text:
24/2014. (VII. 22.) AB határozata az egészségügyről szóló 1997. CLIV. törvény 22. § (3) bekezdésének szövegrésze, valamint az egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet mellékletének 2. pontja és az ahhoz kapcsolódó lábjegyzet alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének utólagos megállapítására irányuló
alkotmányjogi panasz alapján – dr. Balogh Elemér, dr. Dienes-Oehm Egon, dr. Juhász Imre és dr. Salamon László
alkotmánybírák különvéleményével – meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az  egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 22.  § (3)  bekezdése
„nyilatkozat abban az esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos – egy hónapnál nem régebbi – szakvéleményben
igazolja, hogy a személy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg. A  […] kétévente meg
kell újítani, és azt […]” szövegrésze alaptörvény-ellenes, ezért azt megsemmisíti.
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 22. § (3) bekezdése a következő szöveggel marad hatályban:
„Az (1)–(2) bekezdés szerinti nyilatkozatot a beteg bármikor – cselekvőképességére, illetve alaki kötöttségre tekintet
nélkül – visszavonhatja.”
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 22.  § (3)  bekezdése „nyilatkozat abban az  esetben érvényes, ha
pszichiáter szakorvos – egy hónapnál nem régebbi – szakvéleményben igazolja, hogy a  személy döntését annak
lehetséges következményei tudatában hozta meg. A  […] kétévente meg kell újítani, és azt […]” szövegrésze
e határozatnak a Magyar Közlönyben való közzétételét követő napon veszti hatályát.
2. Az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az  egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól
szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet mellékletének 2.  pontja és az  ahhoz kapcsolódó lábjegyzet alaptörvényellenes, ezért azt megsemmisíti.
Az egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet
mellékletének 2. pontja és az ahhoz kapcsolódó lábjegyzet e határozatnak a Magyar Közlönyben való közzétételét
követő napon veszti hatályát.
3. Az  Alkotmánybíróság az  egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 22.  § (2)  bekezdésben második helyen
szereplő „cselekvőképes” szövegrésze, az  egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól
szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet 5.  § (2)  bekezdés „illetve a  helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási
képességgel” szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
alkotmányjogi panaszt elutasítja.
4. Az Alkotmánybíróság az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 20. § (4) bekezdés „háromtagú” szövegrésze,
20.  § (5)  bekezdés „valamint egy pszichiáter szakorvos” szövegrésze, valamint az  egyes egészségügyi ellátások
visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet 3.  § (3)  bekezdés „pszichiáter
szakorvos tagja” szövegrésze, továbbá 4.  § második mondata alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt az  Alaptörvény II.  cikke tekintetében elutasítja, egyebekben
visszautasítja.
5. Az  Alkotmánybíróság az  egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 21.  § (1) és (2)  bekezdés „és korlátozottan
cselekvőképes” szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló eljárást
megszünteti.
6. Az Alkotmánybíróság az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 16. § (2) bekezdése, 20. § (2) bekezdés „csak”
szövegrésze, 20.  § (3)  bekezdés „vagy életmentő”, továbbá „illetve életmentő” szövegrészei, 21.  § (3)  bekezdése,
valamint az  egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998. (VI. 16.)
Korm. rendelet 1. § a) pont „életmentő […] (a  továbbiakban együtt: életfenntartó)” szövegrésze, 2. § (1) bekezdés
„ismételten” szövegrésze, 2.  § (2)  bekezdés „azonban a  közokirat elkészíttetésének költségei a  beteget terhelik”
szövegrésze, 3. § (4) bekezdés „akkor a visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve azt meg sem lehet kezdeni”
szövegrésze, 4.  §-a második mondata, 9.  § (1)  bekezdés „illetve ismételten javasolni kell számára az  életfenntartó
beavatkozás elvégzéséhez történő beleegyezést” szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 26. § (2) bekezdése
alapján alkotmányjogi panasszal fordult az  Alkotmánybírósághoz, kérve az  egészségügyről szóló 1997. évi
CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 16. § (2) bekezdése, 20. § (2) bekezdés „csak” szövegrésze, 20. § (3) bekezdés
„vagy életmentő”, továbbá „illetve életmentő” szövegrészei, 20.  § (4)  bekezdés „háromtagú” szövegrésze, 20.  §
(5)  bekezdés „valamint egy pszichiáter szakorvos” szövegrésze, 21.  § (1) és (2)  bekezdés „és korlátozottan
cselekvőképes” szövegrésze, 21.  § (3)  bekezdése, 22.  § (2)  bekezdésben másodikként szereplő „cselekvőképes”
szövegrésze, 22.  § (3)  bekezdés „a nyilatkozatot kétévente meg kell újítani” szövegrésze, valamint az  egyes
egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998. (VI. 16.) Korm.  rendelet
(a  továbbiakban: Kr.) 1.  § a)  pont „életmentő […] (a  továbbiakban együtt: életfenntartó)” szövegrésze, 2.  §
(1) bekezdés „ismételten” szövegrésze, 2. § (2) bekezdés „azonban a közokirat elkészíttetésének költségei a beteget
terhelik” szövegrésze, 3.  § (3)  bekezdés „pszichiáter szakorvos tagja” szövegrésze, 3.  § (4)  bekezdés „akkor
a visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve azt meg sem lehet kezdeni” szövegrésze, 4. § második mondata,
5. § (2) bekezdés „illetve a helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási képességgel” szövegrésze, 9. § (1) bekezdés
„illetve ismételten javasolni kell számára az  életfenntartó beavatkozás elvégzéséhez történő beleegyezést”
szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[2] Az indítványozó szerint a támadott rendelkezések együttesen és külön-külön is sértik a jogbiztonságot, ellentétesek
a 9/1992. (I. 30.) AB határozatban foglaltakkal, a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: régi Jat.)
rendelkezéseinek mellőzésével kerültek megalkotásra, továbbá sérülni véli az emberek önrendelkezési jogát is.
[3] 2. Az  összegző-áttekintő jellegű bevezetés után az  indítványozó az  egyes rendelkezések alaptörvény-ellenességét
kifogásolja a következők szerint.
[4] 2.1. Az indítványozó szerint az Eütv. 16. § (2) bekezdés a ba) ponttól kezdve a bekezdés végéig sérti az Alaptörvény
B) cikk (1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, III. cikkét, IV. cikk (1) bekezdését, valamint a XV. cikk (1)–(2) bekezdését.
[5] Állítása szerint a  megjelölt rendelkezés több szempontból is alaptörvény-ellenes: egyrészt, mert nem nevesíti,
hanem indokolás nélkül kihagyja a  felsorolásból a  dédszülőket és a  dédunokákat, mint a  beteg helyett a  kezelés
visszautasítása okán nyilatkozattételre jogosult személyeket, ezáltal indokolatlan különbséget tesz életkor és
lényegében leszármazási, illetve felmenői sor szerint.
[6] Másrészről a  kifogásolt szabályt összeveti a  Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban:
régi Ptk.) 610. §-ával is, amelynek értelmében, ha sem az örökhagyó nagyszülője, sem a nagyszülőktől leszármazó
nem örökölhet, törvényes örökösök fejenként egyenlő részekben az  örökhagyó távolabbi felmenői. Így az  Eütv.
fenti rendelkezésével szemben – mely csak a  nagyszülőkig, illetve az  unokákig nevezi meg a  beteg helyett
nyilatkozattételre jogosultakat – nem hagyják ki a távolabbi felmenőket vagy leszármazókat sem.
[7] Az ellátás visszautasítására (a jövőbeni lehetséges cselekvőképtelenség esetére) vonatkozó nyilatkozat
(a továbbiakban: élő végrendelet) szerinte rokon vonásokat mutat a végrendelettel; erre utal a köznyelvben ekként
meghonosodott elnevezése is, így az  Eütv. nem térhet el a  régi Ptk.-ban megfogalmazottaktól, és nem tehet
különbséget a  lehetséges örökösök, illetve a  beteg helyett döntéshozatalra jogosultak között. Véleménye szerint
tehát a  jelenlegi szabályozás indokolatlan különbséget tesz életkor és leszármazási, illetve felmenői sor szerint,
hátrányos módon szűkítve a  beteg helyett nyilatkozattételre jogosultak körét azáltal, hogy nem nevesíti, hanem
kihagyja a helyettes döntéshozók közül a dédszülőket és a dédunokákat, ezért alaptörvény-ellenes.
[8] Kifogásolja azt is, hogy a régi Jat. 18. §-ába ütköző módon nem került sor a jogszabály megalkotása során társadalmi
hatásvizsgálatra. Arra is hivatkozik, hogy az  idős korosztály létszámának gyors növekedését, társadalmi súlyát
a jogalkotó nem hagyhatja figyelmen kívül, velük a jogalkotás során is számolni kell.
[9] Az indítványozó kérelmében megjelöli az  Alaptörvény több rendelkezését, illetve annak alátámasztásául idéz
több AB határozatot is, azonban tényleges, értékelhető indokolást csak a  hátrányos megkülönböztetés tilalma
tekintetében ad elő.
[10] 2.2. Az indítványozó szerint az Eütv. 20. § (2) bekezdés „csak” szövegrésze sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését,
valamint I. cikkét, illetőleg megalkotásakor a régi Jat. 18. § (2) bekezdése figyelmen kívül maradt.
[11] Úgy véli, a „csak” határozószó értelemzavaró és akadályozza a  jogszabály érvényesülését, hiszen azt a  benyomást
kelti, mintha kizárólag közokiratban lenne megtehető az ellátás visszautasítására vonatkozó nyilatkozat, ezért sérül
a normavilágosság, és ezen keresztül az önrendelkezési jog olyan korlátozása valósul meg, ami sérti az Alaptörvény
I. cikkét.
[12] 2.3. Az indítványozó szerint az Eütv. 20. § (3) bekezdés „vagy életmentő” és „illetve életmentő” szövegrészei, valamint
a  Kr. 1.  § a) „életmentő”, illetve „(a továbbiakban együtt: életfenntartó)” szövegrészei sértik az  Alaptörvény B)  cikk
(1) bekezdését, I. cikkét, valamint II. cikkét, továbbá a jogalkotó nem tartotta be a régi Jat. 18. § (1)–(2) bekezdésében
és 23. §-ában foglaltakat.
[13] Előadja, hogy az Eütv. az ellátás visszautasításának joga című fejezetben, a 20–23. §-okban foglalkozik az életmentő,
illetve életfenntartó ellátásokkal, ezek visszautasításával. Az  életmentő és az  életfenntartó beavatkozások
szerinte más-más orvosi döntési folyamatot és különböző célú intézkedéseket jelentenek, ehhez képest az  Eütv.
kifogásolt rendelkezésében a  jogalkotó az „illetve” szó használatával azt a  benyomást kelti, mintha a  két fogalom
mintegy felsorolásszerűen, szinonimaként szerepelne, amit a  Magyar Értelmező Kéziszótár „illetve” szóra adott
magyarázata is alátámaszt. Ezáltal sérül a normavilágosság követelménye, ezen keresztül pedig a jogbiztonság elve.
Az indítványozó szerint a fogalmak összemosása az Eütv. súlyos hibája, ő maga a törvényhez képest több fogalmat
különböztet meg, így a  sürgős életmentést közvetlen életveszélyben, az  életfenntartást, a  sürgős életmentést
és életfenntartást, valamint az  életveszélyes helyzetet és elhárítását. Szerinte a  jogalkotó a  jogszabályban
meghatározott fogalmakat nem határolja el megfelelően egymástól, azaz az Eütv.-ben nem különül el az életveszély
elhárításának fogalma a  sürgős életmentés fogalmától. Mivel a  törvényhozó az  életmentés fogalmának
meghatározásánál a  „sürgős szükség” kifejezést használja, a  sürgős szükség meghatározásánál pedig közvetlen
életveszély bekövetkeztét írja elő, értelmezhetetlenné válik életmentő beavatkozás visszautasítása esetén az orvosi
bizottság összehívása, majd a visszautasító nyilatkozat harmadik napon történő ismételt kinyilvánítása, ezt követően
pedig az orvosi bizottság ismételt összehívása.
[14] Az indítványozó szerint amikor az  Eütv. az  életmentő beavatkozás visszautasításáról rendelkezik, akkor ez  azokra
az  esetekre is vonatkozik, melyek azonnali, késlekedés nélküli cselekvést követelnek, ez  pedig a  gyakorlatban
megvalósíthatatlan helyzetet teremt. Véleménye szerint az  Eütv. beavatkozik a  beteg magánszférájába, és sérti
az  emberi méltóságát, valamint az  önrendelkezési jogát is. Az  indítványozó úgy véli, a  jelenlegi szabályozás
alkotmányellenes helyzetet eredményez, hiszen a  sürgős életmentés esetében kivitelezhetetlen, ezért túlzottan
korlátozza a beteg önrendelkezési jogát.
[15] Ugyancsak az  „életmentő” kifejezést használja a  Kr. 1.  § a)  pontja is, amelyet szintén alaptörvény-ellenesnek,
a  normavilágosság követelményét sértőnek tart az  indítványozó. Úgy véli, hogy a  fogalmak felsorolásszerű
feltüntetése félreérthető, azt a  benyomást kelti, mintha az  életmentő beavatkozás az  életfenntartó szinonimája
lenne, ezért mint tartalmilag hibásat, kéri az „életmentő”, és „(a továbbiakban együtt: életfenntartó)” kifejezések
megsemmisítését.
[16] 2.4. Az  indítványozó kéri az  Eütv. 20.  § (4)  bekezdés „háromtagú” valamint a  20.  § (5)  bekezdés „valamint egy
pszichiáter szakorvos” szövegrészei megsemmisítését is, mert ellentétesnek tartja az  Alaptörvény B)  cikk
(1) bekezdésével, I. cikkével, és a XV. cikk (1)–(2) bekezdésével.
[17] 2.4.1. Előadja, hogy sok egészségügyi intézménynek nincsen pszichiáter szakorvosa, különösen nem olyan, aki rövid
időn belül rendelkezésre állna, és döntési helyzetbe hozható lenne, így sok esetben nincs lehetőség a háromtagú
bizottság összehívására. Az  intézmények ilyen eltérő szakorvosi ellátottsága a  betegek esélyegyenlősége
megvalósulásának akadálya, ezért alaptörvény-ellenes [Alaptörvény XV. cikk (1)–(2) bekezdés].
[18] Az indítványozó szerint a bizottságban a kezelőorvos a legmeghatározóbb: ő ismeri a beteget, ő az, akivel a beteg
először ismerteti a  kezelés visszautasítására vonatkozó szándékát, ezt a  kezelőorvos terjeszti a  bizottság elé, és
nélküle a  bizottság sem tud határozatot hozni. Szerinte a  bizottság létrehozására a  beteg életének és érdekeinek
védelme, a  törvényes garanciák betartása, valamint a  kezelőorvos ellenőrzése érdekében került sor, azonban
az  ellenőrzés egyetlen módja az  utólagos jelentési kötelezettség lehet. Ahogy az  indítványozó fogalmaz, „hiba
esetén” pedig a megfelelő következmények alkalmazására kerülhet sor.
[19] 2.4.2. Az  indítványozó szerint az  Eütv. nem tartalmaz kellő garanciát a  beteg védelmében az  életmentő
beavatkozások visszautasítása esetére, így nem tartalmaz (legkésőbbi, a beteg számára még elfogadható) határidőt
a  bizottság megalakítására, összehívására vonatkozóan, nem szabályozza a  bizottság összehívása, működése
rendjét, ami sérti a beteg – az Eütv. 15. § (1) bekezdésében rögzített – önrendelkezési jogát.
[20] Álláspontja szerint a  jogállamiság elvét sérti, hogy nincs szabályozva az  ellátás visszautasítására vonatkozó
okiratok nyilvántartása és az  azokhoz való hozzáférés, továbbá sérelmezi azt is, hogy az  orvosok, a  közjegyzők és
a közvélemény számára alig ismert az élő végrendelet tételére vonatkozó lehetőség. Előadja azt is, hogy a bizottság
összehívásának rendjét, a  működési feltételei meghatározását az  egészségügyi intézmények SZMSZ-ének kellene
szabályoznia, azonban szerinte ez szinte sehol nem történt meg, szerinte éppen a határidők és szankciók megfelelő
szabályozásának elmulasztása miatt. A  Kr. 6.  § (1)  bekezdése a „haladéktalanul” kifejezést használja a  bizottság
döntés meghozatalával kapcsolatosan, ami szerinte „azonnal elvégzendőt” jelent, erre azonban a sürgős életmentés
eseteiben nincs mód. Ugyancsak nem szabályozza az Eütv. a bizottságban a pszichiáter szakorvos feladatát sem.
[21] Az indítványozó szerint tehát a megjelölt rendelkezések sértik mind a beteg, mind a kezelőorvos emberi méltóságát.
[22] 3. Az indítványozó szerint a Kr. 3. § (3) bekezdés „pszichiáter szakorvos tagja” szövegrésze sérti az Alaptörvény B) cikk
(1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, és XV. cikk (1)–(2) bekezdését.
[23] Nem vitatja, hogy a  belátási képességről a  bizottságnak nyilatkoznia kell, ha annak hiánya felmerül, kizárólag
a pszichiáter általi vizsgálatot kifogásolja. A támadott rendelkezés szerint ugyanis a bizottság pszichiáter szakorvos
tagja nyilatkozik arról, hogy a  beteg rendelkezik-e a  döntés meghozatalához szükséges belátási képességgel,
ami az  indítványozó szerint azt jelenti, hogy a  pszichiáter szakorvos feladatává teszi azt, amit az  Eütv. más
rendelkezései a  kezelőorvos feladatai közé utalnak. Szerinte a  belátási képesség megítélése a  mindennapi orvosi
munka része, minden leendő orvos szigorlatozik is az egyetemen pszichiátriából, és maga az Eütv. is több helyen
a kezelőorvosra bízza a belátási képesség megítélését, erre több – felsorolás-szintű – példát is hoz az indítványozó.
Arra hivatkozik, hogy – többek között – az Eütv. 13. §-ában szabályozott tájékoztatáshoz való jog érvényre juttatása
a  másik oldalról a  kezelőorvos kötelezettsége, neki tehát meg kell tudni ítélni betege belátási képességét is
annak érdekében, hogy megfelelően tájékoztathassa. Ugyancsak a  kezelőorvos feladata meggyőződni a  beteg
belátási képességéről a  betegnek az  Eütv. 15.  §-ban rögzített önrendelkezési joga gyakorlása során, különösen
abban az esetben, ha invazív beavatkozáshoz [(5) bekezdés] való hozzájárulásról (mint amilyenek az életmentő és
az életfenntartó beavatkozások is) vagy annak elutasításáról kell dönteni. Az indítványozó szerint, ha a beavatkozás
engedélyezéséhez elegendő az, hogy a  beteg az  általa „megértett és tudomásul vett kockázatú” kezeléshez adja
beleegyezését (invazív beavatkozás esetén írásban, vagy ha erre nem képes, két tanú jelenlétében mindezt), akkor
a beavatkozás elutasítására sem vonatkozhat más feltételrendszer. Indokolása alátámasztásául konkrét példákat is
felhoz.
[24] Szerinte a  jelenlegi szabályozás – amellett, hogy a  beteg önrendelkezési jogát súlyosan korlátozza – a  pszichiáter
szakorvos kötelező bizottsági bevonásával „a kezelőorvos szakmai kompetenciáját támadja”, ezáltal sérti
az  Alaptörvény II.  cikkében megfogalmazott emberi méltóságát is. Szerinte a  pszichiáter szakorvos bizottsági
jelenlétének és vizsgálatának előírása azt a  benyomást kelti, hogy a  kezelőorvos nem képes megítélni a  beteg
belátási és ítélőképességét, annak ellenére sem, hogy azt az Eütv. egyéb rendelkezései (így többek között 12–18. §-ai
is) – mintegy általános szabályként – a kezelőorvos feladatává teszik.
[25] 4. Az  indítványozó támadja a  Kr. 4.  §-ának azt a  részét is, mely a  beteg belátási képességének bizottsági
felmérésére vonatkozó előírásokat tartalmaz, mert szerinte ellentétes az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésével,
I. cikkével, II. cikkével, XV. cikk (1)–(2) bekezdésével, valamint a régi Jat. 18. § (1)–(2) bekezdése mellőzésével került
megalkotásra.
[26] E rendelkezéssel összefüggésben a  korábban kifejtettekre hivatkozva előadja az  indítványozó, hogy a  bizottság
olyan feladatot kap, ami lényegében a kezelőorvos mindennapi tevékenységének a része, ami nélkül egyetlen orvosi
döntés sem lenne meghozható. Azáltal, hogy a beteget a bizottsági, azon belül is pszichiáter szakorvosi vizsgálatnak
teszi ki, sérti a beteg, de egyúttal a kezelőorvos emberi méltóságát is, kétségbe vonva utóbbi szakmai hozzáértését
is.
[27] 5. Az Eütv. – az indítvány benyújtásakor hatályos – 21. § (1) bekezdés „és korlátozottan cselekvőképes” szövegrésze,
valamint – indítvány benyújtásakor hatályos – 21.  § (2)  bekezdés „és korlátozottan cselekvőképes” szövegrésze
az indítványozó szerint sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, XV. cikk (1)–(2) bekezdését.
[28] Az Eütv. – az  indítvány benyújtásakor hatályos – 21.  §-a értelmében cselekvőképtelen és korlátozottan
cselekvőképes betegek az  – Eütv. 20.  § (2)  bekezdés szerinti – ellátást nem utasíthatják vissza. Az  indítványozó
e rendelkezés kapcsán is felveti, hogy a törvény nem határozza meg, kinek a feladata a korlátozott cselekvőképesség
vagy a cselekvőképtelenség megállapítása (ha nincsen erre vonatkozó papírja a betegnek), ami sérti a jogállamiság
– Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében rögzített – elvét. Konkrét szabályozás híján ez  szerinte „értelemszerűen”
a kezelőorvos feladata (itt ismét visszautal a kérelmében fentebb ismertetettekre).
[29] Az indítványozó e  rendelkezéssel összefüggésben azt is kifogásolja, hogy a  jogalkotó nem tesz különbséget
az  életkora és a  szellemi állapota miatt cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes betegek között, azaz
például egy elmebeteg és egy csak életkora okán korlátozottan cselekvőképes beteg között, holott nem sorolhatók
egy csoportba, ezzel pedig sérti az Alaptörvény XV. cikk (1)–(2) bekezdését. Indokolásul a 36/2000. (X. 27.), valamint
a 22/2003. (IV. 28.) AB határozatra is hivatkozik, bőségesen idézve azokat.
[30] Az indítványozó úgy véli, azok a  korlátozottan cselekvőképes betegek, akik csak életkoruk miatt nem
cselekvőképesek, valójában rendelkeznek azzal a  belátási képességgel, ami a  beavatkozásokhoz való
hozzájárulásukhoz, illetve elutasításukhoz szükséges. Az  Eütv. 21.  §-a szerinte azáltal, hogy mind
a  cselekvőképtelenekre, mind pedig a  fiatal felnőttekre (csak életkoruk okán korlátozottan cselekvőképesekre)
azonos előírásokat tartalmaz, sérti – az Alaptörvény XV. cikkén túl – utóbbiak emberi méltóságát is. A korlátozottan
cselekvőképes, ámde belátási képességgel rendelkező beteg jogainak cselekvőképtelenekkel azonos szabályozása
az indítványozó szerint tehát többszörösen alaptörvény-ellenes.
[31] A régi Ptk. 85. § (1) bekezdésének megfelelően a személyhez fűződő jogokat csak személyesen lehet érvényesíteni;
a  korlátozottan cselekvőképes személy személyhez fűződő jogai érvényesítése érdekében maga is felléphet.
Az indítványozó szerint – mivel az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítása az önrendelkezési jog
része, utóbbi pedig a  személyhez fűződő jogok egyike –, ebből levonható a  következtetés, hogy a  korlátozottan
cselekvőképes személyeknek is joguk kellene, hogy legyen a fenti beavatkozások visszautasítására; az ezzel ellenétes
szabályozás pedig sérti az Alaptörvényben is megfogalmazott alapvető jogok korlátozásának tilalmát.
[32] A támadott rendelkezéssel összefüggésben kifogásolja az  indítványozó azt is, hogy nem tartalmaz garanciális
elemeket az  eljárás megkezdésére, befejezésére, ami szintén sérti a  jogállamiság elvét és a  korlátozottan
cselekvőképes beteg alapvető jogait.
[33] Összességében a szabályozást ellentétesnek tartja az Alaptörvény megjelölt rendelkezésein túl az „egészségügyi és
orvosi szemlélettel”, valamint a polgári jogi szabályokkal is.
[34] 6. Alaptörvény-ellenesnek tartja az indítványozó az Eütv. 21. § (3) bekezdését is; úgy véli, a gyógyítás nem történhet
rendőri erőszak alkalmazásával. Elfogadhatatlannak tartja, hogy (életkora okán) korlátozottan cselekvőképes
beteg esetén a  visszautasított életmentő vagy életfenntartó ellátást rendőrséggel kellene kikényszeríteni; szerinte
ez  ellentétes a  jogállamisággal és az  emberi méltósággal. Ellentmondásosnak is tartja a  szabályozást, hiszen
az  Eütv. nem határozza meg, hogyan történik a  rendőri közreműködés, ilyen esetben ki hajtja végre az  orvosi
beavatkozásokat.
[35] 7. Az  indítványozó szerint az  Eütv. 22.  § (2)  bekezdés harmadik részében szereplő „cselekvőképes” kifejezés sérti
az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, XV. cikk (1)–(2) bekezdését.
[36] Álláspontja szerint a támadott rendelkezés sérti a jogállamiságot, az alapvető jogok korlátozásának tilalmát, a koruk
okán korlátozottan cselekvőképes személyek emberi méltóságát, illetve a  jogegyenlőséget azért, mert kizárja
a  beteg helyett döntésre jogosult személyek közül az  életkoruk miatt korlátozottan cselekvőképes személyeket,
annak ellenére is, hogy a  végleges döntést mindenképpen a  háromtagú bizottság hozza meg. Lényegében tehát
azt kifogásolja, hogy cselekvőképes személy nem jelölhet – még közokiratban sem – korlátozottan cselekvőképes
személyt maga helyett akkor sem, ha a korlátozás oka csupán a helyettes döntéshozónak kijelölni kívánt személy
életkorában rejlik.
[37] 8. Az  indítványozó szerint az  Eütv. 22.  § (3)  bekezdése – különös tekintettel „[a] nyilatkozatot kétévente
meg kell újítani.” szövegrészre – sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését, I.  cikkét, II.  cikkét, XV.  cikk
(1)–(2)  bekezdését. Szerinte előfordulhat, hogy a  beteg egészségi állapota annyira leromlik, hogy nem képes
a  nyilatkozat megismétlésére közjegyző előtt, így korábban tett nyilatkozata érvényét veszíti. Az  időkorlát miatt
nem érvényesülhet az  értékrendjét tükröző (vég)akarata, így sérül emberi méltósága és a  jogegyenlőség is.
Ha  nem nevezett meg cselekvőképtelensége esetére helyettes döntéshozót (ami kötelező egyébként sem lehet),
a  kétévenkénti ismétlési kötelezettség önrendelkezési jogát korlátozza, megfoszthatja akarata érvényesítésétől,
holott például a  nyilatkozat visszavonása nincs időben korlátozva. A  közjegyzői eljárás ezen felül súlyos anyagi
terhet jelent, az indítványozó a nyilatkozat ismétlésére vonatkozó előírást értelmetlennek is tartja.
[38] Az indítványozó később kiegészítette alkotmányjogi panaszát; újabb beadványában kéri az  Eütv. elmeorvosi
szakvélemény beszerzésére vonatkozó rendelkezésének a  megsemmisítését, mert ellentétesnek tartja
az Alaptörvény II. cikkével. Emberi méltóságát sértőnek tartja, hogy élő végrendelete kizárólag akkor érvényes, ha
pszichiáter szakorvos – egy hónapnál nem régebbi – szakvéleményben igazolja, hogy (a még egészséges, jövőbeni
lehetséges beteg) döntését annak – esetlegesen előálló – következményei tudatában hozta meg.
[39] Kérelme alátámasztásául több gyakorlati példára is hivatkozik, valamint utal arra is, hogy mind a  pszichiáter
szakvéleményének, mind a  közokirat közjegyző általi elkészítésének olyan költségei vannak, amelyek akár el is
lehetetleníthetik az élő végrendelet tételét.
[40] 9. A Kr. 2. § (1) bekezdése, valamint a 9. § (1) bekezdése rögzíti, hogy amennyiben a beteg az ellátást visszautasítaná/
visszautasította, őt ismételten tájékoztatni kell döntése következményeiről, illetőleg ismételten javasolni kell
számára az életfenntartó beavatkozás elvégzéséhez történő beleegyezést.
[41] Az ismételt tájékoztatásra, illetve ismételt beleegyezési javaslatra vonatkozó rendelkezéseket az  indítványozó
ellentétesnek tartja az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésével, I. cikkével, II. cikkével, XV. cikk (1)–(2) bekezdésével.
[42] Szerinte a  megjelölt rendelkezések indokolatlan beavatkozást jelentenek a  beteg személyiségébe, sértik
önrendelkezési jogát – melynek részeként az  ellátás visszautasítására vonatkozó jogát gyakorolni kívánja, vagy
az ellátást már vissza is utasította.
[43] Az indítványozó szerint a  kifogásolt rendelkezések több szempontból is ellentmondásosak: nincs meghatározva,
hogy hányszor kell „ismételten” javasolni a  kezelést, kinek kell javasolni, amennyiben „értelemszerűen”
a  kezelőorvosnak kell ismételten tájékoztatni a  beteget, vagy ismételten javasolni a  kezelés elfogadását, akkor
a  jogalkotó ezzel a  kezelőorvost olyan helyzetbe hozza, hogy a  beteggel együtt kialakított döntését hagyja
figyelmen kívül, ami az indítványozó szerint sérti a kezelőorvos emberi méltóságát is.
[44] 10. Az indítványozó a megfogalmazása miatt félreérthetőnek, ellentmondásosnak tartja a Kr. 2. § (2) bekezdésében
a  közokirat készítés költségeire vonatkozó mondatrészt, szerinte ez  felesleges túlszabályozás, az  Eütv. erre utalást
nem tartalmaz, és a  közokirat megnevezésből is következik, hogy nem ingyenes, nem társadalombiztosítási
szolgáltatás.
[45] A Kr. 2.  §-a többek között kimondja, hogy amennyiben a  beteg gyakorolni kívánja az  ellátás visszautasítására
vonatkozó jogát, és szándékát az  ismételt tájékoztatást követően is fenntartja, haladéktalanul biztosítani kell
számára joga gyakorlásához szükséges feltételeket. Az indítványozó szerint ez csak az egészségügyi intézményben
történő nyilatkozattételre vonatkozhat, hiszen a  közjegyző előtt tett nyilatkozat feltételezi a  törvényi feltételek
meglétét. A kifogásolt mondatrész azonban azt a téves benyomást kelti, hogy a visszautasítás jogát az egészségügyi
intézményben kizárólag közokiratban lehet gyakorolni, így megtörténhet, hogy magánokiratba foglalt nyilatkozatot
nem fogad el az egészségügyi intézmény.
[46] Másrészről úgy véli az indítványozó, hogy aki nem tudja kifizetni a közjegyző és esetlegesen a pszichiáter költségeit
(ha az  egészségügyi intézménynek nincsen pszichiáter szakorvosa, és máshonnan kell hívni), el van zárva
a visszautasításra vonatkozó nyilatkozattétel lehetőségétől, ami a „jogegyenlőség és esélyegyenlőség elvét” sérti.
[47] 11. Az  indítványozó szerint a  Kr. 3.  § (4)  bekezdése „akkor a  visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve”
szövegrésze alaptörvény-ellenes, mert aktív eutanázia végrehajtására utasít. Ismét megjelöli az Alaptörvény B) cikk
(1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, valamint a XV. cikk (1)–(2) bekezdését.
[48] Előadja, hogy az  életfenntartó beavatkozás visszautasítása az  életmentő beavatkozás visszautasítását is jelenti
[lásd: Kr. 1.  § a)  pontja]. A  támadott rendelkezés értelmében, ha a  Bizottság döntését követő harmadik napon
a beteg – két tanú előtt – ismételten kinyilvánítja az életfenntartó beavatkozás visszautasítására irányuló szándékát,
akkor a  visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve meg sem lehet kezdeni. Az  indítványozó szerint az  ilyen
beavatkozások megszüntetése halált eredményez, ami bűncselekmény. Ugyanakkor nem határozza meg
a jogszabály, hogy kinek kell végrehajtani, rá nézve milyen következményei lesznek, ha a beavatkozást megszünteti,
hogy viszonyul a  rendelkezés a  Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvényhez (a továbbiakban: régi
Btk.), különösen a  168.  §-ához (öngyilkosságban közreműködés). Összességében úgy véli, a  rendelkezés sérti
a  jogállamiság elvét, ezen keresztül a  normavilágosság követelményét, illetve ellentétes a  22/2003. (IV. 28.)
AB határozattal, valamint az élet védelmére vonatkozó kötelezettséggel is.
[49] 12. Végül kéri az  indítványozó a  Kr. 5.  § (2)  bekezdés „illetve a  helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási
képességgel” szövegrésze megsemmisítését is, mert ellentétesnek tartja az  Alaptörvény korábban már megjelölt
cikkeivel.
[50] Az Eütv. 22.  § (4)  bekezdése értelmében azt vizsgálja a  Bizottság, hogy a  beteg döntését annak következményei
ismeretében hozta-e meg. A  Kr. e  rendelkezés alkalmazási körét terjeszti ki a  helyettes döntéshozókra is, ami
az  indítványozó szerint nem lehet a  Bizottság feladata, hiszen az  Eütv. maga kizárólag cselekvőképes személyt
enged helyettes döntéshozónak. Szerinte ez  súlyosan sérti a  helyettes döntéshozó emberi méltóságát,
az indokolatlan elmeorvosi vizsgálat súlyos beavatkozást jelent a magánszférájába, ezen felül az állam túlhatalmát
szolgálja.
[51] A fent kifejtett indokokra tekintettel kéri a megjelölt rendelkezések alaptörvény-ellenességének megállapítását és
megsemmisítését.
II. [52] Az Alkotmánybíróság a határozathozatal során a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe:
[53] 1. Az Alaptörvény indítványozó által megjelölt rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„I. cikk (1) AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam
elsőrendű kötelezettsége.
(2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.
(3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más
alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„II.  cikk Az  emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az  élethez és az  emberi méltósághoz,
a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”
„III. cikk (1) Senkit nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint
szolgaságban tartani. Tilos az emberkereskedelem.”
„IV. cikk (1) Mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz.
(2) Senkit nem lehet szabadságától másként, mint törvényben meghatározott okokból és törvényben
meghatározott eljárás alapján megfosztani. Tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés csak szándékos, erőszakos
bűncselekmény elkövetése miatt szabható ki.”
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
[54] 2. Az Eütv. támadott rendelkezései:
„16.  § (1) A  cselekvőképes beteg – ha e  törvény eltérően nem rendelkezik – közokiratban, teljes bizonyító erejű
magánokiratban vagy – írásképtelensége esetén – két tanú együttes jelenlétében megtett nyilatkozattal
a) megnevezheti azt a  cselekvőképes személyt, aki jogosult helyette a  beleegyezés, illetve a  visszautasítás jogát
gyakorolni, illetve, akit a 13. § alapján tájékoztatni kell,
b) az  a)  pontban meghatározott személy megjelölésével vagy anélkül a  (2)  bekezdés szerinti személyek közül
bárkit kizárhat a  beleegyezés és a  visszautasítás jogának helyette történő gyakorlásából, illetve a  13.  § szerinti
tájékoztatásból.
(2) Amennyiben a  beteg cselekvőképtelen és nincs az  (1)  bekezdés a)  pontja alapján nyilatkozattételre jogosult
személy, a  beleegyezés és a  visszautasítás jogának a  (4)  bekezdésben foglalt korlátok közötti gyakorlására
– az  (1)  bekezdés b)  pontjában foglaltak figyelembevételével – a  megjelölt sorrendben az  alábbi személyek
jogosultak:
a) a beteg törvényes képviselője, ennek hiányában
b) a beteggel közös háztartásban élő, cselekvőképes
ba) házastársa vagy élettársa, ennek hiányában
bb) gyermeke, ennek hiányában
bc) szülője, ennek hiányában
bd) testvére, ennek hiányában
be) nagyszülője, ennek hiányában
bf) unokája;
c) a b) pontban megjelölt hozzátartozója hiányában a beteggel közös háztartásban nem élő, cselekvőképes
ca) gyermeke, ennek hiányában
cb) szülője, ennek hiányában
cc) testvére, ennek hiányában
cd) nagyszülője, ennek hiányában
ce) unokája.”
„20.  § (1) A  cselekvőképes beteget – a  (2)–(3)  bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetőleg a  (6)  bekezdésben
foglalt eset kivételével – megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét vagy
testi épségét veszélyeztetné.
(2) A  beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy
maradandó károsodás következne be, csak közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban, illetve
írásképtelensége esetén két tanú együttes jelenlétében utasíthat vissza. Ez  utóbbi esetben a  visszautasítást
az egészségügyi dokumentációban rögzíteni kell, amelyet a tanúk aláírásukkal hitelesítenek.
(3) A betegség természetes lefolyását lehetővé téve az életfenntartó vagy életmentő beavatkozás visszautasítására
csak abban az  esetben van lehetőség, ha a  beteg olyan súlyos betegségben szenved, amely az  orvostudomány
mindenkori állása szerint rövid időn belül – megfelelő egészségügyi ellátás mellett is – halálhoz vezet és
gyógyíthatatlan. Az  életfenntartó, illetve életmentő beavatkozás visszautasítása a  (2)  bekezdés szerinti alaki
előírások betartásával történhet.
(4) A  (3)  bekezdés szerinti visszautasítás csak akkor érvényes, ha egy háromtagú orvosi bizottság a  beteget
megvizsgálja és egybehangzóan, írásban nyilatkozik arról, hogy a  beteg döntését annak következményei
tudatában hozta meg, illetve, hogy a (3) bekezdés szerinti feltételek fennállnak, továbbá a beteg az orvosi bizottság
nyilatkozatát követő 3. napon – két tanú előtt – ismételten kinyilvánítja a  visszautasításra irányuló szándékát.
Amennyiben a  beteg nem járul hozzá az  orvosi bizottság vizsgálatához, a  kezelés visszautasítására vonatkozó
nyilatkozata nem vehető figyelembe.
(5) A (4) bekezdés szerinti bizottság tagjai a beteg kezelőorvosa, egy – a beteg gyógykezelésében részt nem vevő –,
a betegség jellegének megfelelő szakorvos, valamint egy pszichiáter szakorvos.”
„21. § (1) Cselekvőképtelen beteg, korlátozottan cselekvőképes kiskorú és a cselekvőképességében az egészségügyi
ellátással összefüggő jogok gyakorlása tekintetében részlegesen korlátozott beteg esetén a  20.  § (2)  bekezdése
szerinti ellátás nem utasítható vissza.
(2) Ha cselekvőképtelen beteg, továbbá korlátozottan cselekvőképes kiskorú és a  cselekvőképességében
az  egészségügyi ellátással összefüggő jogok gyakorlása tekintetében részlegesen korlátozott beteg esetén
a  20.  §  (3)  bekezdése szerinti ellátás visszautasítására kerül sor, az  egészségügyi szolgáltató keresetet indít
a  beleegyezés bíróság általi pótlása iránt. A  kezelőorvos a  bíróság jogerős határozatának meghozataláig köteles
a  beteg egészségi állapota által indokolt ellátások megtételére. Közvetlen életveszély esetén a  szükséges
beavatkozások elvégzéséhez bírósági nyilatkozatpótlásra nincs szükség.
(3) A kezelőorvos a (2) bekezdésben foglalt kötelezettsége teljesítése érdekében – szükség esetén – igénybe veheti
a rendőrhatóság közreműködését.
(4) A  (2)  bekezdésben meghatározott nyilatkozat pótlására irányuló eljárás során a  bíróság nemperes eljárásban
soron kívül jár el. Az eljárás tárgyi költségmentes. Ha e törvényből, illetve az eljárás nemperes jellegéből más nem
következik, a  bírósági eljárásban a  Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény szabályait kell megfelelően
alkalmazni.”
„22. § (1) A cselekvőképes személy – későbbi esetleges cselekvőképtelensége esetére – közokiratban visszautasíthat
a) a 20. § (1) bekezdése szerinti egyes vizsgálatokat, beavatkozásokat,
b) a 20. § (3) bekezdése szerinti beavatkozásokat, valamint
c) egyes életfenntartó, életmentő beavatkozásokat, ha gyógyíthatatlan betegségben szenved és betegsége
következtében önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai megfelelő gyógykezeléssel sem enyhíthetők.
(2) A  cselekvőképes személy – cselekvőképtelensége esetére – közokiratban megnevezheti azt a  cselekvőképes
személyt, aki az (1) bekezdés szerinti jogát helyette gyakorolhatja.
(3) Az  (1)–(2)  bekezdés szerinti nyilatkozat abban az  esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos – egy hónapnál
nem régebbi – szakvéleményben igazolja, hogy a  személy döntését annak lehetséges következményei tudatában
hozta meg. A nyilatkozatot kétévente meg kell újítani, és azt a beteg bármikor – cselekvőképességére, illetve alaki
kötöttségre tekintet nélkül – visszavonhatja.”
[55] 3. A Kr. sérelmes rendelkezései:
„1. § E rendeletet kell alkalmazni
a) életmentő, életfenntartó (a továbbiakban együtt: életfenntartó) beavatkozások visszautasítására [Eütv. 20.  §
(3) bekezdés], valamint”
„2.  § (1) Amennyiben a  beteg az  egészségügyi ellátás visszautasítására irányuló jogát gyakorolni kívánja, őt
ismételten tájékoztatni kell döntésének várható következményeiről, illetve e jog gyakorlásának feltételeiről.
(2) Ha a  beteg az  ellátás visszautasítására irányuló szándékát továbbra is fenntartja, haladéktalanul biztosítani
kell számára e  jog gyakorlásához szükséges törvényi feltételeket, azonban a  közokirat elkészíttetésének költségei
a  beteget terhelik. Ennek keretében intézkedni kell annak érdekében, hogy a  beteg nyilatkozatát az  Eütv. által
megkívánt alakiságok [Eütv. 20.  § (2)–(3)  bekezdés, 22.  §] megtartásával tehesse meg. A  betegnek az  ellátás
visszautasításáról szóló nyilatkozata, valamint a  korábban tett – visszautasításról szóló – nyilatkozatának
visszavonása az egészségügyi dokumentáció részét képezi.”
„3.  § (1) Az  életfenntartó beavatkozás visszautasítása esetén az  egészségügyi intézmény vezetője vagy az  általa
kijelölt személy gondoskodik az  Eütv. 20.  §-ának (4)  bekezdése szerinti bizottság (a továbbiakban: Bizottság)
haladéktalan összehívásáról. […]
(3) A Bizottság pszichiáter szakorvos tagja nyilatkozik arról, hogy a beteg rendelkezik-e a döntés meghozatalához
szükséges belátási képességgel. A  belátási képesség megállapítása során a  beteget minden esetben, a  beteg
hozzátartozóját [Eütv. 16. § (2) bekezdés] lehetőség szerint meg kell hallgatni.
(4) Ha a  Bizottság döntését követő harmadik napon a  beteg – két tanú előtt – ismételten kinyilvánítja
az életfenntartó beavatkozás visszautasítására irányuló szándékát, akkor a visszautasított ellátást meg kell szüntetni,
illetve azt meg sem lehet kezdeni.”
„4.  § A  beteget az  életfenntartó beavatkozás visszautasítása jogának gyakorlása során belátási képességgel
rendelkezőnek kell tekinteni, ha képes döntése következményeinek megértésére. Ennek során a  Bizottságnak azt
kell vizsgálnia, hogy a beteg képes-e
a) megérteni a döntéséhez szükséges információkat,
b) mérlegelni döntésének esetleges következményei között,
c) döntése következményeinek megértésére, valamint
d) döntésének megfelelő formában, érthető módon való közlésére.”
„5. § (1) Amennyiben a beteg az Eütv. 22. §-ában foglalt nyilatkozatot tett, a kezelőorvosnak az abban foglaltaknak
megfelelően, illetve az  abban megnevezett személy (a továbbiakban: helyettes döntéshozó) nyilatkozata alapján
kell eljárnia.
(2) A Bizottság a helyettes döntéshozó döntésével kapcsolatban írásban nyilatkozik arról, hogy a törvényi feltételek
fennállnak-e, illetve a helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási képességgel [Eütv. 22. § (4) bekezdés b) pont].”
„9. § (1) Amennyiben a beteg az ellátás visszautasításának jogát gyakorolta, a tájékoztatáshoz való jog (Eütv. 13. §)
továbbra is megilleti, illetve ismételten javasolni kell számára az  életfenntartó beavatkozás elvégzéséhez történő
beleegyezést.”
„Melléklet a 117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelethez
Az Eütv. 22. §-ának (1) bekezdésében megjelölt közokirat kötelező tartalmi elemei
[…]
2. A közjegyző nyilatkozata arról, hogy az érintett személy bemutatta egy pszichiáter szakorvos egy hónapnál nem
régebbi szakvéleményét arról, hogy az érintett személy cselekvőképes és belátási képessége teljesen ép.
 Az eredeti közokirat mellékletét képezi a pszichiáter szakorvos szakvéleménye.”
III. [56] Az Abtv. 56.  § (1)  bekezdése alapján az  Alkotmánybíróság az  ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban
dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról.
[57] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  kérelem a  befogadhatóság formai feltételeinek megfelel:
az  alkotmányjogi panasz határidőben érkezett az  Alkotmánybíróságra, az  indítványozó szabályszerűen
meghatalmazott jogi képviselő útján járt el [Abtv. 51.  § (2)–(3)  bekezdése], valamint a  kérelem az  Abtv. 52.  §
(1) bekezdés a)–f ) pontjaiban foglalt feltételeknek a következő kiegészítéssel, az indokolásban lejjebb, a IV. pontban
részletesen kifejtettek szerint részben eleget tesz.
[58] Az Alkotmánybíróság a  befogadási eljárás során vizsgálta az  indítványozó érintettségét, és a  következő
megállapításokat tette.
[59] Az Eütv. szerint a  beteg két módon utasíthatja vissza az  életfenntartó, illetve életmentő beavatkozást: az  Eütv.
22.  § alapján tett ún. élő végrendeletben, vagy az  Eütv. 20.  § (3)–(8)  bekezdése szerinti eljárásban. A  kettő között
szembeötlő különbség, hogy az  elsőt a  beteg a  bizonytalan jövőre nézve egészségesen, de legalábbis nem
a  törvényben leírt súlyos beteg állapotban, míg a  20.  § szerinti nyilatkozatot már betegsége idején, saját aktuális
állapota ismeretében, eleve életveszélyben, és a  törvény követelménye szerint gyógyíthatatlan betegségben
szenvedő emberként teszi.
[60] Ennek megfelelően az indítványozó személyes és közvetlen érintettsége is kétféle lehet. Az egyik általános: minden
ember halandó lévén bármikor kerülhet, akár váratlanul is (egyik pillanatról a  másikra), abba a  helyzetbe, hogy
döntenie kelljen életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításáról (ha egyáltalán képes erre). Az  ilyen
helyzet előreláthatatlansága és az ember halandó mivolta együttesen megalapozzák minden ember érintettségét.
Ez  az  érintettség közvetlenné válik, ha valaki, mint az  indítványozó, élő végrendeletet kíván tenni, tehát jó előre
kinyilvánítja akaratát.
[61] Az indítványozó – előadása szerint – élő végrendeletet kívánt volna tenni, de a nyilatkozat megtételének számára
elfogadhatatlan anyagi és eljárási korlátai miatt végül nem tett. Ennek okait, melyeket alkotmányos jogait
korlátozónak tart, indítványában részletesen kifejtette.
[62] Az érintettség harmadik eleme, hogy az  indítványozót a  jelenben kell érintenie a  támadott szabályozásnak.
A kezelés visszautasítása esetében a fentebb vázolt okokból ez a jelen idő többféleképpen értelmezhető. Az egyik
lehetséges értelmezés szerint az Eütv. 20. §-a csak akkor érinti a jelenben és közvetlenül az indítványozót, ha súlyos,
életveszéllyel járó gyógyíthatatlan betegségben szenved, tehát amikor éppen abban a  helyzetben van, hogy
dönthet az  életmentő vagy -fenntartó kezelés visszautasításáról. Mivel ennek lehetősége minden ember számára
minden pillanatban fennáll, érintettségnek elfogadható, hogy senki nem tudhatja előre, mikor éri betegség vagy
baleset, amelynek következtében gyakorolhatná az Eütv.-ben biztosított kezelés-visszautasítási jogát.
[63] A fentebb vázolt értelmezés elvetése kizárná, hogy az érintett egyáltalán alkotmányjogi panaszt nyújtson be, még
inkább azt, hogy tényleges jogvédelmet kapjon. A  jogértelmezés, amely eleve lehetetlenné teszi a  jogi norma
érvényesülését ésszerűtlen és ezért elfogadhatatlan lenne („effet utile”).
[64] Egyszerűbb a  jelenidejűség igazolása annál, aki (mint az  indítványozó) élő végrendeletet kíván tenni, vagy éppen
tett is. Az  élő végrendelet megtétele vagy ennek szándéka – az  indítványozó állítása szerint a  nyilatkozattétel
alaptörvény-ellenes feltételei miatt nem tehetett nyilatkozatot –, elegendő alap a  jelenbeli érintettség
megállapítására.
[65] Aki élő végrendeletet kíván tenni, számol azzal, hogy olyan betegség, melynél a  kezelések elfogadásáról vagy
visszautasításáról kell dönteni, életében valamikor, egy előre nem látható – esetleg előre látott, vagy valószínűnek
tartott – időpontban bekövetkezhet. Ezt az  eseményt anticipálva, előre kíván élni a  törvényben biztosított
önrendelkezési jogával. Mivel élő végrendelet megtételére bármikor van lehetőség, az  indítványozó érintettnek
tekinthető annak ellenére, hogy végül nem tett élő végrendeletet.
IV. [66] Az alkotmányjogi panasz részben megalapozott, részben érdemi elbírálásra alkalmatlan.
[67] 1. Az  Alkotmánybíróság az  indítvány befogadása során megállapította, hogy az  indítványozó alkotmányjogi
panasza egyes, jól elkülöníthető részeiben – többek között – az Alaptörvény B) cikkére, a  jogállamiság, azon belül
a  normavilágosság sérelmére hivatkozott az  alábbiak szerint: az  Eütv. és a  Kr. több rendelkezése tekintetében
állította a  normavilágosság sérelmét, így értelmezési problémákat vet fel az  Eütv. 20.  § (2)  bekezdése „csak”
szövegrészével, az  Eütv. 20.  § (3)  bekezdés „vagy életmentő”, és „illetve életmentő” szövegrészeivel, valamint
a  Kr. 1.  § a) „életmentő”, illetve „(a továbbiakban együtt: életfenntartó)” szövegrészeivel, a  Kr. 2.  § (1)  bekezdése
„ismételten” szövegrészével, a  Kr. 2.  § (2)  bekezdése „azonban a  közokirat elkészíttetésének költségei a  beteget
terhelik” szövegrészével, a  Kr. 3.  § (4)  bekezdése „akkor a  visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve”
szövegrészével, végül a Kr. 9. § (1) bekezdése „illetve ismételten javasolni kell számára az életfenntartó beavatkozás
elvégzéséhez történő beleegyezést” szövegrészével összefüggésben. Az indítványozó e rendelkezések tekintetében
ugyan az  Alaptörvény több cikkét is sérülni véli, indokolása tartalma azonban minden esetben a  jogszabály
ellentmondásaira, értelmezési problémákra vonatkozik.
[68] Az Alkotmánybíróság 3062/2012. (VII. 26.) AB határozatában összefoglalta a  jogállamiság és az  alkotmányjogi
panasz kapcsolatát elemző gyakorlatát, és kimondta, hogy az  Alkotmánybíróság alkotmányjogi panasz
keretében a  jogbiztonság sérelmére való hivatkozásokat a  visszaható hatályú jogalkotásra és a  felkészülési
idő hiányára alapított indítványok esetén vizsgálja. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy alkotmányjogi
panaszban az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésének, azaz a  jogállamiság követelményének sérelmére önmagában
–  Alaptörvényben biztosított jog megjelölése nélkül – nem lehet hivatkozni. Mivel ebben a  határozatban
az  indítványozók a  jogbiztonság követelményének a  sérelmét önmagában és nem valamely, az  Alaptörvényben
biztosított joggal összefüggésben kérték vizsgálni, az  Alkotmánybíróság a  panaszt ebben a  részében
visszautasította {Indokolás [171]}.
[69] A 3033/2013. (II. 12.) AB végzés Indokolásában – egyéb határozatok mellett – a  fentieket megerősítette:
„»az  alkotmányjogi panasz az  Alkotmányban szabályozott alapvető jogok védelmének eszköze, mely alapvető
jogok rendeltetése az, hogy az  államhatalommal szemben alkotmányos garanciákat teremtsenek az  állampolgár,
az  egyén vagy egy közösség jogainak védelmére, cselekvési autonómiájának biztosítására.« [65/1992. (XII. 17.)
AB határozat, ABH 1992, 289, 291.] Ebből következően az Alkotmánybíróság azt is kimondta, hogy a  jogállamiság
részét képező jogbiztonság – és az  abból fakadó normavilágosság – követelménye önmagában nem minősül
a  polgárok Alkotmányban biztosított jogának, ezek alapján konkrét alapjogsérelem nem állapítható meg.
[676/D/2004. AB határozat, ABH 2007, 1652, 1655–1656.; 712/D/2004. AB végzés, ABH 2007, 2708, 2711–2712.;
1140/D/2006. AB végzés, ABH 2008, 3578, 3580.] A  jogbiztonság követelményének sérelmére való hivatkozást
alapvetően két esetben, a visszaható hatályú jogalkotásra és a felkészülési idő hiányára alapított indítványok esetén
vizsgálta (összefoglalóan: 1140/D/2006. AB végzés, ABH 2008, 3578, 3580.) Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény
hatálybalépését követően is a  B)  cikk (1)  bekezdése szerinti jogállamiság elvén alapuló jogbiztonság sérelmére
alapozott alkotmányjogi panaszt csak kivételes esetekben – a visszaható hatályú jogalkotásra és a  felkészülési idő
hiányára alapított indítványok esetében – vizsgálja.” {Indokolás [7]}
[70] Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint tehát alkotmányjogi panaszban a  jogállamiságra való
hivatkozásnak csak kivételes esetekben – a visszaható hatályú jogalkotásra és a  felkészülési idő hiányára alapított
indítványok esetében – van helye.
[71] Jelen alkotmányjogi panasz ismertetett részei tekintetében az  Alaptörvény B)  cikkére – lévén alapérték,
alkotmányos elv, nem pedig alapvető jog – mindezek alapján szintén nem lehet alappal hivatkozni. Az indítványozó
a  fenti rendelkezésekkel összefüggésben az  Alaptörvény további cikkeire is hivatkozott, ezekre vonatkozóan
azonban értékelhető indokolást nem adott elő, így érdemi elbírálásra ezek tekintetében sem volt mód.
[72] 2. Az  indítványozó érvei a  fentieken túl is alapvetően a  jogalkotó mulasztására (a jogszabályi rendelkezések
hiányosságaira), illetve a  jogalkalmazás során eldöntendő jogértelmezési kérdésekre vonatkoznak.
A  kifogásolt jogértelmezési problémák azonban nem abból fakadnak, hogy az  Eütv. megjelölt rendelkezései
eleve értelmezhetetlenek a  törvény címzettjei és a  jogalkalmazók számára. Önmagában az, hogy az  Eütv.
egyes rendelkezéseinek alkalmazása jogértelmezési kérdéseket vethet fel, nehézségeket okozhat, nem sérti
a  normavilágosság követelményét, így nem eredményez alaptörvény-ellenességet sem. Az  orvosi gyakorlatban
előforduló probléma az  Alkotmánybíróság érdemi vizsgálata tárgyát nem képezheti; ezenfelül a  kifogásolt
rendelkezések megsemmisítésével sem oldódna meg.
[73] Különösen áll ez  a  Kr. 3.  § (4)  bekezdése „akkor a  visszautasított ellátást meg kell szüntetni, illetve” szövegrésze
tekintetében: sem a  jogszabályból, sem a  jogszabályi környezetből nem olvasható ki olyan értelmezés, amely
– ahogy az indítványozó állítja – aktív eutanáziát eredményezne; ezt egyébként a törvény mellett a Magyar Orvosi
Kamara Etikai Kódexe külön is határozottan tiltja:
„Az orvos gyógyításra és a beteg szenvedésének enyhítésére tett esküt és kapott felhatalmazást és nem arra, hogy
más ember életét kioltsa.
(17) Az  ember életének kioltását célzó tevékenység mind az  orvosi hivatással, mind az  orvosi etikával
összeegyeztethetetlen, egyben kirívóan súlyos etikai vétség.” (II. 2.2.: „Kapcsolat a betegekkel”)
[74] Minderre tekintettel az  Alkotmánybíróság az  indítványt ezekben a  részeiben az  Abtv. 64.  § d)  pontja alapján
visszautasította.
[75] 3. Alaptörvény-ellenesnek tartja az indítványozó az Eütv. 21. § (3) bekezdését is; úgy véli, a gyógyítás nem történhet
rendőri erőszak alkalmazásával. Elfogadhatatlannak tartja, hogy (életkora okán) korlátozottan cselekvőképes
beteg esetén a  visszautasított életmentő vagy életfenntartó ellátást rendőrséggel kellene kikényszeríteni; szerinte
ez  ellentétes a  jogállamisággal és az  emberi méltósággal. Ellentmondásosnak is tartja a  szabályozást, hiszen
az  Eütv. nem határozza meg, hogyan történik a  rendőri közreműködés, ilyen esetben ki hajtja végre az  orvosi
beavatkozásokat.
[76] Az Alkotmánybíróság e  rendelkezés vizsgálata során megállapította, hogy az  indítványozó érintettnek nem
tekinthető: az Abtv. 26. § (2) bekezdése alapján alkotmányjogi panasszal az élhet, akinek Alaptörvényben biztosított
jogát az  egyedi ügyben alkalmazott, illetőleg hatályosuló jogszabályi rendelkezés sérti, és az  alaptörvény-ellenes
jogszabály rendelkezésének alkalmazása vagy hatályosulása folytán közvetlenül, bírói döntés nélkül következett be
a jogsérelem, valamint nincs a jogsérelem orvoslására szolgáló jogorvoslati eljárás, vagy a jogorvoslati lehetőségeit
az  indítványozó már kimerítette. A  kérelem elbírálhatóságának feltétele az  érintettség, nevezetesen, hogy
a panaszos által alaptörvény-ellenesnek ítélt jogszabály a panaszos személyét, konkrét jogviszonyát közvetlenül és
ténylegesen érintő rendelkezést állapít meg, s ennek következtében a  panaszos alapjogai sérülnek {lásd például:
3265/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [18]}.
[77] Az indítványozó az  Eütv. 21.  § (3)  bekezdését kifogásolja, azonban nem igazolja, hogy akár korlátozottan
cselekvőképes, vagy cselekvőképtelen betegként, vagy ezek törvényes képviselőjeként, vagy akár kezelőorvosként
lépne fel. Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság az  indítványt ebben a  részében az  Abtv. 64.  § d)  pontja alapján
visszautasította.
[78] Az Alkotmánybíróság mindazonáltal megjegyzi: az  Eütv. 21.  § (3)  bekezdése – ahogy arra az  indítványozó is
hivatkozik – a  kezelőorvos számára lehetővé teszi a  rendőrhatóság közreműködésének igénybe vételét, az  Eütv.
21. § (2) bekezdésében megfogalmazott kötelezettség teljesítése körében. Az Alkotmánybíróság a 36/2000. (X. 27.)
AB határozatban már vizsgálta az  Eütv. 21.  § (3)  bekezdését, és rámutatott arra, hogy „[a]z Eütv. 21.  §
(2)–(3)  bekezdésével kapcsolatos indítványozói felvetés félreértésen alapul. Az  indítványozó szerint e  szabályok
lehetővé teszik, hogy a kezelőorvos a beteggel szemben az indokolt orvosi ellátások megtételére, illetve a szükséges
beavatkozások elvégzésére vonatkozó kötelezettsége teljesítése érdekében a  rendőrhatóság közreműködését is
igénybe vegye. […] A kezelőorvos viszont a bíróság jogerős határozatának meghozataláig köteles a beteg egészségi
állapota által indokolt ellátások megtételére, »szükség esetén« – a törvényes képviselő vagy az erre feljogosított más
személy fellépésével szemben – rendőrhatósági közreműködés igénybevételével [Eütv. 21.  § (2)–(3)  bekezdései].
Megállapítható tehát, hogy e  szabály – az  indítványozó értelmezésével ellentétben – nem a  beteggel, hanem
a helyette nyilatkozó személlyel szemben teszi lehetővé a rendőrhatóság közreműködését akkor, ha a kezelőorvos
és a törvényes képviselő között keletkezik másként fel nem oldható ellentét.” [ABH 2000, 241, 264.]
[79] A jelen kérelem szintén abból indul ki, hogy a  rendőrség bevonására a  korlátozottan cselekvőképes, vagy
cselekvőképtelen beteggel szemben kerül sor, azonban erről a fentiekben kifejtettek szerint nincs szó.
[80] Az indítványozó azt is kifogásolja, hogy az  Eütv. nem határozza meg, hogyan történik a  rendőri közreműködés,
ilyen esetben ki hajtja végre az orvosi beavatkozásokat. Az orvosi beavatkozásokat értelemszerűen az orvos hajtja
végre, a rendőri közreműködés szabályait pedig nyilvánvalóan nem az Eütv., hanem a Rendőrségről szóló 1994. évi
XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.) tartalmazza. Minthogy azonban ez az indítványrész tartalmában mulasztásban
megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapítására irányult (ami egyébként nem áll fenn, hiszen az Rtv. részletes
szabályokat tartalmaz a  rendőri intézkedésekre vonatkozóan), az  indítványozó érintettsége fennállása esetén sem
lett volna elbírálható.
V. [81] 1. Az  indítványozó az  egészségügyi önrendelkezési joggal kapcsolatos alkotmányjogi aggályokat vet fel
alkotmányjogi panaszában: az  indítvány egyrészt a  (cselekvőképes, korlátozottan cselekvőképes, vagy
cselekvőképtelen) beteg embereknek az egyes ellátások visszautasításához fűződő jogának gyakorlati problémáit,
e  jog gyakorlásának korlátait, másrészt a  még egészséges, cselekvőképes emberek későbbi betegségük esetére
kiterjedő önrendelkezési jogának élő végrendeletben történő érvényesítése nehézségeit elemezte, kifogásolva
a  pszichiáteri szakvélemény beszerzésére vonatkozó kötelezettséget, gyakorlatban előforduló esetekkel is
szemléltetve az  állításait, továbbá az  egészségügyi önrendelkezési joggal szoros összefüggésben a  visszautasítás
jogát gyakorló beteg esetében felállított bizottság tevékenységét, összetételét, azon belül a  pszichiáter szakorvos
közreműködését kifogásolta.
[82] 2. Az  Alkotmánybíróság Magyarország Alaptörvényének negyedik módosítása (2013. március 25.) hatálybalépését
követően, az  Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5.  pontjára tekintettel úgy foglalt állást, hogy „az újabb
ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott
érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal
fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési
szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és
szükségesnek mutatkozik azoknak a meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése”. Az Alkotmánybíróság
a  korábbi határozatokban kifejtett érvek felhasználhatóságát mindig esetről esetre, a  konkrét ügy kontextusában
vizsgálja {13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [30]–[34]}.
[83] Az Alkotmánybíróság 22/2003. (IV. 28.) AB határozatában rendkívül részletesen vizsgálta az  Eütv. egyes,
az  indítványozó által is kifogásolt rendelkezéseit, az e határozatban foglalt megállapításokat az Alkotmánybíróság
a jelen eljárás során sem hagyhatta figyelmen kívül.
[84] A 22/2003. (IV. 28.) AB határozatban az Alkotmánybíróság a gyógyíthatatlan betegségben szenvedők életük méltó
befejezéséhez való jogával kapcsolatos indítványokat vizsgálta, és elutasította azt az  indítványt, amely szerint
az  Eütv. alkotmányellenesen korlátozza a  gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogát azáltal, hogy nem teszi
lehetővé számukra életük orvosi segítséggel történő befejezését (vagyis az aktív eutanázia alkalmazását).
[85] Szintén elutasította azt az indítványt is, amely szerint mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet állt elő
annak folytán, hogy a jogalkotó az emberölés és az öngyilkosságban közreműködés törvényi tényállásait nem hozta
összhangba az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével.
[86] Az Alkotmánybíróság elutasította azokat az  indítványokat is, melyek szerint az  Eütv. 15.  § (2)  bekezdése, 20.  §
(3)  és (4)  bekezdése, 22.  § (4)  bekezdése és 23.  § (1)  bekezdése alkotmányellenesen korlátozza a  gyógyíthatatlan
betegeknek az életfenntartó vagy életmentő orvosi beavatkozás visszautasítására vonatkozó önrendelkezési jogát,
illetve a  további, az  Eütv. és Kr. egyes rendelkezéseit kifogásoló indítványok tekintetében is hasonló eredményre
jutott.
[87] A határozatban vizsgált egyes rendelkezések részben a jelen ügynek is tárgyát képezik; ezekre az Alkotmánybíróság
az adott konkrét rendelkezés vizsgálatánál tér ki.
[88] 3. Az  Eütv. 1997-ben jelentős, a  betegjogok terén komoly előrelépést jelentő változásokat vezetett be a  korábbi
szabályozáshoz képest. A  törvény általános indokolása utalt azokra a  folyamatokra, melyek Európa-szerte már
korábban szemléletváltást hoztak az  egészségügy területén, így többek között a  megelőzés, az  egészséges
életmód, az alternatív gyógymódok előtérbe kerülése, a fertőző betegségek visszaszorulása, a lakosság elöregedése,
a betegek és hozzátartozóik tájékoztatás iránti igénye, a már megszerzett tájékozottsága stb., amelyeket a jogalkotó
igyekezett beépíteni az Eütv.-be is. Ugyanakkor a gazdasági, politikai és társadalmi változások mellett számos jogi
tényező is indokolta az új törvény megalkotását. Nagyon fontos előrelépést jelentett a korábbi törvényhez képest
a  betegek jogainak rendezése, ahogy az  indokolás 5.  pontja fogalmaz: „[a] hatályos törvény az  egészségügyi
viszonyrendszer szereplőinek jogait és kötelezettségeit sem szabályozza egyértelműen. Így például kizárólag
az  egészségügyi dolgozók kötelezettségeként jelentkeznek olyan, a  másik felet – a  betegeket – megillető
jogosultságok, amelyek alanyi jogosultságként való megfogalmazása elengedhetetlen e  jogok érvényesítésének
a  szempontjából.” Az  Eütv. további jelentős vonása a  betegjogok erősítése, ami részben abban fejeződik ki, hogy
„[a]z államnak biztosítania kell a  betegek általános emberi és állampolgári jogainak, valamint az  egészségügyi
ellátás nyújtása során releváns betegjogainak érvényre juttatását” (Általános Indokolás 4. pont).
[89] 4. Az  Alkotmánybíróság röviden áttekintette az  Eütv. alkotmányjogi panasz által érintett rendelkezéseit, amelyek
a „A betegek jogai és kötelezettségei” cím alatt, az Eütv. 15–23. §-aiban szabályozzák az önrendelkezéshez való jog,
illetőleg az ellátás visszautasításának joga fő kérdéseit.
[90] A beteg önrendelkezési jogának fő biztosítéka a tájékozott beleegyezés: a betegnek minden orvosi beavatkozáshoz
– a  jelentősebb (invazív) beavatkozásokhoz írásban – hozzá kell járulnia. Ez  az  önrendelkezési jog nem terjed
ki az  életmentő és az  életfenntartó beavatkozásokra, melyeket az  orvos köteles elvégezni. Ez  alól kivételt tesz
az Eütv. 20. § (1) bekezdés: eszerint a cselekvőképes beteget – önrendelkezési joga részeként – megilleti az ellátás
visszautasításának joga. Ezt a  szabályt a  (2)  bekezdésben formai követelmények beiktatásával szűkíti a  jogalkotó
abban az  esetben, ha a  kezelés elmaradása a  beteg egészségi állapotában súlyos vagy maradandó károsodást
okozna; míg a (3)–(6) bekezdés az életfenntartó, illetve életmentő beavatkozás visszautasítására további feltételeket
szab: a beteg oldalán olyan súlyos betegséget, amely az orvostudomány mindenkori állása szerint rövid időn belül
halálhoz vezet és gyógyíthatatlan, míg az egészségügyi intézménynek ezzel párhuzamosan kötelezettségévé teszi,
hogy egy háromtagú bizottság a beteget megvizsgálja, és három napon belül írásban nyilatkozzon a beteg belátási
képességéről, azaz arról, hogy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta-e meg. Ezt követően
(az orvosi bizottság nyilatkozatát követő harmadik napon) a betegnek ismét ki kell nyilvánítania az életmentő vagy
életfenntartó kezelés visszautasítására vonatkozó akaratát (két tanú előtt).
[91] Az Eütv. 21.  §-a a  korlátozottan cselekvőképes kiskorú, a  cselekvőképességében az  egészségügyi ellátással
összefüggő jogok gyakorlása tekintetében részlegesen korlátozott betegek és a  cselekvőképtelen betegek
visszautasítási jogáról tartalmaz további rendelkezéseket (korlátokat): esetükben a 20. § (2) bekezdés szerinti ellátás
nem utasítható vissza, a  20.  § (3)  bekezdés szerinti életmentő, illetve életfenntartó beavatkozások visszautasítása
esetén a beleegyező nyilatkozat bíróság általi pótlása iránt keresetet indít az egészségügyi szolgáltató.
[92] A 20–21. §-okban megfogalmazott szabályok azokra az esetekre vonatkoznak, amikor a beteg olyan helyzetbe kerül,
hogy az  ellátás igénybevételéről, vagy annak visszautasításáról kell döntenie. Ezektől a  szabályoktól különböző
helyzetről szólnak az  Eütv. 22.  §-ában foglaltak. E  rendelkezések tartalmazzák ugyanis az  indítványozó által
– a szakmai nyelvvel egyezően – élő végrendeletnek nevezett (előzetes) nyilatkozatokat, amelyeknek két lehetséges
verziója különböztethető meg a  nyilatkozat tartalma szerint. Közös vonása a  nyilatkozatoknak, hogy kötelező
alakiságokhoz kötöttek: így mindkét esetben cselekvőképes személy közokiratba foglalt nyilatkozatáról van szó,
melyben jövőbeni cselekvőképtelensége esetére rendelkezik, azzal, hogy a  nyilatkozat érvényességének feltétele
egy – egy hónapnál nem régebbi – pszichiáteri szakvélemény.
[93] Az első esetben, amelyről az Eütv. 22. § (1) bekezdése szól, a cselekvőképes személy későbbi cselekvőképtelensége
esetére közokiratban visszautasíthat egyes vizsgálatokat, beavatkozásokat, életmentő, életfenntartó
beavatkozásokat; míg a  (2) bekezdés szerinti esetben a cselekvőképtelensége esetére közokiratban megnevezheti
azt a cselekvőképes személyt, aki az (1) bekezdés szerinti (visszautasítási) jogát helyette gyakorolhatja.
[94] Az Eütv. 22.  §-ának az  indítványozó által kifogásolt (3)  bekezdése mindkét esetben a  közokirat érvényességéhez
egy hónapnál nem régebbi, pszichiátertől származó szakvéleményt követel meg, valamint kimondja, hogy
a nyilatkozatot kétévente meg kell újítani.
[95] Az Eütv. szerint tehát (mint arról fentebb a  III.  pontban már szó volt) a  beteg két módon utasíthatja vissza
súlyos betegsége esetén az  életfenntartó, illetve életmentő beavatkozást: az  Eütv. 22.  § alapján tett (előzetes)
nyilatkozatban, vagy az  Eütv. 20.  § (3)–(8)  bekezdése szerinti eljárásban. A  kettő között szembeötlő különbség,
hogy az elsőt a beteg a bizonytalan jövőre nézve egészségesen, de legalábbis nem a törvényben leírt súlyos beteg
állapotban, míg a  20.  § szerinti nyilatkozatot már betegsége idején, saját aktuális állapota ismeretében, eleve
életveszélyben, és a törvény követelménye szerint gyógyíthatatlan betegségben szenvedő emberként teszi.
VI. [96] Mivel az  indítványozó az  Eütv. és a  Kr. számos rendelkezését támadta, az  egyes – egymással szorosan össze
nem függő – kérelmeket az  Alkotmánybíróság ezek sorrendjében – elsőként a  korlátozottan cselekvőképes és
cselekvőképtelen emberek egészségügyi önrendelkezési (beleegyezési, visszautasítási, helyettes döntéshozó
megnevezési) jogával kapcsolatosakat – vizsgálta.
[97] 1. Az indítványozó szerint az Eütv. 16. § (2) bekezdés a ba) pont „ennek hiányában” szövegrészétől kezdve a bekezdés
végéig sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését, I.  cikkét, II.  cikkét, III.  cikkét, IV.  cikk (1)  bekezdését, valamint
a  XV.  cikk (1)–(2)  bekezdését. Álláspontja szerint a  jelenlegi szabályozás indokolatlan különbséget tesz életkor és
leszármazási, illetve felmenői sor szerint, hátrányos módon szűkítve a  beteg helyett nyilatkozattételre jogosultak
körét azáltal, hogy nem nevesíti, hanem kihagyja a helyettes döntéshozók közül a dédszülőket és a dédunokákat,
ezért alaptörvény-ellenes.
[98] Az Alkotmánybíróság szerint ez az indítványrész – annak ellenére, hogy a megjelölt rendelkezés megsemmisítését
kéri az  indítványozó – tartalmában ténylegesen mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség
megállapítására irányul, hiszen az  indítványozó azt tartja sérelmesnek, a  hátrányos megkülönböztetés tilalmába
ütközőnek, hogy az  Eütv. a  helyettes döntéshozók lehetséges körének felsorolásából kihagyja a  dédszülőt, vagy
a dédunokát.
[99] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapításának
indítványozására a  panaszos nem jogosult, erre az  Abtv. 46.  §-a értelmében kizárólag hivatalból („hatáskörei
gyakorlása során folytatott eljárásban”), amennyiben az Alkotmánybíróság az alaptörvény-ellenes helyzetet észleli,
van mód. Erre a  kifogásolt rendelkezés esetén nincs indok, az  alaptörvény-ellenesség megállapításának nem
lenne helye akkor sem, ha a  fenti kérelemmel szemben a  törvényi feltételek teljesülnének, hiszen a  jogalkotónak
a  helyettes döntéshozó személyi körének meghatározásában széleskörű (bár nem korlátlan) mérlegelési joga
van, ezzel szemben a  betegnek nincsen arra Alaptörvényből levezethető joga, hogy korlátlan felmenői és/vagy
leszármazói kört jelölhessen helyettes döntéshozónak.
[100] A fentiekre tekintettel az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panaszt ebben a  részében, mint nem jogosulttól
származót, az Abtv. 64. § b) pontja alapján visszautasította, hivatalbóli eljárásra pedig nem látott okot.
[101] Az Alkotmánybíróság ugyanakkor megjegyzi: az  indítványozó által támadott szabály kivételes a  16.  §
(1)  bekezdésében megfogalmazotthoz mint főszabályhoz képest; alkalmazására eleve csak akkor kerülhet sor, ha
egyrészt a beteg cselekvőképtelen, másrészt nincsen az Eütv. 16. § (1) bekezdés a) pontja alapján nyilatkozattételre
jogosult személy a  beleegyezés és a  visszautasítás jogának gyakorlására. Azaz a  (cselekvőképes) beteg
megnevezheti azt a  cselekvőképes személyt, aki jogosult helyette a  beleegyezés, illetve a  visszautasítás jogát
gyakorolni, illetve akit tájékoztatni kell; ez  a  személy tehát bárki (vagyis dédszülő vagy dédunoka is) lehet, azzal
a  megszorítással, hogy cselekvőképesnek kell lennie. A  támadott szabály arra a  kivételes helyzetre vonatkozik,
amikor is a  beteg cselekvőképtelen, és ezért nem volt módja az  Eütv. 16.  § (1)  bekezdés nyújtotta lehetőséggel
élni, vagy korábban, még egészségesen, az  Eütv. 22.  § (2)  bekezdése szerinti élő végrendeletet tenni, amely
lehetővé teszi, hogy cselekvőképes személy – későbbi cselekvőképtelensége esetére – maga helyett közokiratban
megnevezzen más, cselekvőképes személyt, aki helyette a visszautasítás jogát gyakorolhatja.
[102] A helyettes döntéshozó meghatározásával a  törvényhozó csak akkor korlátozná a  beteg önrendelkezési jogát
–  melyet nem képes maga gyakorolni –, ha nyilvánvalóan alkalmatlan személyt jelölne ki. Az  alaptörvény-ellenes
mulasztás abban állhatna, hogy az  Eütv. 16.  § (2)  bekezdés szerinti személyek hiányában elmarad a  helyettes
döntéshozatal.
[103] A 16.  § (2)  bekezdésében megjelöltek tehát kizárólag akkor lehetnek helyettes döntéshozók, ha a  beteg
cselekvőképtelen, és korábban nem tett az  Eütv. 22.  § (2)  bekezdés szerinti tartalmú élő végrendeletet, illetőleg
nincsen az  Eütv. 16.  § (1)  bekezdés a)  pontja alapján a  beteg által választott nyilatkozattételre jogosult személy
a beleegyezés és a visszautasítás jogának gyakorlására.
[104] 2. Az  indítványozó kérelmében a  XV.  cikken túl az  Alaptörvény több rendelkezését is megjelölte, így a  B)  cikk
(1) bekezdését, I. cikkét, II. cikkét, III. cikkét, IV. cikk (1) bekezdését, azonban tényleges indokolást a fent ismertetettek
szerint csak a hátrányos megkülönböztetés tilalma tekintetében adott elő, ezért az Alkotmánybíróság az Eütv. 16. §
(2)  bekezdés meghatározott szövegrészének alaptörvény-ellenességét – határozott kérelem híján – egyébként is
csak az  Alaptörvény XV.  cikk (1)–(2)  bekezdésével összefüggésben vizsgálhatta volna. Az  indítványozó kérelme
tehát ebben a részében nem felel meg az Abtv. 52. § (1) bekezdés e) pontjában foglalt feltételnek: az Alaptörvény
egyes cikkeinek felsorolásán túl nem ad elő alkotmányjogi szempontból értékelhető indokolást arra vonatkozóan,
hogy miként és mennyiben sérülnek a  megjelölt rendelkezések a  kifogásolt szabályozás által. Erre tekintettel
az  Alkotmánybíróság – figyelemmel az  Abtv. 64.  § d)  pontjára – az  alkotmányjogi panaszt ebben a  részében
visszautasította.
VII. [105] 1. Az  indítványozó szerint az  Eütv. 21.  § (1)  bekezdés „és korlátozottan cselekvőképes” szövegrésze, valamint
21.  § (2)  bekezdés „és korlátozottan cselekvőképes” szövegrésze sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését,
I.  cikkét, II.  cikkét, valamint XV.  cikk (1)–(2)  bekezdését. Ezért az  Alkotmánybíróság megvizsgálta a  korlátozottan
cselekvőképes és cselekvőképtelen személyek ellátás visszautasítására vonatkozó jogát, annak korlátozása
alkotmányosságát.
[106] Az indítványozó e  rendelkezésekkel összefüggésben azt kifogásolja, hogy a  jogalkotó nem tesz különbséget
az  életkora és a  szellemi állapota miatt cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes betegek – azaz
például egy elmebeteg és egy tizenhét éves beteg – között, holott nem sorolhatók egy csoportba, ezzel
pedig sérti az  Alaptörvény XV.  cikk (1)–(2)  bekezdését. Indokolásul a  36/2000. (X. 27.) AB határozatra, valamint
a  22/2003.  (IV.  28.) AB határozatra is hivatkozik. Úgy véli továbbá, hogy a  csak életkoruk miatt korlátozottan
cselekvőképes betegek valójában rendelkeznek azzal a  belátási képességgel, ami a  beavatkozásokhoz
való hozzájárulás, illetve azok elutasítása esetén szükséges. Az  Eütv. 21.  §-a szerinte azáltal, hogy mind
a  cselekvőképtelenekre, mind pedig a  fiatal felnőttekre (csak életkoruk okán korlátozottan cselekvőképesekre)
azonos előírásokat tartalmaz, sérti az  Alaptörvény XV.  cikkén túl utóbbiak emberi méltóságát is. A  korlátozottan
cselekvőképes, ámde belátási képességgel rendelkező beteg jogainak cselekvőképtelenekkel azonos szabályozása
az indítványozó szerint tehát többszörösen alaptörvény-ellenes.
[107] 2. Az  Eütv.-nek az  indítvány benyújtásakor hatályos 21.  § (1)  bekezdése értelmében a  cselekvőképtelen és
korlátozottan cselekvőképes betegek az Eütv. 20. § (2) bekezdés szerinti ellátást – azt, amelynek elmaradása súlyos
vagy maradandó károsodást okoz a  betegnek – nem utasíthatják vissza érvényesen. A  (2)  bekezdés szerint pedig
ha a  cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg a  20.  § (3)  bekezdése szerinti ellátást utasít vissza,
az  egészségügyi szolgáltató keresetet indít a  beleegyezés bíróság általi pótlása iránt. A  kezelőorvos a  bíróság
jogerős határozatának meghozataláig köteles a  beteg egészségi állapota által indokolt ellátások megtételére.
Közvetlen életveszély esetén a  szükséges beavatkozások elvégzéséhez a  nyilatkozat bírósági pótlására nincs
szükség.
[108] Az Eütv. 21. § (1)–(2) bekezdését az egyes törvényeknek az új Polgári Törvénykönyv hatálybalépésével összefüggő
módosításáról szóló 2013. évi CCLII. törvény 8.  § (9)  bekezdése 2014. március 15-ével módosította; a  hatályos
szabályozás a  korábbinál differenciáltabban szabályozza meghatározott ellátások visszautasításának jogát a  nem
cselekvőképes betegek esetében: e jog gyakorlását kizárják a cselekvőképtelen beteg, korlátozottan cselekvőképes
kiskorú és a  cselekvőképességében az  egészségügyi ellátással összefüggő jogok gyakorlása tekintetében
részlegesen korlátozott beteg esetén. Vagyis az  életkoruk miatt korlátozottan cselekvőképes betegek továbbra
sem utasíthatják vissza az  Eütv. 20.  § (2)  bekezdés szerinti ellátást (törvényes képviselőjük hozzájárulása nélkül),
azonban az egyéb okból korlátozottan cselekvőképes személyek közül a nem az egészségügyi ellátással összefüggő
jognyilatkozatok tekintetében korlátozottan cselekvőképes betegek igen. Az  Eütv. tehát már nem általános
tilalmat tartalmaz a  korlátozottan cselekvőképes betegekre nézve, hanem lehetőséget teremt a  differenciálásra
[ahogyan a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: új Ptk.) is árnyaltabban szabályozza
a korlátozott cselekvőképességet].
[109] Az Alkotmánybíróság ezért megállapította, hogy az Eütv. 21. § (1)–(2) bekezdés hatályos előírásai az  indítványozó
által kifogásoltak egy részét rendezik, más részük tekintetében a  megváltozott jogszabályi környezetben
az  indítványozó által felhozott alkotmányossági probléma már nem áll fenn. Az  Alkotmánybíróságnak az  Abtv.
26. § (2) bekezdésében foglalt hatáskörében egyébként sincs lehetősége arra, hogy az alkotmányossági vizsgálatot
a módosult rendelkezésekre is kiterjessze.
[110] Az indítványozó az  Eütv. 21.  § (1)–(2)  bekezdés „és korlátozottan cselekvőképes” szövegrésze megsemmisítését
kérte. Amennyiben az  Alkotmánybíróság az  indítvány benyújtásakor hatályos támadott szövegrészt
megsemmisítette volna, a  korlátozottan cselekvőképes betegekre vonatkozóan egyáltalán nem maradt volna
szabályozás. Az  indítványozó által felvetett alkotmányjogi problémát nem az Eütv. 21. §-a okozza, hanem az Eütv.
20. § (1) bekezdése; ez mondja ugyanis ki, hogy a cselekvőképes beteget illeti meg – a törvényben meghatározott
kivételekkel – az  ellátás visszautasításának joga. Ez  a  rendelkezés zárja ki mind a  korlátozottan cselekvőképes,
mind a  cselekvőképtelen betegekre nézve az  ellátás visszautasítását. Ahogy azt az  Alkotmánybíróság a  36/2000.
(X. 27.) AB határozatban kimondta, az Eütv. 20. § (1) bekezdésének megsemmisítése – akár csak a „cselekvőképes”
szövegrészé – az  indítványozó által felvetett kérdést nem orvosolná, a  visszautasítási jogok különböző (életkori,
és egyéb) sajátosságokhoz igazítása, illetve a  különféle csoportok eltérő szempontjait figyelembe vevő szabályok
alkotása jogalkotói feladat.
[111] Az Abtv. 59.  §-a szerint az  Alkotmánybíróság – az  ügyrendjében meghatározottak szerint – kivételesen
a  nyilvánvalóan okafogyottá váló ügyek esetén az  előtte folyamatban lévő eljárást megszüntetheti; az  Ügyrend
67. § (2) bekezdés e) pontja értelmében okafogyottá válik az indítvány különösen, ha az eljárás folytatására okot adó
körülmény már nem áll fenn, illetve az indítvány egyéb okból tárgytalanná vált. Erre tekintettel az Alkotmánybíróság
az  Abtv. 59.  §-a, valamint az  Ügyrend 67.  § (2)  bekezdés e)  pontja alapján az  indítványnak ebben a  részében
az eljárást megszüntette.
VIII. [112] Az Alkotmánybíróság ezt követően az ellátás visszautasítását elbíráló bizottság összetételével, illetve a pszichiáter
szakorvos bizottsági szerepével összefüggésben benyújtott kérelmeket vizsgálta meg.
[113] Az indítványozó az  Eütv. 20.  § (4)  bekezdés „háromtagú” valamint a  20.  § (5)  bekezdés „valamint egy pszichiáter
szakorvos” szövegrészei, továbbá a  Kr. 3.  § (3)  bekezdés „pszichiáter szakorvos tagja” szövegrésze, valamint
a  Kr.  4.  § a  beteg belátási képességének bizottsági felmérésére vonatkozó előírásai megsemmisítését is kéri, mert
ellentétesnek tartja az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésével, I. cikkével, II. cikkével, és a XV. cikk (1)–(2) bekezdésével.
[114] 1. Ezzel összefüggésben az  Alkotmánybíróság a  következőkre mutat rá: az  indítványozó által az  Alaptörvény
XV.  cikk (1)–(2)  bekezdésére vonatkozóan előadott indokolás tartalmában részben mulasztásban megnyilvánuló
alaptörvény-ellenesség megállapítására irányul, részben az  Alkotmánybíróság hatáskörébe tartozó kérelmet nem
tartalmaz.
[115] Az indítványozó szerint az  egészségügyi intézmények eltérő szakorvosi ellátottsága a  betegek esélyegyenlősége
megvalósulásának akadálya, ami alaptörvény-ellenes. Az Alkotmánybíróság szerint azonban annak, hogy az egyes
egészségügyi intézmények milyen szakorvosi gárdával működnek, illetve hogy pszichiáter szakorvos rendelkezésre
áll-e, alkotmányjogi jelentősége a jogszabály elleni alkotmányjogi panasz vizsgálatában nincs. Más lenne a helyzet,
ha az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése vagy 27.  §-a alapján járna el. A  törvények végrehajtása
– ebben végrehajtásuk anyagi és személyi feltételeinek megteremtése – a törvényhozó és a közigazgatás feladata.
E  feltételek hiánya vezethet konkrét esetben alkotmányos jogok sérelméhez, de ez csak a  jogi norma alkalmazása
során derülhet ki.
[116] Az, hogy az  indítványozó szerint az  Eütv. nem tartalmaz kellő garanciát a  beteg védelmében az  életmentő
beavatkozások visszautasítása esetére, így nem tartalmaz (a beteg számára elfogadható) határidőt a  bizottság
megalakítására, összehívására, nem szabályozza a bizottság összehívása, működése rendjét, ezáltal sértve a beteg
– az  Eütv. 15.  § (1)  bekezdésében rögzített – önrendelkezési jogát, mulasztásban megnyilvánuló alaptörvényellenesség megállapítására irányul, melynek kezdeményezésére az  indítványozónak nincsen jogosultsága.
Az  Abtv. korábban már hivatkozott 46.  §-a értelmében mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenességet
az Alkotmánybíróság kizárólag hivatalból („hatáskörei gyakorlása során folytatott eljárásában”) állapíthat meg.
[117] Szintén alaptörvény-ellenes mulasztás megállapítására irányul az  az érv is, mely szerint a  jogállamiság elvét sérti,
hogy nincs szabályozva az ellátás visszautasítására vonatkozó okiratok (köztük az élő végrendeletek) nyilvántartása
és az azokhoz való hozzáférés; hiányzik a bizottság összehívásának rendjére, működési feltételei meghatározására
vonatkozó szabályozás. Maga az  indítványozó is arra hivatkozik, hogy ezeket az  egyes intézmények SZMSZ-ei
kellene, hogy meghatározzák, ezek tartalmát, esetleges hiányosságait azonban az  Alkotmánybíróság – ebben
az ügyben – nem vizsgálhatja.
[118] Az Alkotmánybíróság ezzel az  indítványrésszel összefüggésben előterjesztett indokolás kapcsán tehát
megállapította, hogy tartalmában részben mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapítására
irányul, amelynek kezdeményezésére az indítványozó nem jogosult, részben nem az Alkotmánybíróság hatáskörébe
tartozó kérelmet tartalmaz. Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság az  indítványt ebben a  részében az  Abtv. 64.  §
a) és b) pontja alapján visszautasította.
[119] 2. A  fentieken túl a  támadott rendelkezésekkel kapcsolatban az  emberi méltóság sérelmét is állította
az  indítványozó: szerinte a  jelenlegi szabályozás a  pszichiáter szakorvos kötelező bizottsági bevonásával
a kezelőorvos szakmai hozzáértését vitatja, miáltal sérti az Alaptörvény II. cikkében alapvető jogként védett emberi
méltóságát is. Szerinte a  pszichiáter szakorvos kötelező bevonása a  bizottságba azt a  benyomást kelti, hogy
a kezelőorvos nem képes megítélni a beteg belátási és ítélőképességét, annak ellenére sem, hogy azt az Eütv. egyéb
rendelkezései (így többek között 12–18. §-ai is) a kezelőorvos feladatává teszik.
[120] Az Alkotmánybíróság a  22/2003. (IV. 28.) AB határozatban az  Eütv. 20.  § (4)  bekezdését az  akkor hatályban
levő Alkotmány 54.  § (1)  bekezdésével összefüggésben már vizsgálta. A  korábban idézett 13/2013. (VI. 17.)
AB határozatra is tekintettel a  22/2003. (IV. 28.) AB határozatban foglaltakat a  jelen indítvány elbírálásánál is
figyelembe vette. E  határozatában az  Alkotmánybíróság az  Eütv. 20.  § (4)  bekezdését a  beteg önrendelkezési
jogával összevetve vizsgálta, és nem találta alkotmányellenesnek. Vizsgálata során az  Alkotmánybíróság
kimondta, hogy „az államnak az  élethez való joggal kapcsolatos intézményvédelmi kötelezettségéből adódóan
biztosítania kell, hogy az  életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítására csak a  törvény erre
vonatkozó rendelkezéseinek keretei között kerüljön sor. Nyilvánvalóan ezt célozza a  törvénynek az  az előírása,
hogy az  életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítása feltételeinek meglétét egy háromtagú orvosi
bizottságnak kell ellenőriznie. E  bizottság, amely, illetőleg amelynek pszichiáter szakorvos tagja a  beteget
meghallgatja [Kormányrendelet 3. § (3) bekezdése] bizonyosodik meg arról, hogy a beteg súlyos, gyógyíthatatlan
betegségben szenved, a betegnek a beavatkozás visszautasítására vonatkozó akarata világos és egyértelmű [Eütv.
23. § (1) bekezdés]. E körben az Alkotmánybíróság szükségesnek tartja kiemelni a törvény azon rendelkezését, hogy
a  beavatkozás visszautasítására vonatkozó döntést csak az  annak következményeit belátó, tehát cselekvőképes
személyek hozhatnak [cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes beteg esetében az  Eütv. 21.  §
(2)  bekezdésében megszabott eljárás irányadó]. Az  orvosi bizottságnak tekintettel kell lennie arra is, hogy
az  Eütv. 20.  § (3)  bekezdésének azt a  kívánalmát, mely szerint az  életmentő vagy életfenntartó beavatkozást csak
cselekvőképes személy utasíthat vissza, érvényre kell juttatnia az  olyan esetekben is, amikor a  beteg, habár nem
helyezték cselekvőképességét kizáró, vagy korlátozó gondnokság alá, a  Polgári Törvénykönyvről szóló 1959.  évi
IV.  törvény 17.  § (1)  bekezdésére tekintettel cselekvőképtelen. Erre utal a  Kormányrendelet 3.  § (3)  bekezdése is,
amikor arról rendelkezik, hogy az  orvosi bizottság pszichiáter szakorvos tagjának arról kell nyilatkoznia, hogy
a beteg rendelkezik-e a döntés meghozatalához szükséges belátási képességgel.
Ezért a  visszautasítás érvényességének ahhoz a  feltételhez kötése, hogy az  életmentő vagy életfenntartó
beavatkozás beszüntetését megelőzően orvosi bizottságnak kell megállapítania: a  visszautasítás törvény által
megkívánt feltételei fennállnak, az  élethez való jog kiemelkedő alkotmányos értékére tekintettel nem tekinthető
sem szükségtelennek, sem aránytalannak.” [ABH 2003, 235, 274–275.]
[121] 3. Az  Alkotmánybíróságnak jelen eljárásban más aspektusból kellett vizsgálnia az  Eütv. kérdéses rendelkezését.
Most nem a  beteg önrendelkezési joga a  vizsgálat tárgya, hanem a  kezelőorvos emberi méltósága, e  tekintetben
tehát nem vonható párhuzam a korábbi és a jelenlegi indítvány között, azonban az Alkotmánybíróságnak az állam
életvédelmi kötelezettsége körében tett megállapításai az adott ügyben is helytállóak.
[122] Az Alkotmánybíróság szerint a pszichiáter szakorvos bizottsági jelenléte és a kezelőorvos emberi méltósága, és ezen
keresztül az Alaptörvény II. cikke között alkotmányjogi összefüggés nem állapítható meg.
[123] A vitatott szabály nem vonja kétségbe a  kezelőorvos szakmai hozzáértését, hanem különleges szakmai-eljárási
szabályokat – tulajdonképpen kötelező konzíliumot – határoz meg, amely éppen feltételezi a  résztvevő orvosok
szakmai hozzáértését. A kezelőorvost (és a pszichiáter szakorvost is) szakmai szabályok kötik, amelyek figyelembe
vétele, alkalmazása a  beteg érdeke, ugyanakkor magának a  kezelőorvosnak is biztosítékot jelent, ha nem
egyetlen orvosnak kell a beteg belátási képességéről, és a törvényben meghatározott egyéb feltételekről dönteni.
Az Eütv. a bizottság összetételét úgy határozza meg, hogy a kezelőorvoson túl tagja egy, a kezelőorvossal azonos
szakterületen működő, a  beteg gyógykezelésében részt nem vevő, a  betegség jellegének megfelelő szakorvos,
valamint egy pszichiáter szakorvos. A  bizottság ilyen összetétele részben a  szakmai felkészültség, szakértelem,
a megalapozott orvosi döntések, másrészt a függetlenség biztosítéka, vagyis a bizottság garanciát jelent arra, hogy
a törvényben foglalt eljárás szerint kerülhessen sor az ellátás visszautasítására.
[124] Az értékelhető alkotmányjogi összefüggés hiányára tekintettel az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panaszt
ebben a részében elutasította.
[125] 4. Az  indítványozó megjelölte az  Alaptörvény B.  cikk (1)  bekezdését, valamint I.  cikkét, de ezekre vonatkozóan
értékelhető indokolást nem adott elő, ezért az indítvány ebben a részében nem felel meg az Abtv. 52. § (1) bekezdés
e)  pontjában foglalt feltételnek. Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság – figyelemmel az  Abtv. 64.  § d)  pontjára –
az alkotmányjogi panaszt ebben a részében visszautasította.
IX. [126] 1. Az  indítványozó az  emberi méltóságot sértőnek, így az  Alaptörvény II.  cikkébe ütközőnek tartja azt, hogy
amennyiben az  Eütv. 22.  § (1)–(2)  bekezdésben rögzített nyilatkozattételi jogával élni kíván (élő végrendeletet
tenne), ennek előfeltételeként – a  nyilatkozattétel érvényességi kellékeként – pszichiáter szakvéleményét kell
beszereznie, illetve alaptörvény-ellenesnek tartja azt is, hogy élő végrendelete kizárólag két évig érvényes.
Úgy véli, a  szakvélemény megkövetelése – azon túl, hogy az  emberi méltóságot sérti – ellehetetleníti az  ilyen
nyilatkozatok megtételét. Az Alkotmánybíróság ezért megvizsgálta, hogy az Eütv. – alaptörvény-ellenesnek állított
követelményeket tartalmazó – 22. § (3) bekezdése sérti-e az Alaptörvény II. cikkében biztosított emberi méltóságot.
[127] 1.1. Az  élő végrendelet tartalma szerint kétféle lehet, melyek szabályait az  Eütv. 22.  §-a rögzíti: az  (1)  bekezdés
értelmében a  cselekvőképes személy – későbbi esetleges cselekvőképtelensége esetére – közokiratban
visszautasíthat egyes vizsgálatokat, beavatkozásokat, valamint egyes életfenntartó, életmentő beavatkozásokat,
ha gyógyíthatatlan betegségben szenved és betegsége következtében önmagát fizikailag ellátni képtelen,
illetve fájdalmai megfelelő gyógykezeléssel sem enyhíthetők. A  (2)  bekezdés szerint a  cselekvőképes személy
–  cselekvőképtelensége esetére – közokiratban megnevezheti azt a  cselekvőképes személyt, aki a  fenti
visszautasítási jogát helyette gyakorolhatja.
[128] Az élő végrendelet abban az  esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos – egy hónapnál nem régebbi –
szakvéleményben igazolja, hogy a  személy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg.
A nyilatkozatot kétévente meg kell újítani, és azt a beteg bármikor – cselekvőképességére, illetve alaki kötöttségre
tekintet nélkül – visszavonhatja [Eütv. 22. § (3) bekezdés].
[129] 1.2. Az  Alkotmánybíróság az  Eütv. 22.  § (3)  bekezdésére vonatkozó kérelem elbírálása kiindulópontjaként
először összevetette az  Alaptörvény II.  cikkét és a  korábban hatályban volt Alkotmány emberi méltóságot rögzítő
54.  §  (1)  bekezdését. Az  Alkotmány 54.  § (1)  bekezdése értelmében minden embernek joga van az  élethez és
az  emberi méltósághoz, melyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az  Alaptörvény II.  cikke szerint
az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét
a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.
[130] Az Alkotmánybíróság már több esetben is megállapította, hogy az  Alaptörvény II.  cikke és az  Alkotmány
54.  §  (1)  bekezdése egyező tartalommal rögzíti minden ember jogát az  emberi méltósághoz, így
az Alkotmánybíróság nem látja indokát annak, hogy az emberi méltóság és az abból levezethető önrendelkezési jog
értelmezése tekintetében a korábbi határozataiban szereplő érvek és megállapítások alkalmazhatóságától eltérjen.
Ezért az Alkotmánybíróság a korábbi határozataiban az emberi méltóságra és az önrendelkezési jogra vonatkozóan
megfogalmazott álláspontját jelen ügyben is irányadónak tekinti.
[131] Az Alkotmánybíróság – többek között – a jelen ügyben is releváns 22/2003. (IV. 28.) AB határozatban összefoglalta
az  emberi méltósághoz való jogból levezetett részjogosultságok korlátozhatóságáról kialakított gyakorlatát.
E határozatban is utalt arra, hogy az Alkotmánybíróság már működése legelején megkezdte az emberi méltósághoz
való jog tartalmának kibontását, így már a  8/1990. (IV. 23.) AB határozatban megállapította, hogy az  emberi
méltóság mint az általános személyiségi jog anyajoga magában foglalja a személyiség szabad kibontakoztatásához,
vagy a  magánszférához való jogot, továbbá az  önrendelkezés szabadságához való jogot, a  cselekvési autonómiát
is (ABH 1990, 42.). A 23/1990. (X. 31.) AB határozatban pedig megállapította az Alkotmánybíróság, hogy az emberi
élethez és az  emberi méltósághoz való jog elválaszthatatlan egységet jelent, és e  minőségükben oszthatatlan
és korlátozhatatlan alapjog. Az  Alkotmánybíróság későbbi határozataiban ezt árnyalva kifejtette azt is, hogy
az emberi méltóság csak az élethez való joggal egységben korlátozhatatlan, azonban egyes részjogosítványai – így
az önrendelkezési jog is –, más alapjogokhoz hasonlóan korlátozhatók [64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991,
297.; 75/1995. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376.; 36/2005. (X. 5.) AB határozat, ABH 2005, 390.].
[132] Az Alkotmánybíróság már több határozatában rámutatott arra, hogy az  állam kötelessége az  alapvető jogok
tiszteletben tartására és védelmére az  alapjogokkal kapcsolatban nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell
megsértésüktől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az  érvényesülésükhöz szükséges
feltételekről {lásd: 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297.; lásd még: 21/2013. (VII. 19.) AB határozat,
Indokolás [63]}. Az  alapjog védelmére irányuló intézményvédelmi kötelessége alapján tehát az  államnak meg
kell teremtenie azon kereteket, amelyek az  emberi méltósághoz való alapjog és annak egyes részjogosultságai
gyakorlásához a megfelelő feltételeket, valamint a joggyakorlás során érintett jogi érdekek egyensúlyát biztosítják.
[133] Megállapítható, hogy mind az  Alaptörvény, mind pedig az  Alkotmány széleskörű védelemben részesíti a  szabad,
tájékozott és felelősségteljes döntésre képes ember rendelkezési jogát.
[134] Az alapjogok korlátozása az  Alkotmánybíróság gyakorlatában azt jelenti, hogy alapjog tartalma csak más alapjog
védelme érdekében, csak a  szükséges mértékben és csakis az  elérni kívánt céllal arányos módon lehetséges.
Az alapjog korlátozása ennek megfelelően lehet az Alaptörvénynek megfelelő vagy alaptörvény-ellenes. Az alapjogkorlátozás alkotmányosságának a  feltételeit általában az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdése – az  Alkotmánybíróság
korábbi gyakorlatát alaptörvényi szintre emelve – tartalmazza. Eszerint alapvető jog más alapvető jog
érvényesülése, vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges mértékben,
az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható.
Az  Alkotmánybíróság ennek kapcsán kimondta: „[a]z állam akkor nyúlhat az  alapjog korlátozásának eszközéhez,
ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más
módon nem érhető el. Az  alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy
az  másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges,
hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott
alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A  törvényhozó a  korlátozás során köteles az  adott
cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a  jog tartalmának korlátozása, ha
az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.”
{30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171., legutóbb: 11/2014. (IV. 4.) AB határozat, Indokolás [35]–[39]}
[135] Ennek megfelelően az  Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy a  kifogásolt szabályozás szükséges és arányos volt-e,
azaz a  korlátozás nem haladja meg azt a  szintet, mint amit az  alkotmányosan igazolható cél elérése feltétlenül
megkíván.
[136] 1.3. A  kifogásolt rendelkezés értelmében a  cselekvőképes személy jövőbeni cselekvőképtelensége esetére
közokiratban a  fentebb már ismertetett tartalmú nyilatkozatot tehet, ennek érvényességéhez azonban szükséges
pszichiáter szakorvos szakvéleménye, amely igazolja, hogy a nyilatkozattevő döntését a lehetséges következmények
tudatában hozta meg. A  rendelkezési jog gyakorlásához a  cselekvőképesség és közokirati forma szükséges, míg
a  nyilatkozat érvényességéhez a  jogszabály megkívánja a  pszichiáter szakorvos szakvéleményét. Ezen feltételek
közül a  cselekvőképesség az  a  kiinduló elem, amely a  nyilatkozattételt megalapozza, míg a  közokirati forma
a nyilatkozatnak megfelelő bizonyító erőt nyújt.
[137] Az Eütv. élő végrendelet megtételét kizárólag cselekvőképes személyek számára teszi lehetővé. Az  Eütv.
a  cselekvőképesség fogalmát nem határozza meg, értelmező rendelkezései között, a  3.  § t)  pontjában
a  cselekvőképtelen személyt úgy jelöli meg, mint akit a  bíróság a  Ptk. szerint cselekvőképességét teljesen
korlátozó gondnokság alá helyezett, továbbá cselekvőképtelen a tizennegyedik életévét be nem töltött kiskorú és
a  cselekvőképtelen állapotban lévő személy. Az  Eütv. tehát nem határoz meg külön cselekvőképesség-fogalmat,
hanem a  Ptk.-ban meghatározottakat veszi alapul. A  22.  § (1)  bekezdésnek megfelelően tehát élő végrendeletet
kizárólag cselekvőképes személy tehet, azaz olyan személy, aki sem életkoránál fogva, sem egyéb okból
cselekvőképességet (bármilyen tekintetben) korlátozó vagy kizáró gondnokság alatt nem áll.
[138] Az új Ptk. 2:8. §-a értelmében minden ember cselekvőképes, akinek cselekvőképességét a  törvény vagy a bíróság
gondnokság alá helyezést elrendelő ítélete nem korlátozza. Aki cselekvőképes, maga köthet szerződést vagy tehet
más jognyilatkozatot. A cselekvőképességet korlátozó jognyilatkozat semmis.
[139] A régi Ptk. 11.  §-a szerint mindenki cselekvőképes, akinek cselekvőképességét a  törvény nem korlátozza,
vagy nem zárja ki [(1)  bekezdés]; aki cselekvőképes, maga köthet szerződést vagy tehet más jognyilatkozatot
[(2) bekezdés]. Az új Ptk. 2:8. §-ában a régi Ptk. rendelkezéseivel tartalmilag lényegében azonos módon határozza
meg a cselekvőképességet: mind a régi, mind az új Ptk. a jogügylet létrehozására vonatkozó képességként közelíti
meg a cselekvőképességet, azaz kifejezi, hogy a személy polgári jogi jogviszonyoknak részese lehet – amennyiben
belátási képessége, vagy életkora nem korlátozza vagy zárja ki.
[140] A cselekvőképesség meghatározásának kiindulópontja a cselekvési autonómia, melyen keresztül az önrendelkezési
jog kifejezésre jut. A cselekvési autonómia a befolyásolástól mentes döntési jogot jelenti, amely kifejezésre juthat
jogügyletek létrehozásában, szerződéskötésben, különböző jognyilatkozatok tételében, házasságkötésben,
végrendelkezésben stb.
[141] Az Eütv. 22. § (3) bekezdés szerinti nyilatkozat abban az esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos egy hónapnál
nem régebbi szakvéleményben igazolja, hogy a  személy döntését annak lehetséges következményei tudatában
hozta meg. A  nyilatkozatot kétévente meg kell újítani, és azt a  beteg bármikor – cselekvőképességére, illetve
alaki kötöttségre tekintet nélkül – visszavonhatja. A  cselekvőképes személyek nyilatkozattételben megtestesülő
cselekvési autonómiáját érvényesen csak az  orvosi szakvélemény birtokában gyakorolhatják, nyilatkozatuk
érvényességét két éves időtartamban korlátozza a jogszabály, s ennek megfelelően az orvosi szakvélemény is ezen
időpontban újból beszerzendő.
[142] A cselekvési autonómia fejeződik ki tehát az  Eütv. 22.  §-a által biztosított nyilatkozattételi lehetőségben is: ez  az
előzetes nyilatkozat, avagy élő végrendelet a  tájékozott ember (későbbi beteg) számára biztosít lehetőséget arra
vonatkozóan, hogy sorsáról egészségi állapota romlása esetére is szabadon gondoskodjon.
[143] Az intézmény megfelel az  Európa Tanács 2002. évi VI. törvénnyel kihirdetett, „Az emberi lény emberi jogainak és
méltóságának a  biológia és az  orvostudomány alkalmazására tekintettel történő védelméről” szóló, Oviedóban
1997. április 4-én kelt Egyezménye (a továbbiakban: Oviedói Egyezmény) előzetesen kinyilvánított szándék című
9. cikkének, melynek értelmében az orvosi beavatkozás időpontjában szándéka kinyilvánítására képtelen állapotban
lévő beteg beavatkozással kapcsolatos, előzetesen kinyilvánított szándékát figyelembe kell venni.
[144] Az élő végrendelet jogintézménye alkotmányos jog gyakorlását teszi lehetővé. A  nyilatkozattétel feltételeinek
meghatározása ennek korlátozása, amelyet az alapjogok korlátozásának feltételei szerint kell elbírálni.
[145] A panasz több feltételt is alaptörvény-ellenesnek tart. Az egyik a pszichiáter szakvéleményének kötelező beszerzése,
a másik, hogy a nyilatkozat csak két évre érvényes, ha a nyilatkozattevő nem ismétli meg, érvényét veszti.
[146] A pszichiáter szakvéleményének beszerzése a  magyar jogrendszerben egyedülálló feltétel. A  magyar jog számos
komoly jogi következménnyel járó egyoldalú (vagy kétoldalú, de nem szinallagmatikus) jognyilatkozatot, illetve
jogügyletet ismer, és egyetlen más esetben sem kívánja meg a  nyilatkozattevő belátási képességének igazolását,
holott ennek komoly jelentősége van vagy lehet. A  házasságkötés, az  örökbefogadás, az  apasági elismerő
nyilatkozat, a végrendelkezés vagy akár a nagy értékű ajándékozás példák erre. Az egészségügyi jogban is számos
nyilatkozatot tehet a beteg, de egyetlen más esetben sem kell ilyen módon igazolni belátási képességét.
[147] Ezért vizsgálni kellett, igazolható-e a korlátozás szükségessége. Emellett szól, hogy az ellátás visszautasítása súlyos,
sokszor visszavonhatatlan következménnyel járó döntés, amely a  beteg halálához vezethet. Amely különben
a  nyilatkozat alkalmazandósága esetén ex hypothesi egyébként is belátható időn belül bekövetkezik. Az  élő
végrendelet ennek módjáról szól. Az objektív életvédelmi kötelezettség, mint alkotmányosan igazolható cél, ezért
itt nem jöhet szóba, mert a  beteg életét semmilyen beavatkozás nem tudja (az orvostudomány állása szerint)
megmenteni.
[148] Nincs sok gyakorlati jelentősége annak, hogy az  élő végrendeletet tevő ember beszámítási képességét külön
igazolni kelljen. Az új Ptk. 2:8. §-a szerint minden nagykorú, aki nem áll cselekvőképességet korlátozó gondnokság
alatt, minden igazolás nélkül cselekvőképes, így minden jognyilatkozatot megtehet, hatása is van. Ezenkívül
az  élő végrendelet előzetes nyilatkozat, amely a  nyilatkozó életfelfogását, morális meggyőződését fejezi ki,
amelynek tiszteletben tartásához alkotmányos joga van. Az  élő végrendeletben foglalt nyilatkozat alkalmazása,
legalább ami az ellátás visszautasítását illeti, nem feltétlen: az élő végrendeletben foglalt ellátás visszautasításának
alkalmazásához továbbra is szükség van az  általános szabályok szerinti orvosi bizottság állásfoglalására, továbbá
a már ismertetett kötelező eljárás sem maradhat el.
[149] Az alkotmányjogi panasz szerint alaptörvény-ellenes, hogy az élő végrendeletben foglalt nyilatkozat érvényességi
ideje két év. Az Alkotmánybíróság ezzel egyetértve megállapította, hogy az önrendelkezési jognak ez a korlátozása
alaptörvény-ellenes, mert szükségtelen. Nincs ugyanis ésszerű indoka, hogy egy bármikor visszavonható nyilatkozat
érvényességét a  törvény határozott idejűvé tegye. Egyáltalán, egy ilyen nyilatkozat érvényességének korlátozása
meghatározott, különben elég rövid időtartamra alkotmányos jogot korlátoz. Az  élő végrendeletet tevő személy,
mint szó volt róla, saját értékrendje szerint rendelkezik. Semmi nem indokolja, hogy ez az értékrend két éven belül
érvényét veszítse, mintegy elavuljon – különben nem kellene a nyilatkozatot megújítani. A korlátozás szükségtelen
azért is, mert a  nyilatkozó bármikor visszavonhatja, vagy megváltoztathatja élő végrendeletét – akár két évnél
rövidebb időn belül is.
[150] 1.4. Az Alkotmánybíróság szerint az, hogy az Eütv. cselekvőképes – tehát (jog)ügyletei során belátási képességgel
rendelkező – embereknek kötelezővé teszi a  pszichiáteri szakvélemény beszerzését, a  (bizonytalan jövőre
vonatkozó) nyilatkozatát tartalmazó közokirat készítésének előfeltételéül szabva, a  cselekvési autonómia, így
az önrendelkezési jog korlátozását jelenti.
[151] Az alapjogi korlátozás arányossága a  fent már idézetteknek megfelelőn azt követeli meg, hogy a  korlátozás ne
legyen nagyobb, mint amennyit az  alkotmányosan igazolt cél elérése megkíván. Ebben az  esetben tehát azt
kell vizsgálni, van-e az  alkotmányos cél elérésére kevesebb alapjogi korlátozással járó megoldás, mint amit adott
esetben a törvényhozó választott.
[152] Az Alkotmánybíróság szerint a vizsgált szabályozás aránytalan, az alábbiak szerint.
 [153] A rendelkező nyilatkozat megtételének kiinduló feltétele a cselekvőképesség megléte. A pszichiáter szakvéleménye
készítése során maga sem vizsgál mást, mint amit a cselekvőképesség feltételez: azt, hogy képes-e a nyilatkozatot
tevő személy felmérni döntése következményeit. A  cselekvőképesség megléte eleve feltételezi, hogy az  ember
képes előre látni és felmérni (belátni) cselekedeteit, annak következményeit, és képes eszerint mérlegelni,
döntést hozni. Ezt figyelembe véve a  pszichiáter szakvéleményének megkövetelése nem más, mint kizárólag
a cselekvőképesség meglétének bizonyítása, holott a magyar jogban általában a cselekvőképességet nem, hanem
annak hiányát kell bizonyítani.
[154] A „következmények tudata” adott esetben nem jelenthet mást, mint hogy a  nyilatkozó valóban saját erkölcsi
meggyőződését fejezte ki. Ha ez  igaz, akkor ennek vizsgálatát nem lehet orvos(tudomány)i kérdésnek tekinteni.
Ennek megítélésére a közjegyző éppúgy alkalmas. Az élő végrendelet megtétele komoly elhatározást igényel, hiszen
közjegyző előtti jognyilatkozatot nem szokás megfontolás nélkül tenni; ilyet nem ésszerű feltételezni. Előfordulhat,
hogy a beteg saját betegsége korai stádiumában azért rendelkezik, mert okkal tart attól, hogy később már nem lesz
képes az  önrendelkezésre. Ilyen esetben a  személyiség biológiai leépülése elleni védekezés indokolja az  előzetes
nyilatkozatot.
[155] A szabályozás a  személyiség folyamatosságán alapul: azon, hogy az  ember személyiségének alapvető
elemei (és  benne erkölcsi meggyőződése, világfelfogása) viszonylag állandó; ezek adják az  egyén identitását
(önazonosságát), melynek megőrzése az Eütv. 1. § c) pontja szerint a törvény egyik célja.
[156] A szakvélemény megkövetelése az  – egyébként cselekvőképes személyek – önrendelkezési joga gyakorlásának
olyan akadályát képezi, hogy az már nem lehet arányos, ahhoz mérten sem, mint amit a belátási képesség igazolása
megkíván. A szabályozás ezen pontja cselekvőképes személyekről feltételezi a(z akár bizonyos ügyekre) korlátozott
cselekvőképességük, vagy cselekvőképtelenségük fennállását, holott ebben az  esetben egyébként sem lennének
jogosultak a nyilatkozat megtételére.
[157] A nyilatkozattételhez a jogalkotó több követelményt támaszt: ilyen a nyilatkozatot tevő személy cselekvőképessége,
a belátási képességet igazoló (egy hónapnál nem régebbi) pszichiáteri nyilatkozat, ezen felül kötelező a közokirati
forma. A  közokirat fogalmát a  Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 195.  §
(1)  bekezdése olyan papír alapú vagy elektronikus okiratként határozza meg, amelyet bíróság, közjegyző vagy
más hatóság, illetve közigazgatási szerv ügykörén belül, a  megszabott alakban állított ki, mint közokirat teljesen
bizonyítja a benne foglalt intézkedést vagy határozatot, továbbá az okirattal tanúsított adatok és tények valóságát,
úgyszintén az okiratban foglalt nyilatkozat megtételét, valamint annak idejét és módját.
[158] A közjegyzőkről szóló 1991. évi XLI. törvény (a továbbiakban: Kjtv.) 111.  § (2)  bekezdése értelmében a  közjegyző
által a Kjtv.-ben előírt alakszerűségek megtartásával elkészített közjegyzői okirat, ennek hiteles kiadmánya és hiteles
másolata: közokirat. A közjegyző eljárása során a feleket kioktatással segíti jogaik gyakorlásában és kötelezettségeik
teljesítésében, továbbá a 120. § (1) bekezdésének megfelelően okirat készítésekor köteles meggyőződni a fél ügyleti
képességéről és jogosultságáról, továbbá valódi szándékáról, köteles tájékoztatni a  felet a  jogügylet lényegéről
és jogi következményeiről, és – többek között – köteles meggyőződni arról, hogy a közjegyzői okiratban foglaltak
megfelelnek a fél akaratának.
[159] Az állam intézményvédelmi kötelezettsége körében tehát megfelelő biztosítékot nyújt a  nyilatkozattevő személy
cselekvőképességének vizsgálatára, azaz annak megállapítására, hogy képes-e a nyilatkozatot tevő személy felmérni
döntése következményeit. Lényeges itt kiemelni, hogy az  így megtett nyilatkozat megtételének időpontjában
semmilyen közvetlen jogkövetkezményt nem eredményez, hiszen ehhez további tények bekövetkezésére és
feltételek teljesülésére van szükség.
[160] A nyilatkozat tényleges alkalmazására ugyanis csak akkor kerülhet sor, ha a  nyilatkozattévő személy
a  későbbiekben cselekvőképtelenné válik, s önrendelkezési jogát gyakorolni nem lesz képes (ami lehet, hogy
egyáltalán nem is következik be, azaz a  nyilatkozat soha nem kerül alkalmazásra). A  szabályozás erre az  esetre is
biztosítja a  nyilatkozattevő érdekeinek védelmét, amikor a  fentieken túl az  Eütv. 22.  § (4)  bekezdése értelmében
a  cselekvőképes személy beavatkozást visszautasító nyilatkozata esetén a  háromtagú orvosi bizottság (melynek
egyik tagja pszichiáter) nyilatkozik, hogy a 22. § (1) bekezdésben foglalt feltételek fennállnak, továbbá a nyilatkozó
személy döntését annak következményei tudatában hozta meg. Ebben az időpontban tehát újból vizsgálatra kerül
az  a  tény, hogy a  nyilatkozattevő a  fenti nyilatkozatot annak következményei tudatában, azaz cselekvőképesen
hozta meg. Ez  tehát nem mást jelent, mint kétszeres pszichiáteri vizsgálatot: először a  cselekvőképes személy
esetében, majd már tényleges betegként (aki szintén lehet, betegsége ellenére, cselekvőképes). A  szabályozásból
nem vezethető le olyan más alkotmányos alapjog, vagy érdek érvényesülésének szükségessége, amely
a  nyilatkozattétel érvényességi feltételeként meghatározott pszichiátriai szakorvosi vélemény alkalmazását
alátámasztaná.
[161] A fenti szabályokat is figyelembe véve olyan felesleges korlátozás a  pszichiáter vizsgálatának az  előírása, amely
részben az  ismertetett közokirati követelmények és a  közjegyzői eljárás által már biztosításra kerül, hiszen
a  közjegyző bármely közokirat elkészítésekor köteles vizsgálni a  nyilatkozattevő személy cselekvőképességét,
másrészt a nyilatkozattétel szabad gyakorlása ellen hat – részben felmerülő költségként is – a pszichiáter ilyen irányú
vizsgálata.
[162] Az Alkotmánybíróság szerint a  jelen esetben – mivel kizárólag cselekvőképes személy tehet az  Eütv. 22.  §
szerinti nyilatkozatot – a  közokirati forma megkövetelése, valamint az  Eütv. 20.  § (4)  bekezdés szerinti
bizottsági vizsgálat elegendő feltétel, és ekként arányos alapjog-korlátozás, a  pszichiáteri szakvélemény
azon túli megkövetelése sérti az  emberi méltóságot, így az  Alaptörvény II.  cikkét is – figyelembe véve
különösen azt is, hogy a nyilatkozat kizárólag egy jövőben esetleg bekövetkező, bizonytalan állapot (a beteg
cselekvőképtelensége) esetén hatályosul.
[163] 1.5. Az  Eütv. 22.  § (3)  bekezdése értelmében a  nyilatkozat bármikor, formai kötöttség nélkül visszavonható.
Az Alkotmánybíróság szerint a támadott rendelkezésen belül az alaki kötöttségek nélküli visszavonhatóság a beteg
önrendelkezését erősítő szabály, ezért megsemmisítése nem indokolt. [Figyelembe véve különösen azt is, hogy
például az új Ptk.-val bevezetett, az élő végrendelettel rokon vonásokat mutató előzetes nyilatkozat esetében mind
annak módosítására, mind a visszavonására megfelelően alkalmazni kell a megtételére vonatkozó rendelkezéseket.
Lásd: új Ptk. 2:39. § (4) bekezdés]
[164] Minderre tekintettel az Alkotmánybíróság az Eütv. 22. § (3) bekezdés „Az (1)–(2) bekezdés szerinti nyilatkozat abban
az  esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos – egy hónapnál nem régebbi – szakvéleményben igazolja, hogy
a személy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg. […] kétévente meg kell újítani, és azt
[…]” szövegrészét megsemmisítette.
[165] 1.6. 2014. március 15-én hatályba lépett az  új Ptk., melynek második, „Az ember mint jogalany” című könyve
X.  címe 2:39–2:41.  §-aiban új jogintézményként lehetőséget teremt a  cselekvőképesség jövőbeli (részleges vagy
teljes) korlátozása esetére előzetes jognyilatkozatban való rendelkezésre. Az  előzetes jognyilatkozat közokiratban,
ügyvéd által ellenjegyzett magánokiratban vagy gyámhatóság előtt személyesen tehető, benne a  nyilatkozó
megnevezheti azt (egy vagy több személyt), akit gondnokául rendelni javasol, illetőleg a  gondnokok köréből
egy vagy több személyt ki is zárhat, és meghatározhatja, hogy egyes személyes és vagyoni ügyeiben a  gondnok
milyen módon járjon el. A  személyes ügyek körében most már előzetes jognyilatkozat formájában is lehetőség
van tehát megnevezni egy (vagy több) olyan személyt, aki a nyilatkozó bizalmát élvezi, és jövőbeni gondnokaként
akár egészségügyi kérdésekben is dönthet majd. Az  Eütv. 22.  §-a tehát ehhez képest ma lex specialis, vagyis ha
nem lenne az  Eütv. rendelkezése, valószínűleg az  új Ptk. 2:39.  §-ban foglalt előzetes nyilatkozat töltené be az  élő
végrendelet szerepét.
[166] Az Alkotmánybíróság szerint az Eütv.-ben szabályozott és az új Ptk.-beli előzetes nyilatkozat rokon vonásokat mutat,
azzal, hogy az új Ptk. hatálybalépésével létrehozott intézmény ilyen, a nyilatkozattételt – akár anyagi, akár emberi
okból – ellehetetlenítő követelményt nem támaszt.
[167] 2. Az  Alkotmánybíróság eljárása során észlelte, hogy az  indítványozó nem támadja a  Kr.  mellékletét, melyben
felsorolja az  előzetes nyilatkozat kötelező tartalmi elemeit, köztük a  pszichiáter szakvéleményét, ezért erről
az  Alkotmánybíróság főszabályként nem rendelkezhetne. Viszont az  Alaptörvény 24.  cikk (4)  bekezdésének
megfelelően az  Alkotmánybíróság a  jogszabály felülvizsgálni nem kért rendelkezését akkor vizsgálhatja, illetve
semmisítheti meg, ha szoros tartalmi összefüggés áll fenn a vizsgált rendelkezéssel. Mivel a jelen esetben erről van
szó, lévén a Kr. az Eütv. végrehajtási rendelete, az Alkotmánybíróság a Kr. mellékletének a pszichiáter nyilatkozatával
összefüggő részeit is megsemmisítette.
[168] 3. Az indítványozó az élő végrendelettel megnevezhető helyettes döntéshozóra vonatkozó további rendelkezéseket
is alaptörvény-ellenesnek tart az  alábbiak szerint: egyrészt úgy véli, az  Eütv. 22.  § (2)  bekezdés harmadik
mondatrészében szereplő „cselekvőképes” kifejezés sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését, I.  cikkét, II.  cikkét,
XV.  cikk (1)–(2)  bekezdését; másrészt ezzel összefüggésben kifogásolja a  Kr. 5.  § (2)  bekezdés „illetve a  helyettes
döntéshozó rendelkezik-e belátási képességgel” szövegrészét is.
[169] Az indítványozó ezekkel a  rendelkezésekkel összefüggésben egyrészt azt kifogásolja, hogy a  helyettes
döntéshozó kizárólag cselekvőképes személy lehet, azaz a  helyettes döntéshozók közül az  életkoruk
okán korlátozottan cselekvőképes személyek ki vannak zárva, ami sérti az  emberi méltóságukat és
a jogegyenlőséget. Másrészt sérelmesnek tartja az indítványozó azt is, hogy amikor a tényleges döntésre kerül
sor a  nyilatkozatot tevő, immár cselekvőképtelen, beteg ember helyett, a  háromtagú bizottság a  helyettes
döntéshozó belátási képességét vizsgálja meg, ami szerinte sérti a helyettes döntéshozó emberi méltóságát,
súlyos beavatkozást jelent a magánszférájába.
[170] Az Alkotmánybíróság szerint a  cselekvőképesség megkövetelése a  helyettes döntéshozói pozícióban nem
alaptörvény-ellenes (és nem is példa nélküli, hiszen gondnok is kizárólag cselekvőképes személy lehet):
a helyettes döntéshozónak ugyanis a már cselekvőképtelen, beteg ember helyett kell dönteni az ellátásról, annak
visszautasításáról, és képesnek kell lennie ennek következményei belátására. Ugyanezen okból kerül sor a  Kr. 5.  §
(2)  bekezdésben foglalt, a  háromtagú bizottság által végzett vizsgálatra is, melynek során a  bizottság állást foglal
arról, hogy az élő végrendelet törvényi feltételei fennállnak-e, illetve a helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási
képességgel. Mivel a helyettes döntéshozó a nyilatkozatot tevő személy helyébe lép, vele szemben úgy kell eljárni,
ahogy adott esetben a nyilatkozatot tevő személlyel szemben kellene, ha nem lenne cselekvőképtelen beteg, ebben
az  esetben ugyanis az  ő belátási képességét vizsgálná az  orvosi bizottság, amennyiben valamely, az  Eütv. 22.  §
(1) bekezdésében felsorolt ellátás visszautasítására kerülne sor.
[171] Ebben az  esetben tehát nem tekinthető a  vizsgálat megkövetelése az  önrendelkezési jog indokolatlan
korlátozásának, ezért az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében elutasította.
[172] 4. A határozat Magyar Közlönyben való közzététele az Abtv. 44. § (1) bekezdésén alapul.
Budapest, 2014. július 14. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke