’’
,,61. § Szemlepótlékot kell folyósítani a hivatásos állomány azon tagjának, akit rendszeresen a kereskedelmi forgalom vámellenőrzése, illetve a jövedéki ellenőrzés területén foglalkoztatnak.’’
,,62. § Képviseleti pótlékot kell folyósítani a hivatásos
állomány tagjának, ha a munkaköri leírása szerint bírósági
eljárásban a vám- és pénzügyőrség képviseletét látja el,
feltéve, ha a tárgyhónapban ezzel kapcsolatos feladata
volt.’’
,,63. § Pénzkezelői pótlékot a hivatásos állomány tagjának akkor kell folyósítani, ha munkaköri kötelességénél
fogva vagy azon kívül rendszeresen pénzt, illetve pénzhelyettesítő eszközt kezel.’’
II. Az Alkotmánybíróság az indítványokat az alábbiak szerint bírálta el.
1. Az indítványok szerint az Alkotmány 66. § (1) bekezdésével, 67. § (2) bekezdésével és 70/A. §-ával összeegyeztethetetlen a Hszt. 91. § (1) bekezdése, mivel a pótszabadságra való jogosultság szempontjából indokolatlan és hátrányos megkülönböztetést alkalmaz.
Az indítványozók alkotmányosan indokoltnak tartják a
hivatásos állomány tagjainak előnyben részesítését a
civilszférához képest a pót- (és az egészségügyi) szabadságra jogosultságot illetően, mert ez a szolgálati viszony általi
fokozott és kevéssé kiszámítható igénybevételéből adódó
hátrányokat a szülő-gyermek kapcsolat vonatkozásában
némileg ellensúlyozza. Az indítványozók megítélése szerint azonban annak, hogy a törvény a szolgálati jogviszonyon belül különbséget tegyen egyrészről a nők és gyermeküket egyedül nevelő férfiak, másrészről az összes többi
férfi között, alkotmányos indoka nincsen, mert a gyermeküket házasságban nevelő férfiak tekintetében a gyermekükkel való kapcsolat szempontjából a szolgálati viszony
éppen olyan terhet jelent, mint a nők és a gyermeküket
egyedül nevelő férfiak szempontjából.
Az indítvány megalapozott.
Az Alkotmánybíróság már a 32/1997. (V. 16.) AB hatá
rozatában rámutatott arra, hogy ,,[a] gyermeknevelés
szempontjából a férfiak és a nők egyenlő jogokat élveznek
és kötelezettségeik is egyenlők. Ennek következményeként a nevelési kötelezettség teljesítéséhez kapcsolódó jogokat és kötelezettségeket sem lehet eltérőn, a férfiakra
hátrányosabban szabályozni’’ (ABH 1997, 161, 164.).
Ebben az ügyben az Alkotmánybíróság alkotmányellenesnek tekintette azt, hogy az előrehozott nyugdíjjogosultság szempontjából figyelembe vehető kedvezményes szolgálati időre a férfiak csak akkor voltak jogosultak, ha a
gyermeket egyedül nevelték, ezért az ,,egyedül’’ szót megsemmisítette. A Hszt. támadott rendelkezése ugyanilyen
megkülönböztetést tesz, amikor pótszabadságra kizárólag
a nőket és a gyermeküket egyedül nevelő férfiakat jogosítja
fel. Erre tekintettel az Alkotmánybíróság a Hszt. 91. §
(1) bekezdését az Alkotmánynak a nők és férfiak egyenjogúságát deklaráló 66. § (1) bekezdésébe valamint a nemre alapított hátrányos megkülönböztetést tiltó 70/A. §-ba
ütközés miatt megsemmisítette.
Nem állapította meg azonban az Alkotmánybíróság
e rendelkezésnek az Alkotmány 67. § (2) bekezdésébe
ütközését, mivel az nem hozható alkotmányos összefüggésbe a szülőket megillető azzal a joggal, hogy a gyermeküknek adandó nevelést megválasszák.
Az Alkotmánybíróság a Hszt. 91. § (1) bekezdésének
jövőbeni megsemmisítésével megfelelő időt kívánt biztosítani a törvényhozó számára az alkotmányos követelményeknek megfelelő jogalkotásra.
2. Az indítványok szerint a Hszt. 295. § (1) és (2) bekezdései, valamint 296. §-a ellentétesek az Alkotmány 8. §
(2) bekezdésével, 9. § (2) bekezdésével és 70/A. §-ával.
Az indítványozók álláspontja szerint e rendelkezések
ellentétesek az Alkotmánnyal, mert sértik a) a védelemhez
való jogot, b) hátrányosan különböztetik meg másoktól a
polgári nemzetbiztonsági szolgálatok tagjait, és c) sértik az
ügyvédek vállalkozáshoz való jogát.
Bár az indítványozók nem hívták fel kifejezett formában
az Alkotmány 57. § (1) és (3) bekezdését, indokaikból kitűnik, hogy a Hszt.-nek az indítvánnyal támadott rendelkezéseit az igazságos bírósági eljáráshoz, valamint a védelemhez való joggal is összeegyeztethetetlennek tartják. Ezért
az Alkotmánybíróság az indítvány elbírálása során tekintettel volt az Alkotmány 57. § (1) és (3) bekezdésének
rendelkezéseire is.
Az indítványok megalapozottak.
a) Az Alkotmánybíróság elsőként a nemzetbiztonsági
szolgálatok hivatásos állományú tagjai ellen folytatott fegyelmi és kártérítési eljárásban az ügyvéd általi képviselethez való jog korlátozását állító indítványi részt vizsgálta.
Az Alkotmány kifejezett formában csak a védelemhez
való jogot említi az alapjogok sorában [57. § (3) bekezdés],
az Alkotmánybíróság szerint azonban az igazságos bírósági
eljáráshoz az Alkotmány 57. § (1) bekezdése által kinyilvánított jog részét képezi, hogy azt, akinek valamely perben
a jogairól és kötelezettségeiről döntenek, nem pedig az
ellene emelt vádról, ugyancsak megilleti a jogi képviselethez való jog. Az igazságos, illetve tisztességes eljárásnak
abból az alapelvéből, hogy az eljárásban részt vevő feleknek egyenlő eséllyel kell rendelkezniük jogaik érvényesítésében, következik, hogy ha az ügyfél úgy kívánja, szakszerű
jogi képviseletben részesülhessen. Ennek folytán dönthet
úgy is, hogy vitás ügyének intézésére ügyvédnek ad meghatalmazást. Ezt a jogát alátámasztja az ügyvédekről szóló
1998. évi XI. törvény is, melynek 1. §-a szerint az ügyvéd,
hivatásának gyakorlásával segíti megbízója jogainak érvényesítését és kötelezettségeinek teljesítését.
Bár a nemzetbiztonsági szolgálat hivatásos állományú
tagjai elleni fegyelmi eljárás során nem büntetőjogi vádról
döntenek, az Alkotmánybíróság álláspontja az, hogy az
Alkotmány 57. § (1) bekezdésében a vádról való döntéssel
szemben megfogalmazott követelményeknek érvényesülniük kell az olyan eljárások során is, melyek kimenetele az
eljárás alá vont személy számára a büntetőjogi elmarasztaláshoz sok tekintetben hasonló hátrányokkal járhat.
A nemzetbiztonsági szolgálat tagja elleni fegyelmi eljárás
az érintett számára a büntetőbíróság által történő elítéléshez hasonlítható, esetenként annál is súlyosabb következményekkel járhat hivatása továbbfolytatásának lehetőségeit tekintve és a közösség tagjai által személyét illetően
kialakított értékítélet alakulását illetően is. Ezért az Alkotmánybíróság megítélése szerint a fegyelmi eljárások, kiváltképpen a függelmi helyzetben lévőkkel szembeni fegyelmi eljárások során is érvényesülniük kell a tisztességes
eljárás követelményeinek, ideértve a védelemhez való jogot is. Ebből következően a nemzetbiztonsági szolgálat
tagjának rendelkeznie kell azzal a joggal, hogy az ellene
folyó fegyelmi eljárásban választása szerinti ügyvédet
vehessen igénybe. Ezen álláspontjának kialakításakor az
Alkotmánybíróság figyelemmel volt az Emberi Jogok
Európai Bíróságának az Engel ügyben 1976. június 8-án
hozott ítéletére is.
A büntető és a fegyelmi eljárástól eltérő okokból, de a
polgári eljárások kategóriájába tartozó kártérítési eljárások eljárási garanciáinak is része a peres félnek az a joga,
hogy ügyvédet bízzon meg képviseletével. A perben eldöntendő kérdések természete folytán gyakori, hogy szakszerű
ügyvédi képviselet nélkül nem lehet a siker reményével
eljárásba bocsátkozni, illetőleg abban részt venni, ezért az
ügyvédi képviselet lehetőségeitől való megfosztás a bírósághoz fordulásnak az Alkotmány 57. § (1) bekezdése által
biztosított jognak az akadályát is képezheti.
Arra a kérdésre, hogy a Hszt.-nek az ügyvédi képviseletet korlátozó rendelkezései alkotmányellenesek-e, a nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagjainak
fegyelmi és kártérítési felelősségére vonatkozó szabályok
teljességét értékelve lehet választ adni. A szabályozásnak
az indítvány szempontjából lényeges egyik vonása az, hogy
a hivatásos állomány tagjaira vonatkozó fegyelmi és kártérítési szabályokat a Hszt. XII., illetőleg XIII. fejezete
állapítja meg, a fegyelmi és a kártérítési felelősség kérdésében hozott végső határozattal szembeni bírói út lehetőségét pedig a Hszt. XV. fejezete biztosítja. Ezek a rendelkezések a Hszt. hatálya alá tartozó valamennyi fegyveres
szerv hivatásos állományú tagjára alkalmazandók. A Hszt.-
nek az indítvánnyal érintett 295—297. §-ai a nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagjaira nézve
egészítik ki ezeket az általános rendelkezéseket az ügyvédi
képviseleti tilalommal. Tény, hogy sem a Hszt., sem más
jogszabály nem tartalmaz olyan rendelkezést, melynek értelmében a fegyelmi, illetőleg a kártérítési határozat ellen
benyújtott kereset során a bíróság előtti eljárásban ügyvéd
nem képviselheti a nemzetbiztonsági szolgálat érintett tagját — ebből következően ezekben a bírósági ügyekben
ügyvéd nyilvánvalóan eljárhat a nemzetbiztonsági szolgálat hivatásos állományú tagjának képviseletében. Nincs
olyan jogszabályi rendelkezés sem, amely a fegyelmi, illetőleg a kártérítési határozat elleni keresetet elbíráló bíróság hatáskörét korlátozná, így a bíróság előtt felvethetők
mindazok a kérdések, kifogások vagy ellenérvek, melyek az
érintett személy fegyelmi vagy kártérítési felelőssége szempontjából lényegesek, és lefolytatható mindaz a bizonyítás,
melyet a bíróság akár az érdekeltek indítványára, akár
hivatalból szükségesnek tart elrendelni. Mindezeket együttesen értékelve jutott az Alkotmánybíróság arra a megállapításra, hogy az indítvánnyal támadott rendelkezések
— a bírósági előtti eljárás kivételével — az érintetteket
megfosztják a védelemhez való jog érvényesüléséhez szükséges szakszerűséget biztosítani hivatott ügyvédi képviselethez való jogtól. Az Alkotmánybíróság szerint a nemzetbiztonsági érdek sem indokolhatja a titoktartási kötelezettséggel eljáró ügyvédi képviselet tilalmát a nemzetbiztonsági szolgálatok tagjai ellen folytatott belső fegyelmi és
kártérítési eljárásban, ezért az ezt kizáró rendelkezés
— nevezetesen a Hszt. 295. § (1) bekezdése és 296. §-a —
az Alkotmány 57. § (3) bekezdésébe ütközik.
b) A védekezéshez való jog sérelmének egy másik
vonatkozását érintő indítványt, mely szerint alkotmányellenes a Hszt.-nek az a rendelkezése, hogy amennyiben a
fegyelmi határozat állam- és szolgálati titokkörbe tartozó
indokolást tartalmaz, az az érintettnek nem kézbesíthető,
az Alkotmánybíróság a következők miatt találta megalapozottnak.
Az Alkotmány 57. §-a által alapvető joggá nyilvánított
jog az igazságos eljáráshoz nyilvánvalóan kiterjed arra,
hogy az érintettnek joga van megismerni az ügyében hozott
határozat indokait. A határozatok indokolásának írásbeli
formában való kézbesítése az Alkotmánybíróság szerint
garanciális eleme a tisztességes eljáráshoz és a védelemhez
való alkotmányos jog megvalósulásának. A tisztességes
eljárás követelménye szerint elvárható, hogy az érdekelt
megismerhesse az ügyében hozott határozat részletes
indokait, ennek pedig nem tesz eleget az, ha csupán elolvashatja, vagy azt az eljárás során felolvassák. A fegyelmi
határozat kézbesítésének hiányában nem biztosítható az
sem, hogy az érintett kellően megalapozza keresetét, ha
úgy határoz, hogy bírósághoz fordul. Az állam- és szolgálati
titokkörbe tartozó indoklást tartalmazó határozatnak az
érintett részére történő kézbesítése természetesen nem
mentesít a minősített irat kezelésére előírt szabályok betartása alól.
Mivel az Alkotmánybíróság a Hszt. 295. § (1) és (2) bekezdésének, valamint 296. §-ának alkotmányellenességét
az Alkotmány 57. §-ába ütközés miatt megállapította és
megsemmisítette, ezért az indítványoknak a hátrányos
megkülönböztetés tilalmát, és az ügyvédek vállalkozáshoz
való jogának sérelmét állító elemeit nem vizsgálta.
III. 1. Az indítvány szerint a Hszt. 1. §-a az Alkotmány
2. §-ának (1) bekezdésébe, valamint a 40/A. és 40/B. §-aiba
ütközés folytán alkotmányellenes, mert egyetlen törvényben szabályoz egymástól lényegesen eltérő életviszonyokat. Az alkotmányellenesség közelebbi indokát az indítványozó elsősorban abban jelöli meg, hogy míg a fegyveres
erők feladata alapvetően az ország védelme, addig a rendőrségé és más rendvédelmi szervezeteké a bűnüldözés és a
rendvédelem. A rendvédelmi funkciók az igazságszolgáltatási funkciókhoz is kapcsolódnak, ezért a rendőrségnek a
törvény által szabályozott szervezetében és működési alapelveiben elsődleges fontossága van a rendőri intézkedésekkel érintettek alapjogai iránti érzékenységnek, az emberi
jogok tiszteletben tartásának. Ez a vonás a fegyveres erőknél legfeljebb csak a humanitárius nemzetközi jog vonatkozásában érvényesül. Az együttes szabályozás, állítja az
indítványozó, nincsen összhangban az Alkotmánnyal,
melynek rendszerében az ország katonai védelmének feladatai [40/A. § (1) bekezdés] szerkezetileg is elkülönülnek
a rendőrségre vonatkozó rendelkezésektől [40/A. § (2) bekezdés], a szabályozásnak ez a módja pedig szükségszerűen
elhalványítja a két funkció közötti lényeges különbséget, ami
egyebek mellett a rendvédelem militarizálásához vezet.
Arra tekintettel, hogy a Hszt. 1. § (1) bekezdése az időközben bekövetkezett jogszabályváltozásra tekintettel
2002. január 1-jétől nem terjed ki a Magyar Honvédségre,
az indítványozó némiképp módosította ugyan, alapvetően
azonban fenntartotta eredeti indítványát.
A Hszt. hatályának módosulása folytán az Alkotmánybíróság tárgytalannak tekintette és nem bocsátkozott az
indítvány azon érvének érdemi vizsgálatába, mely szerint
azért is alkotmányellenes egyrészről az ország katonai védelmének feladatait ellátó fegyveres szerv: a Magyar Honvédség, másrészről a rendvédelmi szervek hivatásos állományú tagjai szolgálati jogviszonyát egyetlen törvényben
szabályozni, mert az Alkotmány 40/A. § (1) és (2) bekezdése külön fogalmazza meg a fegyveres erőkre és a rendőrségre vonatkozó rendelkezéseit.
Az indítvány azonban ezen túlmutató, az alkalmazott
kodifikációs technikát illető alkotmányossági aggályokat is
felvet.
Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában
[így például az indítványozók által hivatkozott 42/1995.
(VI. 30.) AB határozatban] is vizsgált a törvényalkotás
módszereivel és a törvények szerkezetével kapcsolatos alkotmányos kérdéseket (ABH 1995, 185, 186.). E határozatok okfejtéseire is figyelemmel nyilvánvaló, hogy a törvényhozás során alkalmazott megoldások alkotmányossági
szempontból akkor aggályosak, ha nem elégítik ki az
Alkotmány 2. § (1) bekezdése által kinyilvánított jogállamiság egyik alkotó elemének, a jogbiztonságnak a követelményeit, amihez a törvények áttekinthető, logikus szerkezete is hozzá tartozik.
Különféle természetű életviszonyoknak egyetlen törvényben történő szabályozása torzíthatja a törvény rendelkezéseit, illetőleg leronthatja érthetőségét azáltal, hogy
kétséget hagy azt illetően, hogy melyik életviszonyra milyen szabályokat kell alkalmazni. Előfordulhat az is, ha a
törvény, mint a jelen esetben is, eltérő élethelyzetekre,
illetőleg személyek különféle csoportjaira vonatkozik,
akkor a korszerű törvényhozásokban szokásos általános
kategóriák használata folytán olyan rendelkezések, melyek
a törvényben szabályozott egyes életviszonyokra nézve
alkotmányosan aggálytalanok, olyan más életviszonyokra
is alkalmazhatóvá válnak, hogy az már alkotmányossági
problémákat vet fel. Ezért az ilyen törvények esetében a
törvényhozónak nagyfokú körültekintéssel kell eljárnia.
Az indítványozók éppen ilyesfajta aggályokat fogalmaznak meg. Szerintük a Hszt. azáltal, hogy rendelkezéseit az
ország védelmét ellátó egyenruhás fegyveres erőkre, rendészeti és bűnüldözési feladatokat ellátó rendőrökre, nem
fegyveres tűzoltókra, egyenruhát nem viselő polgári nemzetbiztonságiakra, nem az állam központi szerveivel, hanem az önkormányzatokkal jogviszonyban álló tűzoltókra
egyaránt alkalmazni kell, túllép a különféle életviszonyok
egyetlen törvényben történő szabályozásának alkotmányosan megvalósítható határain.
Az indítvány nem megalapozott.
Egyrészről a Hszt. hatálya alá tartozó szervezeteket nem
csak a kérelmezők által felsorolt megkülönböztető jegyek,
hanem közös vonások is jellemzik: együtt alkotják a rendészeti igazgatás szervezetét, mindegyikük az ország külső és
belső biztonsága és a közrend védelme, illetőleg fenntartása érdekében végzi tevékenységét, feladataik teljesítése
során bizonyos feltételek között jogosultak jogkorlátozó
intézkedéseket alkalmazni, az állam egyéb szerveihez képest erősebb bennük az alá-fölérendeltség, a vezetésben
meghatározó szerepet játszik a parancs.
Másrészről a Hszt.-ben nem csak valamennyi testületre
nézve közös szabályok vannak. A törvény hatálya alá tartozó valamennyi fegyveres szervre egyaránt alkalmazandó
rendelkezéseket az Első Rész foglalja össze, ezt követően
egy ettől elkülönült Második Részben, azon belül is külön
fejezetekben állapítja meg a határőrségre, rendőrségre, a
polgári védelemre, a hivatásos állami és önkormányzati
tűzoltóság állományára, majd a polgári nemzetbiztonsági
szolgálatok hivatalos állományára, ezután a büntetésvégrehajtási szervezet hivatásos állományára, végül a vámés pénzügyőrség hivatásos állományára vonatkozó, tehát
az egyes szervek eltérő viszonyait figyelembe vevő előírásokat.
Emellett egyes fegyveres, illetőleg rendvédelmi szervek
tagjaira nézve más törvények, például a Rendőrségről
szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.) a
rendőrség, a nemzetbiztonsági szolgálatokról szóló
1995. évi CXXV. törvény (a továbbiakban: Nbtv.) pedig a
nemzetbiztonsági szolgálatok tekintetében további, e szervek tagjainak jogállására nézve is lényeges rendelkezéseket
állapítanak meg.
A Hszt. egyes rendelkezéseinek alkotmányossága ezek
szerint pusztán azon az alapon, hogy a törvény többféle és
részben különnemű viszonyokra vonatkozik, nem ítélhető
meg. Az Alkotmányból önmagában sem az nem következik, hogy a Hszt. hatálya alá tartozó szervezetek tagjainak
szolgálati viszonyait egyetlen törvényben, sem az, hogy
külön törvényben kell szabályozni. Az indítványozók által
a Hszt. 1. §-a kapcsán megfogalmazott alkotmányossági
kifogásokat illetően ezért általánosságban nem, csak a törvény egyes konkrét rendelkezéseinek összefüggéseiben lehet állást foglalni.
Az Alkotmánybíróság a Hszt. 1. § (1) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására vonatkozó indítványt ez okból elutasította. Az indítványban e rendelkezéssel kapcsolatban kifejtetteket azonban egyes további indítványok elbírálásánál megfelelően figyelembe vette.
2. Az indítvány szerint a Hszt. 3. § (2) bekezdésében az
,,életének és testi épségének kockáztatásával’’ szövegrész
az Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe, az 54. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/D. § (1) bekezdésébe ütközik.
Az indítványozó álláspontja szerint ez a rendelkezés a
következők miatt alkotmányellenes. A fegyveres szervek
hivatásos állományának szolgálati viszonya munkajogi ter
mészetű. Ebből következően tiszteletben kell tartani a
munkavállaló rendelkezési jogát, jogszabály nem kapcsolhat a munkaviszonyhoz alapjogot sértő, kötelezően alkalmazandó előírást. Ez akkor is így van, ha az Alkotmánybíróság és a nemzetközi emberi jogi testületek gyakorlata
szerint a fegyveres erőknél az ott érvényesülő kötöttebb
viszonyok folytán elvileg nagyobb mérvű jogkorlátozás
megengedett, mint a polgári életben, ha azt a feladatok
sajátos jellege indokolja. Nem teszi az élet és a testi épség
kockáztatására vonatkozó kötelezettséget alkotmányossá
az sem, hogy a szolgálatot az érintettek önként vállalták,
mert a törvényalkotó utóbb a szolgálatteljesítés feltételeit
egyoldalúan szigoríthatja; ezt az érintettek csak szolgálati
viszonyuk megszüntetésével tudnák ellensúlyozni, ami
aránytalanul és méltánytalanul nagy hátrányokkal járna.
Az indítvány nem megalapozott. Az indítvány kapcsán az Alkotmánybíróság áttekintette
az egyes fegyveres szervezetekre vonatkozó törvényeknek
az élet feláldozásának a kötelezettségére vonatkozó rendelkezéseit. Megállapította, hogy bár némileg eltérő megfogalmazásban, de több törvény is előírja a szervezet tagja
számára kötelezettségeinek akár az élete kockáztatásával
történő teljesítését. Így az Rtv. 11. § (1) bekezdése kimondja, hogy a rendőr köteles a szolgálati beosztásában
meghatározott feladatait a törvényes előírásoknak megfelelően teljesíteni, az elöljárója utasításainak — a törvényben foglaltak figyelembevételével — engedelmeskedni, a közbiztonságot és a belső rendet, ha kell, élete kockáztatásával is megvédeni. Az Nbtv. 22. § (2) bekezdés
d) pontja úgy rendelkezik, hogy a nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagja köteles a Magyar Köztársaság nemzetbiztonsági érdekeit minden törvényes eszközzel érvényesíteni és — ha kell, élete árán is — megvédeni.
A Magyar Honvédség hivatásos és szerződéses állományú
katonáinak jogállásáról szóló 2001. évi XCV. törvény
(a továbbiakban: Hjt.) 3. § (2) bekezdése pedig úgy rendelkezik, hogy az állomány tagja a szolgálati viszonyból fakadó
kötelmeit — a Honvédség rendeltetés szerinti feladatainak
megvalósítása érdekében — önkéntes vállalás alapján, szigorú függelmi rendben, életének és testi épségének kockáztatásával, egyes alapjogai korlátozásának elfogadásával
teljesíti. Az indítványról való állásfoglalás kapcsán jelentőséget tulajdonít az Alkotmánybíróság a Hjt. 14. § (3) bekezdésének is, mely úgy rendelkezik, hogy az állomány
tagja a honvédelemről szóló 1993. évi CX. törvényben
(a továbbiakban: Hvt.) meghatározott egyes feladatokat az
önfeláldozásig terjedő bátorsággal köteles végrehajtani,
más, ugyancsak pontosan körülírt feladatokat pedig akkor
is köteles végrehajtani, ha ez az életét vagy testi épségét
közvetlenül vagy súlyosan veszélyezteti.
Az Alkotmánybíróság a kifogásolt rendelkezés alkotmányossági szempontból történő elemzésénél abból indult ki,
hogy a Hszt. hatálya alá tartozó fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjának szolgálati viszonya keretében végzett
számos tevékenysége az életre és a testi épségre nézve
jelentős kockázati tényezőket hordoz magában. A szolgá
lattal együtt járó kockázatok — önként történő — elfogadása megkerülhetetlenül magában foglalja annak lehetőségét is, hogy a kötelezettségek teljesítése során a fegyveres
szerv tagja életét veszti, vagy testi épsége sérül. Ez a fegyveres szervek feladatainak, tevékenységének természetéből, egyebek mellett abból következik, hogy egyes
helyzetekben elkerülhetetlen a fegyverhasználat.
Az élet feláldozásának kötelezettségével tartalmilag
összefüggésben van a katonai szolgálatot teljesítők esküjének az élet feláldozására vonatkozó szövegrésze is:
,,A Magyar Köztársaság érdekeit, állampolgárainak jogait
és szabadságát bátran a törvények betartásával életem árán
is megvédem’’ (a Hvt. Melléklete 1. pont második mondata). Az esküszöveg alkotmányellenességének megállapítására irányuló indítványokat az Alkotmánybíróság egy korábbi határozatában megalapozatlannak találta és elutasította [46/1994. (X. 21.) AB határozat, ABH 1994, 260.,
262—263.]. Az Alkotmánybíróság ebben a határozatában
elvi éllel mutatott rá arra, hogy ,,[a]mikor az állam a honvédelmi kötelezettség keretében végső esetben élete feláldozását is megköveteli a fegyveres szolgálatot végző katonától, nem az élettől és az emberi méltóságtól való állam
általi, bizonyosan bekövetkező megfosztásról van szó.
Az eskü szövegében az élet feláldozásának kockázatát vállalja a katona’’. A határozatban az Alkotmánybíróság kiemelte azt is: a törvényhozó lehetővé tette, hogy ,,akik az
emberi élet sérthetetlenségét felfüggesztő rendkívüli helyzetben való részvételt nem tudják összeegyeztetni lelkiismeretükkel, ne teljesítsenek fegyveres katonai szolgálatot’’
(ABH 1994, 260., 262., 263.).
Az Alkotmány több rendelkezése is az állam kötelezettségévé teszi, hogy fellépjen az alkotmányos alapértékek
érvényesítése érdekében, illetőleg hogy elhárítsa az alkotmányos intézmények elleni támadásokat. A 40/A. § (1) és
(2) bekezdése mellett, melyek a fegyveres erők és a rendőrség alapvető feladatait határozzák meg, az Alkotmány
5. §-ából és 8. § (1) bekezdéséből is következik az az állami
kötelezettség, hogy ha kell, erő alkalmazásával is fellépjenek az alkotmányos intézmények védelmében. Ez a kötelezettség nyilvánvalóan csak úgy teljesíthető, ha megfelelő
lehetőségek állnak az állam rendelkezésére ahhoz, hogy ha
ez indokolt, az erre a célra fenntartott fegyveres testületek
tagjaitól megkövetelhesse: akár életük és testi épségük
kockáztatásával is teljesítsék azt a rendvédelmi feladatot,
melyre élethivatásszerűen vállalkoztak. Ezért az Alkotmánybíróság álláspontja szerint alkotmányossági szempontból általánosságban nem kifogásolható, hogy a rendvédelmi szervek egyes kategóriáitól a törvény megkövetelje az élet és a testi épség kockáztatását.
Jelen ügyben az Alkotmánybíróság megállapította: a
fegyveres szervezetek sajátos szerepének és feladatainak
ismeretében maga vállalja a Hszt. 3. § (2) bekezdésében
megfogalmazott élet és testi épség kockáztatását az, aki
ezen szervezetek hivatásos állományú tagja kíván lenni.
Mivel az önként választott szolgálati jogviszonyból adódó
alkotmányos alapjog-korlátozás a személyes döntés követ
keztében sem szükségtelennek, sem aránytalannak nem
minősíthető, ezért az Alkotmánybíróság az alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványt elutasította.
Megjegyzi az Alkotmánybíróság, hogy törvény tartalmaz
a fegyveres szerv tagjai életének megóvására vonatkozó
rendelkezést is. A Hvt. 28. § (5) bekezdése szerint tilos a
parancs kiadása, ha az a törvényben foglalt kivétellel a
katona életét, egészségét vagy testi épségét közvetlenül
vagy súlyosan veszélyeztetné. Ugyanezek a kockázati tényezők a Hszt. alkalmazási körén kívül eső tevékenységek
kapcsán is jelentkeznek. Például az Alkotmánynak a haza
védelmét minden magyar állampolgár kötelességévé tevő
70/H. § (1) bekezdése, bár nem utal kifejezett formában
arra, hogy e kötelezettségeket az élet elvesztése vagy a testi
épség sérülése árán is teljesíteni kell, vitathatatlanul hasonló kockázatokkal jár együtt. De a polgári életben is igen
nagy azoknak a tevékenységeknek a száma, melyek ugyancsak kockázatosak az életre és a testi épségre nézve.
3. Az indítvány szerint a Hszt. 14. § (1) bekezdése alapjog lényeges tartalmát korlátozza, ezért az Alkotmány 8. §
(1) és (2) bekezdésébe ütközik.
Az indítványozó azt kifogásolja a sérelmezett rendelkezésben, hogy az alapvető jog korlátozhatóságát voltaképpen bármilyen törvényes érdekre alapozottan lehetővé teszi, holott álláspontja szerint az alapjog korlátozása csak
egy másik alapjog, illetőleg valamely alkotmányos cél érvényre juttatása érdekében megengedett. Az ezen a körön
kívül eső egyéb törvényes célokkal szemben az alapjogoknak van elsőbbsége, az alapjognak nem minősülő, illetőleg
az egyéb alkotmányos célokat nem megtestesítő törvényes
érdek tehát nem érvényesíthető az alapjogok ellenében.
Az indítványozó a sérelmezett rendelkezéssel a Hvt. 1. §
(4) bekezdését állította szembe, mely szerint: ,,A fegyveres
erők tagjait általában megilletik mindazok az emberi és
szabadságjogok, amelyek más állampolgárokat megilletnek. E jogok csak a katonai szolgálat sajátosságai által
feltétlenül megkövetelt mértékben korlátozhatók, ha a
korlátozás elkerülhetetlen és kényszerű okból szükséges.’’
Ez a megfogalmazás, mely szerinte a honvédelemről szóló
törvény hatálya alá tartozó fegyveres erők vonatkozásában
kielégíti az alkotmányos követelményeket, a többi fegyveres szervre nem alkalmazható, így az ő jogaikat elvileg
nagyobb mértékben, bármely törvényes érdekre hivatkozva
korlátozni lehet.
Az indítvány nem megalapozott.
Alapvető jog korlátozása — az állam intézményvédelmi
kötelességének teljesítése ellenére — elvileg sokféleképpen következhet be: törvényhozási úton, hatósági határozattal vagy intézkedéssel, de más magánszemélyek tevékenységének eredményeképpen is. Az Alkotmány 8. §
(2) bekezdése az alapvető jogok kizárólag törvény általi
korlátozásának a feltételeit és határait szabja meg.
Azt, hogy a törvény, jelen esetben a Hszt. rendelkezései
korlátozzák-e az alapvető jogokat, általánosságban nem,
csak az erre vonatkozó konkrét állítás alapján lehet meg
vizsgálni. Az állítás és indokainak megfelelően részletes
kifejtése többek között azért is elengedhetetlen, hogy az
Alkotmánybíróság állást tudjon foglalni abban a kérdésben, hogy a korlátozás alapjogot érint-e, vagy nem, és így
az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében megfogalmazott korlátozási tilalom az adott jogra egyáltalán alkalmazható-e,
vagy sem [lásd többek között a 13/1991. (IV. 13.) AB
határozat II. 1. pontját, ABH 1991, 37., 38.].
A kérelem azonban nem tartalmaz konkrét állítást azt
illetően, hogy a Hszt. mely alapjogot korlátoz arra visszavezethetően, hogy a Hszt. 14. § (1) bekezdése alkotmányellenesen széles körű alapjog-korlátozást tesz lehetővé.
Csupán egyetlen olyan megállapítást tesz, melyben alátámasztani törekszik azt az állítását, hogy a Hszt. 14. § (1) bekezdése azért alkotmányellenes, mert az Alkotmány 8. §
(2) bekezdésénél szélesebb alapjog-korlátozást enged.
E megállapítása szerint az élethez és a legmagasabb szintű
egészséghez, valamint a szabad véleménynyilvánításhoz
való jognak a szabályozása kielégíti a Hszt. 14. § (1) bekezdésében meghatározott korlátozási követelményeket, sérti
azonban az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében rögzített
standardokat. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint ez
az állítás sem éri el a jogszabály alkotmányellenességének
utólagos vizsgálatához feltétlenül szükséges konkrétság
szintjét, ezért az indítványt elutasította. Az élethez való
joggal, illetőleg a véleménynyilvánítási szabadsággal öszszefüggő indítvány elbírálásánál, így e határozat II. 1. és
2. pontjában azonban figyelembe vette az indítványozó
által a Hszt. 14. § (1) bekezdésével kapcsolatban kifejtetteket is.
4. Az indítvány szerint a Hszt. 16. § (1) bekezdése az
Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe és az 59. § (1) bekezdésébe ütközik.
Az indítvány szerint a szabadidő eltöltése a hivatásos
tiszt vagy tiszthelyettes magánszféráját érintő ügy, mely
nem tartozik a fegyveres szervre. Bár az indítványozó nem
vitatja, hogy egyes fegyveres szerveknél bizonyos helyzetekben szükséges lehet szolgálatba lépés a szolgálati időn
kívül is, ezt azonban az ügyeleti szolgálat segítségével kell
megoldani, melyet éppen a rendkívüli helyzetek megfelelő
kezelhetősége érdekében intézményesítettek. Álláspontja
szerint a rendkívüli helyzeteket aligha lehet a szolgálati
helyükről gyakran nagy távolságra tartózkodók visszahívásával megoldani, ha azonban ez mégis szükségessé válna,
akkor a korszerű kommunikációs eszközök — mobiltelefon, személyhívó — segítségével anélkül is elérhetők, hogy
az Alkotmány védelme alatt álló személyes adatok körébe
tartozó tartózkodási helyük bejelentésére köteleznék őket.
Ha pedig az esemény, mely miatt szolgálatba hívásuk szükségessé válik, olyan súlyú és méretű, ami tömeges visszahívást tesz szükségessé, ezt a közszolgálati médiumok
segítségével kell megoldani.
Az indítvány nem megalapozott.
Azzal együtt, hogy a szolgálaton kívül lévők szolgálatba
hívását szerinte elsősorban az ügyelet megfelelő megszer vezésével kell biztosítani, az indítványtevő nem vitatja,
hogy a fegyveres szervek tevékenységének, működésének
sajátos jellege szolgálati érdekből elvileg indokolhatja a
hivatásos állomány távollevő tagjának visszahívását; kifogásai inkább a tartózkodási hely bejelentésére vonatkozó
törvényi szabályozás módszereivel, illetőleg azzal kapcsolatosak, hogy a szabályozás túlmegy a cél eléréséhez feltétlenül szükséges jogkorlátozás határán.
Az Alkotmánybíróság rámutat arra, hogy a Hszt. 16. §
(1) bekezdése nem általános, valamennyi fegyveres szerv
valamennyi egységénél minden távollét esetén alkalmazandó bejelentési kötelezettséget ír elő. A törvénynek ez a
rendelkezése teremti meg a lehetőséget, hogy annak az
egységnek a munkarendjében legyen előírható ez a kötelezettség, ahol ezt a szolgálat körülményei indokolják.
Önmagában a szabályozásnak e módjával szemben alkotmányos kifogás nem hozható fel; a Hszt. hatálya alá tartozó
fegyveres szerveknek, ezek különféle egységeinek a feladatai nyilvánvalóan oly mértékben térnek el egymástól, hogy
valamennyi szervre alkalmazandó egységes törvényi szabályozás megoldhatatlan volna. Kétségtelen ugyanakkor,
hogy mivel az alapvető jog korlátozása nem magában a
törvényben, hanem annak felhatalmazása alapján a szervezeti egység munkarendjében történik, ez elvileg járhat
olyan kockázattal, hogy a bejelentési kötelezettség előírásakor a munkarend túllép a feltétlenül szükséges körön
és mértéken. Ennek viszont a törvény több rendelkezése is
gátat szab: a 14. § (1) bekezdése például előírja, hogy a
jogkorlátozás nem okozhat az elérni kívánt törvényes érdekkel nyilvánvalóan arányban nem álló hátrányt. De ilyen
a 17. § (2) bekezdése is, mely — igaz nem a tartózkodási
hely bejelentésével, hanem az e bejelentési kötelezettség
voltaképpeni céljával, a visszarendelhetőséggel kapcsolatban — azt a követelményt fogalmazza meg, hogy nem
rendelhető vissza a hivatásos állomány tagja, ha a visszarendelés számára a szolgálati feladat végrehajtásával
aránytalan jog- vagy érdeksérelmet okozna.
Az Alkotmánybíróság szerint az indítvánnyal támadott
törvényi rendelkezés csak akkor minősülne az alapvető jog
lényeges tartalmának az Alkotmány 8. § (2) bekezdésbe
ütköző korlátozásának, ha a tartózkodási hely bejelentésének általános, szigorú feltételekhez nem kötött kötelezettségét vezetné be, amiről a jelen esetben nincsen szó.
Ha pedig akár a munkarendnek, akár az elöljárónak a
Hszt.-vel ellentétes rendelkezése, illetőleg intézkedése
alapján kellő indok nélkül mégis sor kerülne a tartózkodási
hely bejelentésére kötelezésre, a sérelmes intézkedés
orvoslására többek között a Hszt. 194. §-a a szolgálati
panaszjog biztosításával lehetőséget teremt. Ugyanezen
okból nem találta az Alkotmány 8. § (2) bekezdésével és
61. § (1) bekezdésével ellentétben állónak a tartózkodási
hely, mint személyes adat közlésére való kötelezést sem, azt
is figyelembe véve, hogy az ilyen kötelezettség teljesítéséhez nyilván elegendőnek kell tekinteni a feltalálhatósági
cím vagy telefonszám megadását, s hogy e kötelezettség
nem terjed ki annak feltárására, hogy a bejelentésre kötelezett kinél, milyen minőségben tartózkodik.
Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította. 5. Az indítvány szerint a Hszt. 18. § (4) bekezdése az
Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe és 61. § (1) bekezdésébe
ütközik.
Az indítványozó álláspontja szerint bár a fegyveres szervezetekben szükség lehet a parancsot kiadó elöljáró tekintélyének formális védelmére, ezt a védelmet a Büntető
Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény 356. § biztosítja; a parancs bírálhatóságának ezen túlmenő tiltása a
véleménynyilvánítási szabadság alapjogának szükségtelen
és aránytalan korlátozását jelenti. Abból következően,
hogy maga a sérelmezett törvényhely is kiveszi a parancs
bírálhatóságának általános tilalma alól a Hszt. 69. § (2) bekezdése körébe tartozó esetet — az elöljáró figyelmének
felhívása a parancs jogellenes voltára — az indítványozó
álláspontja szerint e tilalom valójában azt jelenti, hogy a
parancs célszerűsége az, melynek megkérdőjelezését a törvény tiltja, még akkor is, ha ezt tisztelettudó formában
teszik. Ez pedig azt eredményezi, hogy a törvény tiltja azt
a bírálatot is, melyeket a parancsoknak az inkább életközeli helyzetben lévő címzettjei éppen a fegyveres szervek
jobb működése érdekében fogalmaznának meg. Ezáltal
teret enged a célszerűtlen parancs érvényesülésének, s éppen ez az, aminek a hatása demoralizáló. Végül kifejti,
hogy a sérelmezett rendelkezés az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én
kelt Egyezménnyel (a továbbiakban: Egyezmény) sincs
összhangban.
Az indítvány nem megalapozott.
Az Alkotmánybíróság mielőtt rátért volna az indítvá
nyozó által kifogásolt véleménynyilvánítási szabadság korlátozásának vizsgálatára, szükségesnek tartotta, hogy előzetesen rámutasson a következőkre.
Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában kifejezésre juttatta azt az álláspontját, hogy a fegyveres szervek
megfelelő működése aligha valósítható meg az annak megakadályozására irányuló jogi szabályozás nélkül, hogy a
fegyveres szervek tagjai aláássák vagy bomlasszák a testület
fegyelmét, ezért a szolgálati rend megtartásához fűződő
érdek a fegyveres szerv sajátos függelmi viszonyai között
indokolttá tehet csak az e szerveknél érvényesülő tilalmakat. Mindamellett azonban az alkotmányos alapjogokat a
fegyveres szerveknél szolgálati jogviszonyban állók tekintetében korlátozó törvénynek is meg kell felelnie az alkotmányos követelményeknek: a törvényhozó csak akkor korlátozhat alapjogot, ha másik alapjog, illetve egyéb alkotmányos érték védelme másképpen nem érhető el. Az e célból alkalmazott korlátozásnak továbbá arányban kell állnia az elérni kívánt céllal [22/1992. (IV. 10.) AB határozat,
ABH 1992, 122., 123., 30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH
1992, 167., 171.]. Ítélkezési gyakorlatában az Emberi Jogok
Európai Bírósága is hasonló elveket érvényesít (pl. Engel
és társai kontra Hollandia ügy, 1976. június 8-i ítélet, valamint a Vereinigung Demokratischen Soldaten Österreichs
és Gubi kontra Ausztria ügy, 1994 december 19-i ítélet).
Ebből következően elvileg és általánosságban nem merül fel alkotmányossági aggály az olyan törvénnyel szemben, mely a parancs vagy az intézkedés végrehajtását gátló,
lassító vagy lehetetlenné tevő bírálatnak, vagy vélemény
kifejezésre juttatásának, illetőleg a szolgálati rendet és
fegyelmet sértő nyilatkozat tételének bizonyos határokat
szab, amennyiben e törvény eleget tesz az alkotmányos
alapjogok korlátozására irányuló törvényekkel szembeni
fenti követelményeknek. A továbbiakban az Alkotmánybíróság ezt vizsgálta.
Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján törvény állapítja meg az alapvető jogokra, így a véleménynyilvánítás
szabadságára vonatkozó szabályokat, azok lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja. Az Alkotmánybíróság a
30/1992. (V. 26.) AB határozatban, és ezt követő számos
határozatában is meghatározta az alapvető jogok korlátozásának alkotmányos feltételeit. ,,Az állam akkor nyúlhat
az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető
jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb
alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el.
Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében
történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság
követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az
ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő
arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás
során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb
eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának
korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz
képest aránytalan’’ (ABH 1992, 167., 171.).
Az Alkotmánybíróság — az indítványozó álláspontjával
ellentétben — megállapította, hogy kétségtelenül szűk
körben, de a parancs és intézkedés bírálható. Egyrészt az
érintett személy jog- vagy érdeksérelem esetén kifogást
emelhet a parancs (intézkedés) ellen közvetlenül (Hszt.
194. §), vagy érdekvédelmi szervezet útján (Hszt. 29. §),
másrészt a fegyelemsértést eredményező parancsot nemcsak jogosult, de köteles is bírálni (Hszt. 121. §).
A támadott rendelkezés második fordulata kizárólag a
szolgálati rendet és fegyelmet sértő nyilatkozatot tilalmazza. Az Alkotmánybíróság szerint nem érthető e tilalom
körébe az a vélemény, mely ugyan kritikai hangvételű, de
jobbító szándékú és a meglévő problémák feltárásával azok
kiküszöbölésére irányul. Említést érdemel a már említett
Vereingung Demokratischer Soldaten Österreichs és Gubi
kontra Ausztria ügyben a strasbourgi Bíróság által hozott
ítéletnek az a megállapítása, hogy bár a sorkatonák részére
készített újság kritikus, nem ritkán szatirikus hangnemben
tárta fel a hadseregben észlelt visszásságokat, az észrevételek, illetőleg a reformokra irányuló javaslatok a realitás
talaján álltak, s nem kérdőjelezték meg a katonák kötelezettségeit és azt, hogy feljebbvalóiknak engedelmességgel
tartoznak. A lapban megjelent nyilatkozatok ezért aligha
tekinthetők olyannak, mint amelyek fenyegetik a katonai
fegyelmet, ezért a lap és szerkesztőik elleni szankciók megsértették a véleménynyilvánításhoz való jogot.
Az indítvány által kifogásolt rendelkezésnek a véleménynyilvánítás szabadságával kapcsolatos harmadik
vonatkozását a Hszt. 18. § (4) bekezdésének az a mondatrésze jelenti, ami kimondja, hogy a hivatásos állomány
tagja a sajtónyilvánosság igénybevételével hivatalos eljárásban magánvéleményt nem nyilváníthat. Ez a szabály
kizárólag akként értelmezhető, hogy a fegyveres szerv tagja
sajtónyilatkozataiban a saját, a fegyveres szerv hivatalos
álláspontjával esetleg nem egyező véleményének ne adjon
kifejezést.
Az Alkotmánybíróság a Hszt. 18. § (4) bekezdése alkotmányossága vizsgálata során figyelemmel volt arra is, hogy
a szükségességi és arányossági mérce eltérő lehet különféle
fegyveres szerveknél és különféle helyzetekben, s nyilván
másként ítélendő meg a parancs kritizálása annak habozás
nélküli végrehajtása helyett fegyveres konfliktusban, szükség- vagy veszélyhelyzetben, mint normális viszonyok között. A bírálat, a nyilatkozat és a véleménynyilvánítás
Hszt.-beli korlátozása tehát egyrészt a fegyveres szervek
feladatellátása zavartalanságának biztosítása céljából
szükséges, másrészt a szolgálati viszony sajátosságaira tekintettel nem minősíthető aránytalannak sem, ezért az
Alkotmánybíróság az indítványt elutasította.
6. Az indítvány szerint a Hszt. 19. §-a az Alkotmány 8. §
(2) bekezdésébe és 62. § (1) bekezdésébe ütközik.
Az indítvány szerint az alkotmánysértés már azzal megvalósul, hogy ezek a szabályok teljességgel értelmezhetetlenek. E tilalom a szolgálati helyen tartott nyilvános rendezvényekre terjed ki, holott a szolgálati hely nem földrajzilag körülhatárolható terület, hanem egy szervezeti egység. Ennél fogva megállapíthatatlan, hogy hol kell engedélyt kérni valamely rendezvény megtartására. Zavaros a
rendelkezés személyi hatálya is: bár a törvény csak a hivatásos, szerződéses és nyugállományú fegyveresekre, valamint — bizonyos körben — hozzátartozóikra alkalmazható, a gyülekezési jogra vonatkozó rendelkezés, mely a ,,nyilvános rendezvény’’ kifejezést használja, úgy is értelmezhető, hogy e rendelkezés mindenkire kiterjed. Az indítványozó tisztázatlannak tartja a Hszt. 19. § alapján azt is, alkalmazni kell-e a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvényt (a továbbiakban: Gyt.) a fegyveres szervnél tartott
nyilvános rendezvényre, holott az erre a kérdésre adott
választól függ például, hogy tarthatók-e választási gyűlések
a szolgálati helyen, illetőleg, hogy az egyházi szertartások
engedélyhez köthetők-e. Összességében az indítványozó
álláspontja az, hogy a vitatott törvényhely a gyülekezéshez
való alkotmányos jog korlátozását nem célhoz kötötten
teszi lehetővé, hanem az arányosság és a szükségesség
szempontjainak figyelmen kívül hagyásával.
Az indítvány nem megalapozott.
Ennek az indítványnak az elbírálásánál kiinduló pont
egyrészről a Gyt. 16. §-a, mely szerint a fegyveres erők és
fegyveres testületek tagjaira vonatkozóan a gyülekezési jog
feltételeit és módját a szolgálati szabályzat állapítja meg,
másrészről az Egyezménynek a gyülekezési jogot biztosító
11. cikk 2 bekezdésének azon szövegrésze, mely szerint
,,[e]z a cikk nem tiltja, hogy e jogoknak a fegyveres erők, a
rendőrség vagy az államigazgatás tagjai által történő gyakorlását a törvény korlátozza’’.
Az Alkotmánybíróság szerint a Hszt.-nek az a rendelkezése, mely a Gyt.-hez képest szigorúbb feltételeket szab a
gyülekezési jog gyakorlásához — például engedélyhez köti
a gyűlés megtartását — a fegyveres szervek sajátos feladataira és felépítésére tekintettel önmagában nem kifogásolható. Az is kétségtelen, hogy a törvény vagy egyes rendelkezései nem kellő pontossággal való megfogalmazása sem
eredményezi minden esetben és automatikusan a jogbiztonság sérelmét; a már hivatkozott 26/1992. (IV. 30.)
AB határozatban (ABH 1992, 135., 142.) az Alkotmánybíróság úgy foglalt állást, hogy ha a törvényi rendelkezésnek a nem kellően szabatos megfogalmazásból adódó
bizonytalansága a törvény alkalmazása során feloldható,
alkotmányellenesség nem áll fenn.
Az indítvány alapján az Alkotmánybíróság rámutatott:
a Hszt. 19. (és 20.) §-a a Gyt.-hez képest — mely a gyülekezési jog általános, és annak minden lényeges elemére
kiterjedő törvényi szabályozása — speciális rendelkezés,
mely Hszt. személyi hatálya tartozókra vonatkozóan határozza meg a gyülekezési jog terjedelmét, illetőleg kereteit.
Az általános és különös jogi szabályozás közötti viszony
alapján egyértelműen állást lehet foglalni abban a kérdésben, hogy a Gyt. szabályai mennyiben alkalmazandóak a
fegyveres testületek tagjaira, ezért alkotmányos jog sérelme erre figyelemmel nem állapítható meg. Hasonlóképpen
nem vet fel alkotmányossági aggályt a gyülekezési jogot
szabályozó rendelkezés személyi hatálya sem, mivel az azonos a Hszt. személyi hatályával. Az Alkotmánybíróság
megállapította továbbá, hogy bár a Hszt.-ben a szolgálati
hely fogalma a 2. § i) pontja és a 19. § (1) bekezdésében
nem azonos, azonban annak jelentése a gyülekezési jog
tekintetében csak egyféleképpen értelmezhető. Az indítványozó által jelzett fogalmi tisztázatlanságok tehát a jogalkalmazás során feloldhatók. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata, hogy ,,[a] törvényhozás valamely, az
Alkotmány sérelmét nem jelentő hibáját általában jogalkalmazói jogszabály értelmezéssel kell feloldani, mert a
jogalkalmazás hivatott eldönteni, hogy a konkrét jogviszonyokban az ellentétet (látszólagos ellentétet) hordozó rendelkezések közül melyik törvényhely alkalmazásával kell
eljárni. Amennyiben pedig a jogszabályok értelmezésével,
azok alkalmazásának mérlegelésével eredmény nem érhető el, az ellentét megszüntetése törvényhozási (jogalkotási) útra tartozik’’ [35/1991. (VI. 20.) AB határozat, ABH
1991, 175, 176.]. Az Alkotmánybíróság több határozatában
rögzítette azt is, hogy meghatározott életviszonyok, illetőleg tényállások ellentétes — vagy az értelmezéstől függően
ellentétes — törvényi rendezése csak akkor jelent alkotmányellenességet, ha az egyben az Alkotmány valamely
rendelkezésének a sérelmével is együtt jár, vagyis, ha az
ellentétes tartalmú szabályozás anyagi alkotmányellenességhez vezet [35/1991. (VI. 20.) AB határozat, ABH
1991, 175, 176., 1383/B/1990. AB határozat, ABH 1991,
585, 586., 2043/B/1991. AB határozat, ABH 1992, 543,
544—545.].
A fentieket összegezve az Alkotmánybíróság megállapította: a Hszt. 19. §-a ugyan korlátozza az Alkotmány
62. § (1) bekezdésében deklarált gyülekezési jog gyakorlását, ez a korlátozás azonban — a Hszt. 18. § (4) bekezdése
tekintetében tett megállapításokra is figyelemmel — szükségesnek és a céllal arányosnak tekinthető, ezért az indítványt ebben a részében is elutasította.
7. Az indítvány szerint a Hszt. 37. § (6) bekezdése az
Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe és 59. § (1) bekezdésébe
ütközik.
Az indítványozó alkotmányossági kifogásának a lényege
az, hogy a törvény nem mondja ki kifejezett formában, hogy
ha az érintett személy beosztása utóbb megváltozik, és új
munkaköre nem minősül olyannak, melynek betöltése
ugyancsak megfelel a (4) és (5) bekezdésben említett feltételeknek, akkor az e feltételeknek való megfelelés már nem
ellenőrizhető.
Az Alkotmánybíróság nem találta megalapozottnak az
indítványt. Az indítványozó által kifogásoltak értelemszerűen következnek a 37. § (4) és (5) bekezdésének megfogalmazásából, abból, hogy e rendelkezések a szolgálati
viszony betöltéséhez szükséges feltételekről szólnak. Nyilvánvaló, ha a szolgálati viszonyt létesítő személy beosztása,
munkaköre utóbb változik, és új munkakörének betöltéséhez e feltételek nem szükségesek, akkor azok nem is ellenőrizhetők; ilyen ellenőrzés a törvény kifejezett rendelkezése nélkül is visszaélésszerű beavatkozásnak minősülne,
amivel szemben a jogrendszer megfelelő védekezési, illetőleg orvoslási lehetőségeket bocsát az érintettek rendelkezésére. Ilyen többek között a Hszt. már említett 194. §-a.
Ezért az Alkotmánybíróság ezt az indítványt, mint megalapozatlant elutasította.
8. Az indítvány szerint a Hszt. 69. §-a az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésébe és a 77. § (2) bekezdésébe ütközik.
Az indítványozó szerint az a rendelkezés, mely szerint a
hivatásos állomány tagja a jogszabálysértő parancsot nem
tagadhatja meg, törvényesíti a jogsértést, holott az Alkotmánybíróság több határozatában, így az 56/1991. (XI. 8.)
AB határozatában (ABH 1991, 454., 456.), azt a — jogállamiságból következő — követelményt fogalmazta meg a
közhatalmi szervek tevékenységével szemben, hogy azoknak a jog által meghatározott keretek között kell kifejteniük tevékenységüket. A jogszabálysértő parancs végrehajtásának a kötelezettsége a jog magatartást befolyásoló
funkciója folytán a lakosság széles rétegei felé is negatív
üzenetet közvetít. Álláspontjának alátámasztására utal az
ENSZ által a rendészeti tisztviselők számára kiadott etikai
kódexre, mely szerint a tisztviselőknek tiszteletben kell
tartaniuk a jogot, az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlésének 690. számú határozatára, mely szerint a rendőrnek
végre kell hajtania az elöljárója által szabályszerűen kiadott parancsot, tartózkodnia kell azonban az olyan
parancs végrehajtásától, melyről tudja, vagy tudnia kell,
hogy jogellenes. Az indítványozó nem vitatja, hogy — fő
ként az ország katonai védelme során — adódhatnak olyan
helyzetek, amikor a parancs végrehajtásának halogatása
jogellenességére hivatkozással semmiképpen nem megengedhető, nézete szerint azonban a Hszt. azzal, hogy a
parancs címzettjét feljogosítja az általa jogellenesnek tartott parancs írásba foglalásának megkövetelésére ahhoz,
hogy a parancsot végrehajtsa, éppen a kívánatossal ellentétes hatást éri el, és ez megfogalmazása szerint akár háborúk elvesztését eredményezheti. Az indítványozó szerint az
Rtv., valamint az Nbtv. a Hszt.-hez képest eltérően szabályozza a jogszabálysértő parancs illetőleg rendelkezés végrehajtására vonatkozó kötelezettséget, ami azt támasztja
alá, hogy a rendvédelmi szervek és a fegyveres erők szolgálati viszonyára vonatkozó jogszabályok értelmesen és alkotmányosan nem hozhatók egy nevezőre.
Az indítvány nem megalapozott. Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy
a Hszt. sérelmezett 69. §-a és az Alkotmánynak az indítványozó által felhívott 2. § (1) bekezdése, illetőleg 77. §
(2) bekezdése között van-e az indítvány eldöntése szempontjából értékelhető kapcsolat.
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése a demokratikus jogállamiság eszméjét emeli alkotmányos rangra. A demokratikus jogállam fogalmi jegyeit az Alkotmánybíróság számos
határozatában elemezte és fejtette ki [32/1991. (VI. 6.) AB
határozat, ABH 1991, 146, 158., 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65—66., 25/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1992, 131, 132., 26/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1992, 135, 142.]. A jogállamiságból eredő egyik
alapvető követelmény a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a felettes által kiadott jogszabálysértő parancs
és rendelkezés végrehajtásának kötelezettsége azért áll
szoros alkotmányos összefüggésben a jogállamisággal,
mert kivételt képez a jogbiztonságból adódó ahhoz a kívánalomhoz képest, hogy mindenkinek a jogszabályok keretei között kell tevékenységét kifejteni.
Az Alkotmánybíróság ismét utal arra, amit már számos
korábbi határozatában is kifejtett: a fegyveres szervek feladatainak a jellege, valamint az ezek elérését elősegítő
szigorú alá- és fölérendeltségi viszonyok folytán a törvény
a szolgálati jogviszonyban állók tekintetében tartalmazhat
speciális, csak a fegyveres szerveknél indokolt, az általánosnál kötöttebb előírásokat. Ezért a jogszabályellenes
parancs és intézkedés végrehajtásának a kötelezettsége,
ami a civil-szférában nyilván nem állná ki az alkotmányosság próbáját, önmagában, további vizsgálat nélkül nem
tekinthető az Alkotmányba ütközőnek.
Nyilvánvaló ugyanakkor, hogy ez nem menti fel a törvényhozót az alól a követelmény alól, hogy csak a fegyveres
szervek sajátos feladatai által feltétlenül indokolt mértékben térjen el a jogállamiságnak attól az alapvető követelményétől, hogy mindenki jogtisztelő, tehát jogszabályszerű
magatartást köteles tanúsítani. Ennek folytán azt, hogy a
jogellenes parancs és intézkedés végrehajtásának a kötelezettségére vonatkozó törvényi előírás alkotmányosan indokolható-e, egyrészt azon céloknak, melyeket e kötelezettség hivatott érvényre juttatni, másrészt a jogállamiság
által megtestesített értékeknek az egybevetése alapján kell
megítélni.
Az Alkotmánybíróság nem tartotta megalapozottnak az
indítványnak azt a részét, mely szerint a jogellenes parancs
és intézkedés teljesítésére vonatkozó kötelezettségnek és
az ezzel kapcsolatos felelősségnek az eltérő szabályozása a
Hszt.-ben, az Nbtv.-ben és az Rtv.-ben önmagában is alkotmányellenes.
Kétségtelen, hogy az Nbtv. e kérdéskört annyiban a
Hszt.-től eltérően szabályozza, hogy egyrészről nem a bűncselekményt megvalósító parancs és intézkedés, hanem a
nyilvánvalóan bűncselekményt megvalósító parancs és intézkedés végrehajtásának kötelezettségét oldja fel, másrészről jogszabálysértő parancs és intézkedés esetén nem
ad lehetőséget a beosztottnak, hogy írásban kérje annak
megerősítését. Az Rtv. 12. §-a is tartalmaz bizonyos eltérést a Hszt.-hez képest amennyiben a jogszabálysértő
parancs végrehajtásáért való felelősségről a normaszöveg
nem szól, erre csak az indokolásban történik utalás — ami
ugyan alkotmányosan aggályos lehet, ez azonban nem tárgya a jelen ügynek.
Az Nbtv.-n és az Rtv.-n kívül, melyekre az indítványozó
is hivatkozott, az Alkotmánybíróság figyelmet szentelt még
a Hvt.-nek is, melynek 27. § (1) bekezdése szerint a szolgálati elöljáró alárendeltjének bármely, a hatáskörébe tartozó és jogszabály által nem tiltott parancsot kiadhat, és
melynek 28. § (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a
parancsnak összhangban kell lennie a jogszabályokkal.
Azt, hogy a különféle fegyveres szervnél a törvény eltérően szabályozza a bűncselekményt illetőleg a jogszabálysértést megvalósító parancs, intézkedés kiadhatóságának
jogát illetőleg végrehajtásának a kötelezettségét, továbbá
az ilyen parancs kiadásáért viselt felelősséget, a különféle
fegyveres szervek feladatai és tevékenysége közötti különbségek indokolhatják. Ennek megítélése törvényhozói kompetencia, az Alkotmánybíróság által gyakorolt alkotmányossági kontroll csak annak vizsgálatára irányulhat, hogy
az eltérő szabályozás ellentétes-e az Alkotmány valamelyik
rendelkezésével, ami a jelen esetben nem áll fenn.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a jogellenes
parancs és intézkedés végrehajtására vonatkozó kötelezettség alapvető alkotmányos kérdés, mert a demokratikus
jogállamiságból következő jogkövetési kötelezettség alól
enged teret kivételnek. Mint fentebb rámutatott, az Alkotmánybíróság csak akkor tartja alkotmányosnak a
jogszabályellenes parancs, vagy intézkedés teljesítésére kötelezést, ha ezt alapvető alkotmányos értékek (például az
ország védelme) indokolják. Mivel a fegyveres szervek rendeltetése, tevékenységének jellege ebbe a körbe tartozik,
ezért az Alkotmánybíróság nem állapította meg a Hszt.
69. §-ának az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe ütközését.
A Hszt. 69. §-a az esetleges jogszabálysértő parancs végrehajtásának — az Alkotmánybíróság szerint a fentiek szerint indokolt — kötelezettségén kívül a jogszabálysértő
parancs esetén követendő eljárást és a végrehajtásért való
felelősséget szabályozza, ekként annak az Alkotmány 77. §
(2) bekezdésébe ütközése sem állapítható meg.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság a Hszt.
69. §-a alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasította.
9. Az indítványok szerint az Alkotmány 66. § (1) bekezdésével, 67. § (2) bekezdésével és 70/A. §-ával összeegyeztethetetlen a Hszt. 91. § (1) bekezdésén kívül a 94. §-a is,
mivel az egészségügyi szabadságra való jogosultság szempontjából indokolatlan és hátrányos megkülönböztetést
alkalmaz.
Az indítvány ebben a részében megalapozatlan.
Az érdemi vizsgálat során az Alkotmánybíróság észlelte,
hogy a jogalkotó időközben a Hszt. 94. §-át módosította,
melynek eredményeként az indítványozók által sérelmezett különbségtételt már csak a 94. § b) pontjában, az egy
évesnél fiatalabb gyermek vonatkozásában tartotta fenn.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a megváltozott
jogi szabályozás — az egy évesnél fiatalabb gyermek sajátos
szükségleteire tekintettel — az indítványozók által kifogásolt alkotmányos aggályokat nem veti fel, ezért a 94. §
alkotmányellenességének megállapítására irányuló indítványt elutasította.
10. Az indítványozók a Hszt. 295. és 296. §-ai alkotmányellenességének megállapítására irányuló kezdeményezésükben a Hszt. 297. §-a alkotmányosságát is vitatták. Érvelésük szerint a Hszt. 297. § (1) bekezdésének az a rendelkezése, miszerint a nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos
állományú tagja által benyújtott szolgálati panaszügyekben ügyvéd nem képviselheti a panaszost, ellentétben áll
az Alkotmány 64. §-ával, ami kimondja: ,,mindenkinek
joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami
szerv elé’’.
Az Alkotmánybíróság több határozatában, így az
52/1996. (XI. 14.) AB határozatban már foglalkozott
az Alkotmány 64. §-ában szereplő joggal, mely felfogása
szerint általános petíciós jog (ABH 1996., 159., 163.).
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Alkotmány
szövegében szereplő ,,vagy másokkal együtt’’ kitétel elsősorban több, érdekközösségben lévő személy együttes
petíciójának a lehetőségére utal, és nem arra, hogy a ,,több’’
személy egyike a többieket képviselő ügyvéd legyen — bár
az Alkotmány 64. §-a nyilván ezt sem zárja ki.
Az Alkotmánybíróság szerint méltányolható nemzetbiztonsági érdek, hogy a szigorú belső konspiráció mellett
működő nemzetbiztonsági szolgálatok tevékenységének
konkrét tartalma, az eszközök és a módszerek, az együttműködő személyek csak a legszűkebb körben váljanak ismertté. Minthogy a petíciós jog egyébként sem tekinthető
korlátozhatatlan jognak, a Hszt. 297. § (1) bekezdésében
szereplő korlátozásnak pedig az Alkotmánybíróság megítélése szerint a nemzetbiztonsági szolgálatok tevékenységének jellegére visszavezethető ésszerű okai vannak, az
Alkotmánybíróság a Hszt. 297. § (1) bekezdésének megsemmisítésére irányuló indítványt nem találta megalapozottnak, ezért elutasította.
IV. Az indítvány szerint a Hszt. 237. §, a 254. § (2) bekezdés,
a 293. §, a 306. § és a 322. §, továbbá a Hsztvh. 37. §, 42. §
(1) bekezdés, 44. §, 47. §, 49. §, az 55. § (1) bekezdésének,
valamint az 56. § (1) bekezdésének szövegéből ,,a folyamatos ügyeleti szolgálat ellátására szervezett beosztásokban
szolgálatot teljesítők kivételével’’ szövegrészek, az 59. §, a
60. §, a 61. §, a 62. § és a 63. § az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe, valamint 70/B. § (2) és (3) bekezdésébe ütközés
folytán alkotmányellenes. Az indítványozó álláspontja szerint azzal, hogy a törvény kifogásolt rendelkezései különbséget tesznek az egyes fegyveres szervek tagjai között az
őket megillető pótlékokat illetően anélkül, hogy megokolnák, miért jár egyes fegyveres szervek tagjainak magasabb,
vagy alacsonyabb pótlék ugyanolyan tevékenységért, mint
más fegyveres szervnél, megsérti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának alkotmányos elvét, valamint azt az
alkotmányos követelményt, hogy egyenlő munkáért egyenlő
bér jár.
1. Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta
meg, hogy a 915/B/1998. AB határozatára figyelemmel
(ABH 2000, 931.) az indítványt nem kell-e ítélt dolognak
tekintenie. A 915/B/1998. AB határozatában a Hsztvh. 39.,
55. és 56. §-ainak alkotmányossági vizsgálatát végezte el.
E §-ok közül a jelen indítvány ugyancsak felveti a Hsztvh.
55. és 56. §-ai alkotmányosságának a kérdését. Mivel azonban a 915/B/1998. AB határozat alapjául szolgáló indítványok, s ennek megfelelően az Alkotmánybíróság határozata is e §-oknak az ügyeleti, éjszakai és délutáni pótlékra
vonatkozó rendelkezéseire vonatkoztak, melyeket a jelen
indítvány nem érint, az Alkotmánybíróság az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről
szóló, módosított és egységes szerkezetbe foglalt 3/2001.
(XII. 3.) Tü. határozata (a továbbiakban: Ügyrend) 31. §
c) pontjára tekintettel megállapította, hogy ,,ítélt dolog’’
nem áll fenn, így nincs akadálya az indítvány érdemi elbírálásának.
Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában világossá tette, hogy a jogszabály akkor diszkriminatív, ha
önkényesen, kellő indok nélkül szabályozza eltérően az
azonos helyzetben lévőket megillető jogokat, illetőleg az
őket terhelő kötelezettségeket. Következésképpen ahhoz,
hogy a törvény hátrányosan megkülönböztető jellegét állító indítvány tárgyában állást lehessen foglalni, ismerni kellene azokat az érveket, melyekre támaszkodva az indítványozó diszkriminatívnak tekinti a szabályozást.
Az indítványozó azonban egy általános megállapítás
mellett — mely szerint csak az olyan szabályozás tartaná
tiszteletben a diszkrimináció tilalmát, mely kizárólag a
tevékenységekre tekintettel határozná meg a pótlékok
fizetésének alapját a Hszt. hatálya alá tartozó valamennyi
testületnél — három konkrét rendelkezéssel kapcsolatban
fogalmazta meg kifogásait.
Az első a HIV pozitív személyek őrzése. Kifogásolja,
hogy ezért a tevékenységért csak a büntetés-végrehajtási
szervezet tagjának jár pótlék, a rendőrség és a határőrség
hivatásos állományú tagjainak nem, holott tevékenységük
során ez utóbbiak esetében is sor kerülhet HIV pozitív
személyek őrizetére.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint azonban egyrészről a büntetés-végrehajtási állomány HIV pozitív személyek őrizetére rendelt tagjainak, másrészről a rendőrség
és határőrség állományában a fertőzött személyekkel szükségképpen rövidebb ideig kapcsolatba kerülő hivatásos
állományúaknak a helyzete nem azonos. Eltekintve attól,
hogy például a határőrség esetében a határon történő őrizetbe vétel és a határőrség helyiségeiben a törvény által
rövid időre korlátozott őrizetben tartás során a betegség
ténye is aligha ismert, a fertőzés valószínűsége lényegileg
alig különbözik a HIV betegekkel más, mindennapi élethelyzetben — közlekedési eszközön, hivatalokban, bankokban, bevásárlóközpontokban, vagy szórakozóhelyeken — esetileg érintkezésbe kerülők megbetegedési kockázatától. A büntetés-végrehajtási intézetekben történő
fogva tartás tartósabb jellege, a HIV betegek őrizetére
rendszeresített körletben állandó jelleggel szolgálatot teljesítők veszélynek kitettsége viszont nyilvánvalóan jóval
jelentősebb a fertőzött személyekkel csak esetileg és rövid
ideig kapcsolatba kerülőknél. Nem azonos helyzetben lévőkre vonatkozó jogi szabályozás összehasonlítása pedig
nem vezethet arra a következtetésre, hogy a szabályozás
diszkriminatív.
A második kifogás az, hogy csak a vámőrség tagjai kaphatnak pénzkezelési pótlékot, holott a Hszt. hatálya alá
tartozó többi testületben is folyik pénzkezelés. Az Alkotmánybíróság ezzel szemben meggyőzőnek tartja azt — az
indítványt illető véleményük közlésére általa felkért miniszterek által hangoztatott — ellenérvet, hogy a vámőrségnél jelentős összegű vámok és illetékek beszedése és
kezelése indokolja a pótlék megállapítását. Ezért az Alkotmánybíróságnak az álláspontja az, hogy egyrészről a vámőrség tagjai, másrészről a Hszt. hatálya alá tartozó többi
fegyveres szerv hivatásos állományú tagjai a pénzkezelés
szempontjából nincsenek azonos helyzetben, ezért a vámőrség tagjainak pénzkezelési pótléka nem képezi e kedvezményezettek indokolatlanul előnyös kezelését a többi fegyveres szerv hivatásos állományú tagjaihoz képest.
A fentebb kifejtettek alapján az Alkotmánybíróság a
Hsztvh. 37. §-a és 63. §-a alkotmányellenessége megállapításá ra és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasította.
2. Az indítványozó harmadik kifogása, hogy a különféle
fegyveres szerveknél szolgálatot teljesítő gépjárművezetők
pótléka sem azonos. Az indítványozó ezt a kifogását azzal
támasztotta alá, hogy Hszt. hatálya alá tartozó többi testülethez képest, ahol e pótlék nagysága 13%, a hivatásos
katonáknál ez 5,3—18,8%-ot tesz ki.
A Hszt.-nek ezt a rendelkezését tartalmazó 237. §
(1) bekezdését a Hjt. 2002. január 1-jével hatályon kívül
helyezte. Egyidejűleg a Hvt. hatálya alá tartozó gépjárművezetők gépjárművezetői pótlékát egységesen havi
13%-ban, tehát a Hszt. hatálya alá tartozókéval azonos
mértékben állapította meg [a Hjt. 114. § (1) bekezdés
r) pontja].
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata, hogy a már
hatályon kívül helyezett jogszabály alkotmányosságát csak
az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 38. §-a szerinti bírói kezdeményezés, valamint 48. §-a szerinti alkotmányjogi panasz esetében vizsgálja. Ezért az Alkotmánybíróság az eljárást a Hszt.
237. §-a tekintetében az Ügyrend 31. § a) pontja alapján
megszüntette.
3. Az indítvány a Hszt. 258. § (1) bekezdését az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, 8. § (2) bekezdésével és 54. §
(1) bekezdésével összeegyeztethetetlennek tartja annyiban, hogy e rendelkezés a rendőri szolgálati jogviszony
létesítésének feltételéül szabja a jelentkező közeli hozzátartozóinak kifogástalan életvitelét is, valamint mert lehetővé teszi a közeli hozzátartozók életvitelének a szolgálati
jogviszony fennállása során bármikor történő megvizsgálását.
Az Alkotmánybíróság megállapította: az indítvány előterjesztése óta a Hszt. 258. § (1) bekezdését a jogalkotó
több alkalommal módosította. Az elbíráláskor hatályos
törvényszöveg a kifogástalan életvitel követelményét már
csupán a jelentkező tekintetében írja elő. Az Alkotmánybíróság ezért az okafogyottá vált Hszt. 258. § (1) bekezdése
alkotmányellenessége megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítvány tárgyában az eljárást az Ügyrend
31. § e) pontja alapján megszüntette.
4. Az indítvány a Hszt. 338. § (1) bekezdését az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe, valamint a 70/B. § (2) és (3) bekezdésébe ütközés miatt kéri megsemmisíteni. Az indítványozó indítványát a 2002. június 11-én kelt beadványában
úgy módosította, hogy az időmúlásra tekintettel nem e
rendelkezés megsemmisítését, hanem az alkotmánysértés
megállapítását kéri.
A Hszt. 338. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy
,,[a] törvény szerinti illetményrendszerre 1999. január
1-jéig kell áttérni. A korábbi áttérés lehetőségét az éves
költségvetések tárgyalásakor vizsgálni kell.’’
Azt indítványozó szerint a jogalkotó által megfelelőnek
minősített illetményrendszer életbeléptetését a törvény
egészéhez képest mintegy két és fél évvel későbbre halasztani azért alkotmánysértő, mert mindazok, akik az új illetménytábla bevezetéséig szolgálatot teljesítenek, kevesebb
illetményt kapnak, mint amennyi munkájuk mennyisége és
minősége szerint megilletné őket. Különösen méltánytalanul érinti a bértábla későbbi életbelépése azokat, akik
időközben mennek nyugdíjba. Álláspontjának alátámasztására hivatkozik az indítványozó a 46/1995. (VI. 30.)
AB határozatra (ABH 1995., 219., 224), melyben az Alkotmánybíróság rámutatott arra, hogy a külső és belső gazda
sági-pénzügyi egyensúlyi helyzet javítása és a tartós gazdasági növekedés feltételeinek kibontakoztatása az alapjogi
korlátozásnak nem elegendő alkotmányos indoka, valamint a 43/1995. (VI. 30.) AB határozatra (ABH 1995., 188.,
198.), melyben az Alkotmánybíróság arra az álláspontra
helyezkedett, hogy az új rendszerre való áttérésnek a jogbiztonsággal összefüggő alkotmányos követelménye az érdekeltek számára olyan felkészülési idő biztosítása, mely
szükséges a megváltozott rendelkezésekhez való alkalmazkodáshoz és a család gazdálkodásának az új feltételekhez
igazodó megszervezéséhez.
Az indítvány benyújtása és elbírálása közötti időszakban
a kifogásolt rendelkezések teljesedésbe mentek, minthogy
sor került az új illetményrendszerre való áttérésre.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az olyan
jogszabályi rendelkezés, mely már megvalósult, már nem
tekinthető hatályosnak [1239/B/1990. AB végzés, ABH
1991. 905., 906., 670/B/1997. AB határozat, ABH 1999,
600., 603., 28/2000. (IX. 8.) AB határozat, ABH 2000. 174.,
191.], így az Alkotmánybíróság nem jogosult annak alkotmányellenességét vizsgálni.
Ezért az Alkotmánybíróság az eljárást a Hszt. 338. §
(1) bekezdése tekintetében megszüntette.
V. 1. Az Alkotmánybíróság a vizsgálat során észlelte
továbbá, hogy a Hsztvh. módosításáról szóló 99/2003.
(VII. 15.) Korm. rendelet 9. § (1) bekezdése a Hsztvh. 42. §
(1) bekezdését, 44. §-át, 47. §-át és 49. §-át 2003. július
23-ával hatályon kívül helyezte. Az Alkotmánybíróság az
említett gyakorlata alapján az Ügyrend 31. § a) pontja értelmében az eljárást ezen rendelkezések tekintetében is
megszüntette.
2. Az Abtv. 22. § (2) bekezdése értelmében az indítványban meg kell jelölni a kérelem alapjául szolgáló okot.
Nem elég az Alkotmány rendelkezéseire hivatkozni, meg
kell indokolni, hogy az Alkotmány rendelkezéseit a megsemmisíteni kért jogszabály miért és mennyiben sérti.
[472/B/2000. AB határozat, ABH 2001., 1655.; 654/H/1999.
AB határozat, ABH 2001., 1645.] Mivel az indítványozó a
Hszt. 254. § (2) bekezdése, 306. §-a és 322. §-a, valamint a
Hsztvh. 55. § (1) bekezdésében és 56. § (1) bekezdésében
,,a folyamatos ügyeleti szolgálat ellátására szervezett beosztásokban szolgálatot teljesítők kivételével’’ szövegrészek, továbbá a Hsztvh. 59. §-a, 60. §-a, 61. §-a, 62. §-a és
63. §-a alkotmányellenessége állításán túl a konkrét indokot nem jelölte meg, az Alkotmánybíróság az indítványokat — mint érdemi elbírálásra alkalmatlant — visszautasította.
A határozatnak a Magyar Közlönyben történő közzétételét az Alkotmánybíróság az Abtv. 41. §-a alapján rendelte el.
Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1120/2015. (III. 6.) Korm. határozata a GSM-R rendszer megvalósításával összefüggő egyes feladatokról.
1. A Kormány
a) egyetért azzal, hogy a GSM-R nagyprojekt
aa) első fázisának megvalósítója a  NISZ Nemzeti Infokommunikációs Szolgáltató Zártkörűen Működő
Részvénytársaság (a továbbiakban: NISZ Zrt.),
ab) második fázisának előkészítője és megvalósítója a  NIF Nemzeti Infrastruktúra Fejlesztő zártkörűen
működő Részvénytársaság (a továbbiakban: NIF Zrt.),
b) felhívja a  nemzeti fejlesztési minisztert, hogy gondoskodjon az  a)  alpontban meghatározott feladatellátási
rend megvalósításához szükséges jogszabályok és közjogi szervezetszabályozó eszközök tervezeteinek,
valamint az egyéb jogi feltételek megteremtését szolgáló tervezetek előkészítéséről, az azokkal kapcsolatos
egyeztetések lefolytatásáról és az  azok elfogadására jogosult részére – döntéshozatal céljából – történő
előterjesztéséről,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: a törvényi feltételek megteremtéséhez szükséges törvénytervezet előkészítésére és
a Kormányhoz történő benyújtására: azonnal
 egyéb jogi feltételek megteremtésére: a törvényi feltételek megteremtését követő harminc
napon belül
c) felhívja a belügyminisztert és a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy tegyék meg azokat az intézkedéseket és
kezdeményezzék azokat a döntéseket, amelyek az a) alpont ab) alpontjában meghatározott feladat, valamint
annak ellátásához szükséges jogok, kötelezettségek, vagyon és más erőforrások NISZ Zrt.-ről a  NIF  Zrt.-re
történő – lehetőleg jogutódlás útján történő – átszállásához a  b)  alpontban meghatározottakon kívül
szükségesek,
Felelős: belügyminiszter
 nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: azonnal
d) hozzájárul a  KÖZOP-2.5.0-09-11-2014-0004 azonosító számú, „GSM-R rendszer kiépítés 2. fázisának
előkészítése” című projekt támogatási szerződésének az a) alpont szerinti módosításához.
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: a c) alpontban foglaltak végrehajtását követően azonnal
2. A  GSM-R rendszer kialakításával összefüggő egyes feladatokról szóló 1486/2012. (XI. 7.) Korm. határozat
(a továbbiakban: határozat) 1. pont a) alpontja helyébe a következő rendelkezés lép:
(A Kormány a  nemzetközi vasúti forgalom interoperabilitásának biztosítását, a  közlekedés biztonságának növelését
– valamint az Európai Unió nemzetközi tranzitra vonatkozó szabványainak teljesítését, a közlekedési módok arányának
javítását, a  hatékonyság növelését és a  környezeti ártalmak csökkentését – szolgáló GSM-R rendszer megvalósítása
érdekében
kijelöli)
„a) a GSM-R nagyprojekt
aa) első fázisa megvalósítójának és az  azzal összefüggő projektek kedvezményezettjének a  NISZ Nemzeti
Infokommunikációs Szolgáltató Zártkörűen Működő Részvénytársaságot (a továbbiakban: NISZ Zrt.),
ab) második fázisa előkészítőjének és megvalósítójának, valamint az  azzal összefüggő projektek
kedvezményezettjének a  NIF Nemzeti Infrastruktúra Fejlesztő zártkörűen működő Részvénytársaságot
(a továbbiakban: NIF Zrt.),”
3. A határozat
a) 1.  pont b)  alpontjában a „Részvénytársaságot” szövegrész helyébe a „Részvénytársaságot (a továbbiakban:
MÁV Zrt.)” szöveg,
b) 6.  pont c)  alpontjában a  „nagyprojektet kivitelező” szövegrész helyébe a  „nagyprojekt első fázisát
megvalósító” szöveg és a „Nemzeti Infrastruktúra Fejlesztő” szövegrész helyébe a „NIF” szöveg,
c) 1. mellékletében foglalt táblázatban a „Nemzeti Infokommunikációs Szolgáltató” szövegrész helyébe a „NISZ”
szöveg
lép. 4. A Kormány visszavonja a határozat 6. pont a) alpontját.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök