text:
46/2003. (X. 16.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság alkotmányjogi panaszok, valamint jogszabály alkotmányellenességének utólagos megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványok, továbbá mulasztásban megnyilvánuló alkotmányelle
nesség megszüntetése tárgyában — dr. Bagi István és
dr. Strausz János alkotmánybíróknak a határozat 1. pontjára vonatkozó különvéleményével, valamint dr. Erdei Árpád
alkotmánybírónak a határozat 2. és 4., továbbá dr. Kiss
László alkotmánybírónak a határozat 2., 3. és 4. pontjára
vonatkozó különvéleményével — meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a jogalkotó
alkotmányellenes helyzetet idézett elő azzal a mulasztásával, hogy nem szabályozta az erre irányuló törvényekben és
más jogszabályokban a hivatalos irat postai kézbesítéséhez
fűződő, bírósági és más hatósági eljárásban általánosan
érvényesülő vélelem megdöntésének lehetőségét.
Az Alkotmánybíróság felhívja a jogalkotót, hogy feladatának 2004. június hó 30. napjáig tegyen eleget.
2. Az Alkotmánybíróság a polgári perrendtartásról
szóló 1952. évi III. törvény 99. § (2) bekezdése, továbbá a
hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítéséről szóló
43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet 9. § (1) és (4) bekezdései,
valamint a postai szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001.
(XII. 18.) Korm. rendelet 31. § (1) bekezdése és a bírósági
ügyvitel szabályairól szóló 14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet
35. §-a továbbá a hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítéséről szóló 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet végrehajtása tárgyában kiadott 13/1953. (IK 17.) IM—KPM—BM
együttes utasítás 3. § (1) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványokat elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság elutasítja az adózás rendjéről
szóló 1990. évi XCI. törvény 77. § (1) bekezdése, az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény 52/A. §
(1) bekezdése és a szabálysértésekről szóló 1999. évi
LXIX. törvény 74. § (3) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványt.
4. Az Alkotmánybíróság a hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítéséről szóló 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet 8. § (1) bekezdése és a postai tevékenységről szóló
133/1993. (IX. 29.) Korm. rendelet 15. § (1) és (2) bekezdései alkotmányellenességének megállapítására irányuló
alkotmányjogi panaszokat elutasítja.
5. Az Alkotmánybíróság a postai tevékenységről szóló
133/1993. (IX. 29.) Korm. rendelet 18. § (1) bekezdés
b) pontja alkotmányellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló eljárást megszünteti.
6. Az Alkotmánybíróság a Legfelsőbb Bíróság mint
felülvizsgálati bíróság Pfv.I.21.317/1995/4. számú ítélete
ellen irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi. INDOKOLÁS
I. 1. Több indítványozó kezdeményezte — részben alkotmányjogi panasz, részben utólagos normakontroll formájában — a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 99. § (2) bekezdése, valamint
ezzel összefüggésben a postai tevékenységről szóló
133/1993. (IX. 29.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Pr.)
15. § (1) és (2) bekezdései, illetve 18. § (1) bekezdés
b) pontja, továbbá a hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítéséről szóló 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet
(a továbbiakban: R.) 8. § (1) bekezdése, illetve 9. § (1) és
(4) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását.
Az indítványozók egy része e szabályokkal összefüggésben mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség
megállapítását kérte a szabályozás ama hiányosságára
figyelemmel, hogy ezek a jogszabályok nem tartalmaznak
rendelkezést annak a sajátos kézbesítési vélelemnek a megdöntésével kapcsolatban, amely szerint ,,kézbesítettnek
kell tekinteni’’ bizonyos feltételek fennállta esetén azt az
iratot is, amelyet nem vettek át.
Van olyan indítvány is, amelyben az adózás rendjéről
szóló 1990. évi XCI. törvény (a továbbiakban: Art.) 77. §
(1) bekezdése, az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi
CXLI. törvény (a továbbiakban: Inytv.) 52/A. § (1) bekezdése, a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény
(a továbbiakban: Sztv.) 74. § (3) bekezdése alkotmányellenességét is állítják azért, mert ezek a Pp., az R. és a Pr.
szabályaihoz hasonló rendelkezéseket tartalmaznak.
Az Alkotmánybíróság ezeket az indítványokat egyesítette és egy eljárásban bírálta el.
Az indítványok elsősorban azt sérelmezték, hogy a támadott rendelkezések nem nyújtanak garanciát arra, hogy az
állandó lakóhelyétől tartósan, vagy öt napnál hosszabb
időre távol lévő személy az Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdései szerinti alkotmányos alapjogát gyakorolhassa.
Nézetük szerint alkotmányellenes és méltánytalan az önhibáján kívül vétlen állampolgárokat megfosztani a jogorvoslat lehetőségétől, illetve olyan — a Pp. szerinti igazolási
kérelemmel kapcsolatos — eljárásra kényszeríteni a törvényes joggyakorlásban akadályozott állampolgárt, amelynek kimenetele kétséges és eredményessége esetén is indokolatlan sérelemmel, kárral jár.
Sérelmezték az indítványozók azt is, hogy a támadott
szabályozás — nézetük szerint — egy megdönthetetlen
vélelmet állít fel, amelynek alapján a bíróság kizárólag a
levélkézbesítő feljegyzése alapján állapítja meg azt, hogy
kétszeri kézbesítési kísérlet történt, ez megfosztja a címzettet annak lehetőségétől, hogy a kézbesítő nyilatkozatát
megcáfolja.
2. Más indítványozók azért támadták a jogbiztonság
[Alkotmány 2. § (1) bekezdés] és a jogorvoslathoz való jog
[Alkotmány 57. § (5) bekezdés], továbbá a szabad mozgás
és a tartózkodási hely szabad megválasztása joga [Alkotmány 58. § (1) bekezdés] sérelmére hivatkozva az
R. 9. §-át, mert ez a szabály a Pp. hatókörén kívül egyes más
eljárásokban is általánosan érvényesülő és megdönthetetlen, sajátos vélelmet állít fel a kézbesítés megtörténtére.
A másik indítványozó mint kirendelt védő mulasztott a
bíróság szerint és ennek következtében bírsággal sújtották,
szintén a kifogásolt vélelem alkalmazása alapján. Indítványa tartalma szerint kezdeményezte a bírósági ügyvitel
szabályairól szóló 123/1973. (IK 1974. 1.) IM utasítás
(a továbbiakban: Büsz.) 40. §-a alkotmányellenességének
megállapítását a védelemhez való jog [Alkotmány 57. §
(3) bekezdése] sérelmére hivatkozva; mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megszüntetését is kérte
,,a hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítéséről szóló
43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet vonatkozásában, mert az
bárki ... részére ... nem biztosítja ... az Alkotmány 57. §
(5) bekezdése érvényesíthetőségét’’.
Álláspontja szerint a tértivevény nem alkalmas az iratok
tényleges átvételének igazolására, különösen iratcsomó
esetén, ezzel összefüggésben — az indítvány tartalma szerint — kezdeményezte a hivatalos iratok kézbesítésének
egyszerűsítéséről szóló 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet
végrehajtása tárgyában kiadott 13/1953. (IK 17.)
IM—KPM—BM együttes utasítás (a továbbiakban: Ut.)
3. § (1) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását.
II. 1. Az Alkotmány felhívott rendelkezései:
,,2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus
jogállam.
(...) 8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és
kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.
(...) 54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek
veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz,
amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
(...) 57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy az
ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait
és kötelességeit a törvény által felállított független és pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.
(...)
(3) A büntetőeljárás alá vont személyeket az eljárás
minden szakaszában megilleti a védelem joga. A védő nem
vonható felelősségre a védelem ellátása során kifejtett véleménye miatt.
(...) (5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely
a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot
— a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében,
azzal arányosan — a jelen lévő országgyűlési képviselők
kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja. (...)
58. § (1) Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik
Magyarország területén — törvényben meghatározott esetek kivételével — megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is.
(...) 70/A. § (...)
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósu
lását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.’’
2. A Pp.-nek az indítványokkal érintett rendelkezése:
,,99. § (2) A bírósági iratokat a kézbesítés második meg
kísérlésének napját követő ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni, ha a kézbesítés azért volt eredménytelen, mert a címzett az iratot nem vette át, illetve az
átvételt megtagadta. Keresetlevél (fizetési meghagyás)
kézbesítése esetén a vélelem beálltáról a bíróság az alperest (kötelezettet) értesíti, és egyúttal tájékoztatja a
(3) bekezdésben, illetve a 128. §-ban foglaltakról.’’
3. Az R.-nek indítvánnyal érintett, az indítvány benyújtásakor hatályos rendelkezései:
,,4. § (1) A tértivevényes közönséges vagy ajánlott levél
a címzetten kívül a címzett felnőtt családtagjának, alkalmazottjának, szállásadójának vagy a címzett által a postai
üzletszabályzat szerint meghatalmazott személynek
— postafiók bérlete esetében a fiókot kiürítő meghatalmazottnak — is kézbesíthető. Ha a címzett jogi személy, a
közönséges tértivevényes levelet is csak a könyvelt postai
küldemények átvételére jogosult személynek lehet átadni.
(2) Ha a megadott címen az (1) bekezdésben megjelölt
személy nem található, a levélszekrényben vagy a postai
küldemények elhelyezésére szolgáló más helyen, ilyennek
hiányában pedig az ajtóra (kapura) kifüggesztve figyelmeztetést kell hagyni. Ebben közölni kell a címzettel, hogy a
részére érkezett hivatalos irat kézbesítését a kézbesítő
mikor kísérli meg újból, s ha az iratot akkor sem lehet
kézbesíteni, a címzett azt további öt munkanap alatt a
figyelmeztetésben megjelölt postahivatalban személyazonosságának igazolása után átveheti. A figyelmeztetésben
meg kell jelölni az irat számát, továbbá hogy az irat melyik
hatóságtól érkezett és hogy a postahivatalban milyen időben vehető át, végül figyelmeztetni kell a címzettet azokra
a következményekre is, amelyek az irat átvételének elmulasztása esetében beállnak (9. §).
(3) A postafiók számával megjelölt helyre, de nem a
fiókbérlő címére irányított küldeményekre a (2) bekezdésben foglaltak azzal az eltéréssel irányadók, hogy az irat
kézbesítése helyett a postafiókba figyelmeztetést kell helyezni. A címzett az iratot legkésőbb a második figyelmeztetésnek a postafiókba helyezésétől számított öt munkanap alatt veheti át a postahivatalnál.
(4) A figyelmeztetés hátrahagyásának, illetőleg postafiókba helyezésének idejét, valamint ha a második kézbesítési kísérlet eredménytelen volt, ennek az idejét is a
tértivevényen fel kell tüntetni.
(5) Ha az iratot olyan személynek kézbesítették, aki
abban az ügyben, amelyre az irat vonatkozik, a címzettnek
ellenfele, a kézbesítés érvénytelen.
5. § (1) A tértivevényes közönséges vagy ajánlott levelet
a címzettnek vagy az annak átvételére jogosult más személynek a tértivevény aláírása ellenében kell kézbesíteni.
Ha azonban a címzett, illetőleg az irat átvételére jogosult
más személy az irat átvételét vagy a tértivevény aláírását
megtagadja, az iratot a tértivevény aláírása nélkül is át kell
neki adni, illetőleg az iratot nála kell hagyni és a tértivevényen ezeket a körülményeket fel kell tüntetni (kényszerkézbesítés).
(2) A külföldi bíróságok polgári ügyiratainak kézbesítésénél — a nemzetközi egyezményekben, illetőleg a fennálló viszonossági gyakorlatban meghatározott esetektől eltekintve — kényszerkézbesítésnek helye nincs. A kézbesítendő irat címzése mellett és az irathoz csatolt tértivevényen a bíróság ezt feltüntetni köteles. Az ilyen iratot átvételének megtagadása esetében — annak utólagos átvétele
végett — a 6. §-nak megfelelően öt munkanapig a postahivatalban kell tartani.
6. § Ha a tértivevényes levelet a címzettnek, illetőleg az
annak átvételére jogosult más személynek a 4. vagy 5. §
rendelkezései szerint kézbesíteni nem lehet, az iratot a
kézbesítés második megkísérlésének, illetőleg a második
figyelmeztetés postafiókba helyezésének napját követő
öt munkanapon át a kézbesítő postahivatalban kell tartani.
Ha ezalatt az idő alatt a címzett az irat átvétele végett
jelentkezik, az iratot neki — személyazonosságának igazolása után — át kell adni. (...)
8. § (1) Ha a címzett az iratot a postahivatalban
a 6. §-ban meghatározott öt munkanap alatt nem veszi át,
a postahivatal ezt a tértivevényen feljegyzi és az iratot a
tértivevénnyel együtt visszaküldi a feladónak. (...)
9. § (1) A 8. § (1) bekezdése értelmében visszaküldött
iratot — a jelen § (2), (3) és (4) bekezdésének eseteit
kivéve — a kézbesítés második megkísérlésének, illetőleg
a második figyelmeztetés postafiókba helyezésének napját
követő ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni.
(2) A keresetlevélnek a 8. § (1) bekezdése alapján való
visszaküldése esetében a bíróság a kézbesítés elmaradásáról és annak okairól a felperest értesíti, a felperes kérelmé
re az alperes részére ügygondnokot rendel ki és a keresetlevelet ennek kézbesítteti, egyúttal erről az alperest
— lakására címzett ajánlott levélben — értesíti. Ugyanez
a szabály megfelelően irányadó minden olyan esetben,
amikor valamely iratot a fennálló rendelkezések értelmében a keresetkézbesítés szabályai szerint kell kézbesíteni,
valamint akkor is, ha valamely jogszabály eddig a saját
kézbe való kézbesítést rendelte.
(3) Büntetőparancsnak a 8. § (1) bekezdése alapján való
visszaküldése esetében a bíróság az ügy tárgyalásának kitűzése iránt intézkedik.
(4) Külföldi bíróságok polgári ügyiratainak a 8. § (1) bekezdése alapján való visszaküldése esetében a bíróság az
ügyiratot tizenöt napig magánál tartja, s ha a címzett azt
ez alatt az idő alatt sem veszi át, a bíróság úgy jár el, mintha
a címzett a kézbesítés során az átvételt megtagadta volna.’’
4. Az R. alkotmányjogi panasszal érintett szabálya szerint:
,,8. § (1) Ha a címzett az iratot a postahivatalban
a 6. §-ban meghatározott öt munkanap alatt nem veszi át,
a postahivatal ezt a tértivevényen feljegyzi és az iratot a
tértivevénnyel együtt visszaküldi a feladónak.’’
5. Az R. hatályos szabályai szerint:
,,9. § (1) A postai szolgáltatások ellátásáról szóló
254/2001. (XII. 18.) Korm. rendelet 31. § (1) bekezdése
értelmében visszaküldött iratot — a jelen § (2) és (3) bekezdésének eseteit kivéve — a kézbesítés második megkísérlésének, illetőleg a második figyelmeztetés postafiókba
helyezésének napját követő ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni.
(2) Az 1973. évi I. törvény XVII. fejezetében foglaltak
szerint a tárgyalás mellőzésével hozott végzésnek a postai
szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001. (XII. 18.) Korm.
rendelet 31. § (1) bekezdése alapján való visszaküldése
esetében a bíróság az ügy tárgyalásának kitűzése iránt
intézkedik.
(3) Külföldi bíróságok polgári ügyiratainak a postai
szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001. (XII. 18.) Korm.
rendelet 31. § (1) bekezdése alapján való visszaküldése
esetében a bíróság az ügyiratot 15 napig magánál tartja, s
ha a címzett azt ez alatt az idő alatt sem veszi át, a bíróság
úgy jár el, mintha a címzett a kézbesítés során az átvételt
megtagadta volna.
(4) A (2) és (3) bekezdésekben meghatározott intézkedések megtétele előtt a bíróság vagy más hatóság elrendelheti az irat kézbesítésének újabb megkísérlését.
(5) A címzett halála vagy a címzettnek, illetőleg lakóhelyének (tartózkodási helyének) ismeretlen volta esetében az eljárásra külön jogszabályok irányadók.’’
6. Az Ut. szerint:
,,1. § (1) A hivatalos iratok kézbesítésére borítékot
használni csak akkor szabad, ha az irat egynél több lapból
(ívből) áll, vagy az iraton a címzésre felhasználható üres
hely nincs, úgyszintén, ha a feladó hatóság az irat természeténél fogva annak borítékban való kézbesítését elrendeli.
(...)
3. § (1) Az olyan hivatalos iratok kézbesítéséhez, amelyeket az R. 2. §-a alapján tértivevényes levélként kell kézbesíteni, a jelen utasításhoz mellékelt A és B mintának
megfelelő tértivevényt kell használni, mégpedig:
az A mintájú tértivevényt általában minden olyan esetben, amikor nem kell B mintájú tértivevényt használni;
a B mintájú tértivevényt pedig a külföldi bíróságok olyan
ügyiratainak kézbesítéséhez, amelyek kényszer alkalmazása nélkül kézbesítendők; ha azonban a külföldi bíróságok
ügyiratai tekintetében a fennálló nemzetközi egyezmények
vagy viszonossági gyakorlat alapján kényszerkézbesítésnek
van helye, a tértivevényen a ,,kényszerkézbesítés kizárva’’
szavakat át kell húzni.’’
7. A Pr. érintett rendelkezései:
,,15. § (1) Ha a címzett nem tartózkodik a címben meg
jelölt helyen, és nincs meghatalmazottja, a postai küldemény — e jogszabályban meghatározott feltételek szerint — helyettes átvevőnek is kézbesíthető.
(2) A kézbesítés szempontjából helyettes átvevő lehet
a) a címhelyen tartózkodó 14. életévét betöltött és a
13. § (2) bekezdésében említett igazolvánnyal rendelkező
közeli hozzátartozó [Ptk. 685. § b) pontja], az élettárs;
b) a gondnok, a házfelügyelő;
c) a bérbeadó, illetőleg a szállásadó, ha a címzettel
azonos címen lakik;
d) a munkahelyre címzett küldemény esetében a
Pt. 19. §-ának (1) bekezdése szerinti képviselő vagy annak
meghatalmazottja.’’
,,18. § (1) A postai küldeményeket a jogosult átvevő az
alábbi átvételi határidőn belül veheti át a szolgáltató hivatali helyiségében: (...)
b) a hivatalos iratot a második értesítéstől számított öt
munkanapig;’’
8. A postai szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001.
(XII. 18.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Pszr.) vizsgálatba
bevont rendelkezése:
,,31. § (1) A szolgáltató a hivatalos iratnak a címhelyre
történő első kézbesítése sikertelensége esetén — értesítő
hagyása mellett — köteles a kézbesítést a sikertelen kézbesítés napját követő 5. munkanapon megismételni, kivéve,
ha a kézbesítés a (2) bekezdésben meghatározott ok miatt
minősül sikertelennek. Amennyiben a címhelyre történő
második kézbesítés is sikertelennek bizonyul, a szolgáltató
a 25. § (3) bekezdés b) pontjában meghatározott rendelkezésre tartási időt követően — ha ezalatt a címzett a szolgáltató helyen azt nem veszi át — ,,nem kereste’’ jelzéssel
visszaküldi a feladónak.’’
9. A Büsz. szerint:
,,40. § (1) A bírósági iratok kézbesítése — külön szabá
lyok szerint — általában posta útján történik. (2) A bíróság elnöke elrendelheti, hogy a székhelyen a
kézbesítést hivatalsegéd végezze.
(3) A bíróság székhelyén működő másik bíróság, ügyészség részére, valamint ugyanazon az épületen belül az iratokat általában kézbesítőkönyvvel, hivatalsegéd útján kell
kézbesíteni. Az ügyész részére tértivevénnyel kell kézbesíteni a perorvoslattal megtámadható határozatot, az
ügyészt a tárgyaláson való részvételre kötelező értesítést,
valamint a polgári perben a tárgyalásra szóló idézést, az
olyan iratot, amelyre az ügyésznek határidőn belül nyilatkoznia kell.
(4) A büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi
LXXXV. törvény hatálya alatt álló személy részére kézbesítendő iratot a Tanúvédelmi Szolgálat útján, hivatalsegéddel kell kézbesíteni.
(5) A címzett a részére szóló iratot — személyazonosságának igazolása után — a bíróságon is átveheti.
(6) Ha a kézbesítés tényéhez joghatás fűződik, a tértivevényt az intézkedés eredeti példányához kell kapcsolni.’’
10. A bírósági ügyvitel szabályairól szóló 14/2002.
(VIII. 1.) IM rendelet szerint:
,,35. § (1) A bírósági irat kézbesítése — ha jogszabály
másként nem rendelkezik — külön szabályok szerint általában posta útján történik.
(2) A bíróság elnöke elrendelheti, hogy a bíróság székhelyén a kézbesítést bírósági alkalmazott végezze.
(3) A fogvatartásban lévő személy részére a fogvatartást
foganatosító szerv parancsnoka útján kell kézbesíteni a
bírósági iratot.
(4) A címzett a részére szóló iratot — személyazonosságának igazolása után — a bíróságon is átveheti.
(5) A bíróság az olyan iratot, amely átvételéhez joghatály
fűződik, vagy amely átvételének igazolására szükség van,
tértivevénnyel postázza; személyes kézbesítés esetén az
átvevő az átvétel tényét keltezéssel ellátott aláírásával igazolja. Ha az átvételre nyomtatványt rendszeresítettek, az
átvétel tényét ezen kell elismerni.’’
11. Az Art. szerint:
,,77. § (1) Az adóhatósági iratot kézbesítettnek kell te
kinteni, ha a postai kézbesítés második megkísérlését követő öt munkanapon belül a címzett azt nem vette át, és a
posta a rá vonatkozó szabályoknak megfelelően az iratot
visszaküldte az adóhatóságnak. Az irat átvételében akadályozott adózó igazolási kérelemmel élhet. Az adóhatósági
iratot akkor is kézbesítettnek kell tekinteni, ha a címzett
az átvételt megtagadta. Amennyiben a magánszemély adózó ismeretlen helyen tartózkodik, az adóhatóság az iratot
a gyámhatóság által kirendelt ügygondnok részére kézbesíti.’’
Az Inytv. szerint:
,,52/A. § (1) Kézbesítettnek kell tekinteni a határozatot
a kézbesítési címre, ennek hiányában az ingatlan-nyilvántartásban vagy a bejegyzés alapjául szolgáló okiratban meg
jelölt lakcímre történő postai kézbesítés második megkísérlésének, illetőleg a második figyelmeztetés postafiókba (postaládába) helyezésének napját követő ötödik
munkanapon.’’
Az Sztv. szerint:
,,74. § (3) Az iratokat a kézbesítés második megkísérlé
sének napját követő ötödik munkanapon kézbesítettnek
kell tekinteni, ha a kézbesítés azért volt eredménytelen,
mert a címzett az iratot nem vette át, illetőleg az átvételt
megtagadta.’’
III. Az R. 8. §-át a postai tevékenységről szóló 133/1993.
(IX. 29.) Korm. rendelet 30. § (1) bekezdése 1993. október
14-ével, az Pr. 15. §-át a Pszr. 51. § (4) bekezdése
2001. december 23-ával, a Pr. 18. § (1) bekezdés b) pontját
a Pszr. 51. § (5) bekezdése 2002. március 31-én hatályon
kívül helyezte, azonban az R. 8. § (1) bekezdését továbbá a
Pr. 15. § (1) és (2) bekezdését alkotmányjogi panaszban is
kifogásolják az indítványozók.
Az Alkotmánybíróság hatályon kívül helyezett jogszabály alkotmányellenességét nem vizsgálja, hacsak nem annak alkalmazhatósága is eldöntendő kérdés
(335/B/1990/13. AB határozat, ABH 1990, 261, 262.).
Hatályon kívül helyezett jogszabály alkotmányossági
vizsgálata a konkrét normakontroll két esetében, az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 38. § (1) bekezdése szerinti bírói kezdeményezés, és a 48. § szerinti alkotmányjogi panasz alapján
lehetséges, mivel ezekben az esetekben az alkalmazott jogszabály alkotmányellenességének megállapítására és — ha
az indítványozó különösen fontos érdeke indokolja —
a konkrét ügyben való alkalmazási tilalom kimondására
van lehetőség.
A konkrét esetben az Abtv. 1. § d) pontja alapján a
beadványok egy része alkotmányjogi panasz, ezért az
Alkotmánybíróság érdemben vizsgálta az R. 8. § (1) bekezdése és a Pr. 15. § (1) és (2) bekezdése rendelkezéseit.
Az Alkotmánybíróság ugyanakkor a Pszr. 31. § (1) bekezdését is bevonta az alkotmányossági vizsgálatba, mert
ez a szabály az R. 8. § (1) bekezdésében és a Pr. 18. §
(1) bekezdés b) pontjában foglaltakhoz alkotmányjogi
szempontból hasonló rendelkezést tartalmaz.
Az Alkotmánybíróság a Pr. 18. § (1) bekezdés b) pontja
tekintetében az alkotmánybírósági eljárást az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről
szóló 3/2001. (XII. 3.) Tü. határozat 31. § a) pontja alapján
szüntette meg.
Az indítványok egy részének benyújtását követően az
R. 9. § (1) bekezdését módosította a Pszr. 51. § (11) bekezdése. Ennek értelmében a hivatalos iratok kézbesítésének
egyszerűsítéséről szóló — többször módosított — 43/1953.
(VIII. 20.) MT rendelet 9. §-a (1), (2) és (3) bekezdésében
a ,,postai tevékenységről szóló 133/1993. (IX. 29.) Korm.
rendelet 18. §-a (1) bekezdésének b) pontja’’ szövegrész
helyébe a ,,postai szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001.
(XII. 18.) Korm. rendelet 31. § (1) bekezdése’’ szövegrész
lépett.
Az Alkotmánybíróság az R. 9. § (1) bekezdésének a
hatályos rendelkezéseit vizsgálta.
IV. Az indítványok részben, az alábbiak szerint megalapozottak:
Az indítványok mindegyike a hivatalos iratok kézbesítéséhez fűződő vélelmet tartalmazó egyes rendelkezéseket
tartja az Alkotmány egyes szabályaiba ütközőnek. Azok az
indítványozók is az indítványok tartalma szerint így vélekednek, akik hiányolják e jogszabályokból a vélelem megdöntésére, ezzel összefüggésben az átvétel elmaradásához
fűződő jogkövetkezmény elhárítására vonatkozó szabályozást és ezért a beadványok egy részében mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítását is kezdeményezték.
A támadott szabályok egy része (R. Pr., Pszr.) a postai
szolgáltató feladatait szabályozza a hivatalos iratok kézbesítésével kapcsolatban. Ezek a szabályok a feladó, a postai
szolgáltató és a címzett egyes cselekményeire vonatkoznak,
és — az R. kivételével — nem tartalmaznak a hivatalos irat
kézbesítéséhez fűződő vélelmet.
Ezzel szemben a Pp. a bírósági iratok, az Art. az adóhatósági irat kézbesítéséről, az Inytv. az ingatlannyilvántartási eljárásban, az Sztv. pedig a szabálysértési eljárásban
hozott határozat kézbesítéséről szól.
Az egyes hatósági eljárásokról szóló törvények nem
általában a kézbesítés rendjét szabályozzák önállóan,
hanem az R. és a Pszr. szabályaira épülnek.
Az említett törvények és az R. szabályai azonosan rendelkeznek abban a kérdésben, hogy vélelmet és ezzel együtt
jogkövetkezményt alkalmaznak, ha az adott eljárásban
résztvevő valamely címzett az iratot a postai szolgáltatótól
nem veszi át.
Ez a vélelem valamennyi itt említett eljárásban megdönthetetlen, noha egyes esetekben a vélelem alkalmazásának következményei, igaz bizonyos feltételek mellett, a
tételes rendelkezések szerint (igazolás, perújítás stb.)
rendszerint elháríthatók.
Az indítványozók éppen azt kifogásolják, hogy ez szerintük nem minden esetben van így.
1. A hírközlésről szóló 2001. évi XL. törvény szerint
hivatalos irat: a közigazgatás és az igazságszolgáltatás szervei által feladott olyan postai küldemény, melynek feladásához vagy kézbesítéséhez jogszabály jogkövetkezményt
fűz, illetve mely határidő számításának alapjául szolgál.
A hivatalos iratok az e célra rendszeresített tértivevénnyel
adhatók fel.
A hivatalos iratok kézbesítésére vonatkozó eljárási szabályoknak több alkotmányos követelményt kell egyszerre
kielégíteniük.
A hivatalos iratok kézbesítésére vonatkozó eljárási szabályoknak meg kell felelniük a jogbiztonság alkotmányos
elvéből eredő követelményeknek. Csak a jogbiztonság követelményének megfelelő eljárási rend garantálhatja az
Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdése szerinti általános
garanciák megvalósulását.
Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint:
,,A jogállamiság és jogbiztonság elvéből fakadnak az eljárási garanciák. Ezek alapvető jelentőségűek az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatósága szempontjából.’’ [11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 85.]
Ezt erősítette meg az Alkotmánybíróság a 75/1995.
(XII. 21.) AB határozatában: ,,Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság
szenved sérelmet.’’ (ABH 1995, 376, 383.)
A jogbiztonság kettős követelményt támaszt a jogalkotóval szemben. Ennek megfelelően elsősorban a létrejött
jogviszonyok stabilitásának eljárásjogi biztosítékait kell
megteremtenie. Az igazságszolgáltatás és a közigazgatás
hatékony működésének biztosítása ugyanakkor nem eredményezheti a jogbiztonságból levezethető eljárási garanciák sérelmét azáltal, hogy a címzettek számára biztosított
alkotmányos jogok gyakorlását akadályozza meg.
A jogbiztonság követelményéből következik az igazságszolgáltatás és az államigazgatás kiszámítható és hatékony
működése, de a címzettek joggyakorlásának biztosítása is.
E követelményeknek azonban megfelelő egyensúlyban kell
lenniük a jogi szabályozásban.
Azt, hogy ez a megfelelő egyensúly a hatályos szabályokban fennáll-e, az Alkotmánybíróság vizsgálhatja.
A hatékonyság, az eljárás mielőbbi befejezéséhez fűződő érdek és az eljárás alá vont személyek jogai érvényesítésének követelménye ellentétbe kerülhet egymással.
Alkotmányellenességhez vezethet, ha a jogi szabályozás
egyoldalúan biztosít elsőbbséget akár a hatékonyság, akár
a címzettek jogai érvényesülése követelményének. A hatékonyságnak biztosított feltétlen elsőbbség az eljárás alá
vont személyek jogai érvényesítését hiúsíthatja meg. Az
eljárás alá vont személyek jogai érvényesítésének parttalan
lehetősége pedig az eljárást kezdeményezők jogérvényesítését lehetetlenítheti el.
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a jogok és
jogos érdekek hatékony érvényesítése, s ebből következően az igazságszolgáltatás és a közigazgatás kiszámítható
működése azt igényli, hogy kivételes esetekben a kézbesítés eredménytelensége esetén is feltételezni lehessen a
hivatalos iratok közlését, illetve ezzel kapcsolatban azt,
hogy a közölt határozatok jogerőssé válhattak. Ez pedig
nem függhet adott esetben attól, hogy a határozat címzettje
képes vagy hajlandó-e átvenni a határozatot. A kézbesítés
megtörténtére, megkísérlésére vonatkozó vélelem létét és
a lehetséges jogkövetkezmények alkalmazhatóságát tehát
a jogbiztonság, illetve az eljárást kezdeményező személyek
jogai védelme is megköveteli.
Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy önmagában a
kézbesítési vélelem, a jogkövetkezmények megjelenése
a rendelkező részben szereplő támadott jogszabályokban
nem ellentétes az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, nem
sérti az Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdését sem.
Ugyanakkor a vizsgálat tárgyát képező egyes rendelkezések alkotmányossága általában értékelhetetlen a jogszabály kontextusából kiragadva. Az elszigetelt vizsgálat eredménye más összefüggésbe helyezve érvényét vesztheti.
[Hasonlóan foglalt állást az Alkotmánybíróság a 16/1991.
(IV. 20.) AB határozatban, ABH 1991, 58, 60.]
A jelen esetben is csak a szabályozási környezetre figyelemmel, a konkrét rendelkezések és ezek összefüggései
áttekintése alapján dönthető el az, hogy a kézbesítésről
szóló, a rendelkező részben megjelölt jogszabályok az
egyes indítványok részben eltérő érvei alapján ellentétesek-e az Alkotmány indítványokban felhívott egyes szabályaival vagy az akár ellentétessé is válható érdekek között
megfelelő kiegyensúlyozást tartalmaznak-e.
A kézbesítés vélt szabályszerűségét a címzett vitássá
teheti az eljárási szabályok értelmében. A kézbesítés szabályszerűségének ismételt vizsgálata járhat azzal az eredménnyel is, hogy a szabályszerűnek vélt kézbesítés utóbb
szabálytalannak bizonyul. Előfordulhat az is, hogy a címzett igazolja: a kézbesítés önhibáján kívül bizonyult eredménytelennek. Az ilyen kézbesítések kockázatát a jogszabályoknak megfelelően kell elosztania a címzettek
(az eljárás szempontjából a felek) között.
Ugyanakkor a hivatalos iratok kézbesítésének szabályaival szemben más, részben eltérő követelmények támasztandók az Alkotmány alapján a bírói úthoz való jog
érvényesülése és más a jogorvoslathoz való jog érvényesülése szempontjából (lásd IV. 2. és 3. pont); nem azonosak
az eljárásban érvényesítendő követelmények a hivatalos
iratok egyes típusait (keresetlevél, idézések stb.) illetően
sem.
2. Az Alkotmánybíróság először azokat az indítványokat vizsgálta, amelyek a Pp. 99. § (2) bekezdése, valamint
— ezzel összefüggésben — az R. 9. § (1) és (4) bekezdése,
továbbá a Pszr. ezekhez kapcsolódó 31. § (1) bekezdése
alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányultak.
A fent megjelölt rendelkezések a polgári eljárásban a
bírósági iratok, mint hivatalos iratok kézbesítésére vonatkozó egyes eljárási szabályokat tartalmazzák.
E szabályok a mondottak szerint a jogviták bíróság előtti
eljárásban való elbírálásának rendjén érvényesülő jogszabályi vélelmet, jogkövetkezményeket állapítanak meg,
amelynek lényege, hogy a bírósági eljárásban a bírósági
iratokat a második eredménytelen kézbesítéstől számított
ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni, ha azt a
címzett a szolgáltató helyen nem vette át.
A bírósági iratok közlésének nem csupán az érdemi
határozatok esetében, és nem csupán a felek tekintetében
van jogkövetkezménye, hanem más eljárási döntésekhez
(pl. idézés), az eljárás más résztvevőihez (pl. tanú, szakértő,
védő, meghatalmazott, jogi képviselő) egyes eljárási jogok
gyakorlásához, illetve eljárási cselekményekhez (pl. keresetlevél kézbesítése) fűződően is.
A bírói úthoz való alapvető jog értelmében mindenkinek joga van ahhoz, hogy valamely perben a jogait és
kötelességeit a törvény által felállított független és pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.
Az Alkotmánybíróság a bírósághoz fordulás jogával
kapcsolatban egy korábbi ügyben kimondotta, hogy az
Alkotmány 57. § (1) bekezdése alapján mindenkit alanyi
jog illet meg arra, hogy jogait független és pártatlan bíróság
előtt érvényesítse, és hogy a bírósági eljárásban a fél pozíciójában szerepelhessen (930/B/1994. AB határozat,
ABH 1996, 502., 505.).
Egy másik döntésben az Alkotmánybíróság abból indult
ki, hogy a polgári perben a felek pozíciójának egyensúlyát
nem lehet megbontani és nem sérülhet a felek mellérendeltségének elve [1/1994. (I. 7.) AB határozat, ABH 1994,
29, 37.].
A bírói úthoz való jog érvényesítése alkotmányosan nem
korlátozható a csupán az érdemi határozatok ellen igénybe
vehető jogorvoslat biztosítására a bírósági eljárásban.
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza: annak, hogy a bírósági eljárásban mindenki a fél pozíciójában szerepelhessen
feltétele, hogy már az eljárás megindulásáról is a lehető
legnagyobb valószínűséggel tudomást szerezhessen.
A bírósági iratok között ezért annak az iratnak a kézbesítése, amely az eljárás megindításáról tudósít (pl. keresetlevél, fizetési meghagyás) és az eljárás folyamán vagy a befejezésekor történő kézbesítés jelentősége (ideértve az
érdemi, ügydöntő határozat kézbesítését is) a polgári ügyben a bírói úthoz való alapvető jog szempontjából eltér
egymástól.
Az ,,eljárás megindításáról tudósít’’ az eljárást kezdő
irat. Ezt a kifejezést azonban az Alkotmánybíróság e határozatban más értelemben használja a továbbiakban, mint
ahogyan azt az egyes eljárási törvények és más jogszabályok
teszik.
E határozat alkalmazásában ezt a kifejezést az Alkotmánybíróság a bírói úthoz való jog illetve az ezzel összefüggő kötelezettségek szemponjából értelmezi, és hangsúlyozza, hogy az nem azonos tartalmú az eljárási-ügyviteli
szabályokban vagy akár az illetékjogszabályban alkalmazott kedző irat fogalmával. Az Alkotmánybíróság eljárást
kezdő irat alatt azt az iratot érti az Alkotmány 57. § (1) bekezdése alkalmazásában, amelyről a címzett (fél, tanú stb.)
tudomásszerzése vagy ennek vélelmezése jogokkal és kötelezettségekkel jellemezhető eljárási jogviszonyt keletkeztet a címzett és a bíróság között.
A bírósági iratok között való ennek a különbségtételnek
az az alkotmányjogi jelentősége, hogy az eljárást kezdő irat
kézbesítését követően polgári ügyben a címzett (a fél, tanú,
szakértő, képviselő) azzal számolhat, hogy a törvény szabályait követve folytatják le az eljárást vele vagy nélküle, azt
eredményesen akadályozni pl. rosszhiszemű pervitellel
nem lehet. Ahogy arra az Alkotmánybíróság rámutatott, a
fél rendelkezési joga, mint az önrendelkezés alkotmányos
jogának eljárásjogi aspektusa, magában foglalja azt a jogosultságot is, hogy a fél a perbevitt anyagi és eljárási jogaival
szabadon rendelkezzen. A félnek szabadságában áll a peranyag ,,szolgáltatásában’’ való döntés jogosultsága is
[1/1994. (I. 7.) AB határozat, ABH 1994, 29.].
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza: a postai kézbesítésre vonatkozó eljárási szabályoknak ki kell zárniuk
annak lehetőségét, hogy a tudomásszerzést követően az
eljárás alá vont személy az ellenérdekű fél jogérvényesítési
lehetőségét a postai kézbesítések sorozatos vitássá tételével, rosszhiszemű pervitellel nehezítse el, az eljárás ésszerű
időn belül történő befejezését akadályozva.
3. A jogorvoslathoz való jog, noha a bírói eljárásban is
érvényesítendő, más jelentősséggel bír a közigazgatási és
más hatósági döntésekkel kapcsolatban. A bírói úthoz való
jog eltérő tartalmú a jogorvoslati joghoz képest, és részben
több eljárási garancia érvényesülésének biztosítását írja
elő. A jogorvoslati jognak is érvényesülnie kell a bírói
eljárásban az Alkotmány 57. § (5) bekezdése alapján, a
bírósági eljárásban azonban az érdemi, ügydöntő határozat
postai kézbesítésének szabályozása — a IV. 2. pontban
kifejtettekre figyelemmel — eltérhet a közigazgatási és
más hatósági eljárásra előírt szabályoktól.
A jogviták bírói elbírálásával szemben a közigazgatási és
más hatósági eljárás egyik jellegzetessége, hogy azokban
eltérően érvényesülhet a felek (ügyfelek) önrendelkezési
joga, akár attól függően is, hogy az eljárás hivatalból vagy
kérelemre indul. Előfordulhat egyes a közigazgatási és más
hatósági eljárásokban, hogy a személy csupán az érdemi,
ügydöntő határozat kézbesítésekor értesül az eljárásról.
A különféle eljárások sajátos jellegzetességeire — a kézbesítés vagy eredménytelen kísérlete jogkövetkezményei
elhárításának lehetőségeire vonatkozó szabályozásnál —
a jogalkotónak tekintettel kell lenni.
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az a szabály,
hogy jogorvoslattal ,,a törvényekben meghatározottak szerint’’ lehet élni, utalás az eltérő szabályozási lehetőségekre;
egyebek között arra, hogy a jogorvoslatnak többféle formája lehet [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 27, 31.].
A jogorvoslathoz való alapvető jog tárgyilag csak a
hatósági döntésekre terjed ki. Nem terjed ki a nem állami,
pl. a munkáltatói (1129/B/1992. AB határozat, ABH 1993,
604, 605.), vagy a tulajdonosi (1534/B/1990. AB határozat,
ABH 1991, 602, 603.) döntésekre, és nem terjed ki az
állami, de nem hatósági, pl. a katonai elöljárói [485/B/1992.
AB határozat, ABH 1992, 611, 613.; 578/B/1992. AB határozat, ABH 1993, 590, 591.; 57/1993. (X. 25.) AB határozat,
ABH 1993, 349, 351.] döntésekre.
A jogorvoslathoz való jog immanens tartalma az érdemi
[ügydöntő, az (elítélt) helyzetét, jogait lényegesen befolyá
soló] határozatok tekintetében a más szervhez vagy a
magasabb fórumhoz fordulás lehetősége [5/1992. (I. 30.)
AB határozat, ABH 1992, 27, 31.]. A nem érdemi, nem
ügydöntő határozat esetén ilyen felülvizsgálatot nem kötelező biztosítani.
Az alkotmánybírósági eljárásban a jogorvoslathoz való
alapvető jog szempontjából valamely döntés érdemi, ügydöntő volta a tételes jogok által ilyennek tartott döntésekhez képest viszonylagos: a vizsgált döntés tárgya és személyekre gyakorolt hatása által meghatározott [1636/D/1991.
AB határozat, ABH 1992, 515, 516.; 4/1993. (II. 12.)
AB határozat, ABH 1993, 48, 74—75.].
A jogorvoslathoz való jog gyakorlásához — egyebek
mellett — elengedhetetlenül szükséges, hogy az érintettek
értesüljenek a határozatról, amely jogukat vagy jogos érdekeiket érinti és megismerhessék annak tartalmát.
Az Alkotmánybíróság a 24/1999. (VI. 30.) AB határozatában (ABH 1999, 237, 244.) a jogorvoslati határidő elbírálásával kapcsolatban azt is kimondta, hogy annak ,,alkotmányossága önmagában ... nem ítélhető meg, e tényező
mellett más elemeket is figyelembe kell venni, mindenekelőtt a jogorvoslattal megtámadható döntésről való tudomásszerzés garantáltságát’’.
Az Alkotmánybíróság szerint a tudomásszerzés akkor
garantált, ha megállapítható, hogy a tudomásszerzés lehetősége minden kétséget kizáróan fennáll.
Jelen ügyben az Alkotmánybíróság azt állapította meg,
hogy ez a hivatkozott feltétel, a ,,tudomásszerzés garantáltsága’’, a megdönthetetlen kézbesítési vélelem a jogkövetkezmények feltétlen alkalmazásakor esetenként, kivételesen, hiányozhat. Előállhat a hatályos szabályozás mellett az
a helyzet, hogy a közigazgatási és más hatósági döntés, az
érdemi, ügydöntő határozat ellen önhibán kívül nem lehet
jogorvoslattal élni és a hátrányos következmények másként sem háríthatók el.
4. A kézbesítés részletszabályai a bírói úthoz [Alkotmány 57. § (1) bekezdés] vagy a jogorvoslathoz [Alkotmány 57. § (5) bekezdés] való jogból nem vezethetők le.
Többféle szabályozás egyaránt kielégítheti az eltérő alkotmányos követelményeket. A törvényhozónak viszonylag
tág tere van arra, hogy egyensúlyozzon a különféle érdekek
között.
Minél kevésbé követelmény a jogszabály szerint a személyes tudomásszerzés bizonyossága, annál tágabb teret
kell nyújtani ennek hiánya bizonyítására, az önhibán kívül
eredménytelen maradt kézbesítés hátrányos következményei elhárítására.
Jogviták bíróság előtti eljárásban való elbírálásakor az
eljárás megindítását tudató határozatok kézbesítésénél is
fontossággal bír annak megállapítása, hogy a fél az iratot
valóban kézhez vehette-e. A bíróság a kézbesítés szabályszerűségéről ennek vizsgálatakor dönt, szükségszerűen a
vizsgálata időpontjában a rendelkezésére álló adatok és
ismert körülmények alapján.
A Pp. szerint eltérő szabályok vonatkoznak az eljárásban az eljárást kezdeményező irat kézbesítésére. Az eljá
rást kezdeményező irat kézbesítése vonatkozásban a
Pp. azt a garanciális szabályt tartalmazza, hogy ha keresetlevél vagy fizetési meghagyás közlésére kerül sor, a vélelem
beálltáról is az alperest (kötelezettet) külön tájékoztatni
kell. Az erről szóló küldeményt azonban nem kell tértivevénnyel kézbesíteni, mert ilyenkor már a bíróság a törvény
alapján beállt jogkövetkezményekről tájékoztat, a kézbesítés szabályszerűségének vizsgálatára már nincs szükség.
A törvényben rögzített jogkövetkezmények akkor
állnak be, ha a kézbesítésre a jogszabályi rendelkezések
megtartásával, azaz szabályszerűen került sor. A kézbesítés
szabályszerűségét a bíróságnak a kialakult bírói gyakorlat
szerint mindenkor körültekintően és hivatalból kell vizsgálnia. A kézbesítésre vonatkozó szabályok nem maradéktalan teljesülése a bírósági percselekményeket jogellenessé teszi, lényeges eljárási szabálysértéshez vezet.
Az eljárás megindítását tudató határozat szabályszerű
kézbesítését követően a felek azzal számolhatnak, hogy a
törvény szabályait követve az eljárást lefolytatják és befejezik. Az eljárást kezdeményező irat kézbesítésével előre
megismerhető tartalmú eljárás jogi jogviszony jön létre,
amelynek jellemzője, hogy a felek kötelesek jóhiszeműen
és késlekedés nélkül eljárni. Ez a kötelezettség esetenként
nem merül ki az eljárás puszta tűrésében, hanem elvárható
az aktív közreműködés is (például a bíróság vagy a posta
felkeresése személyesen vagy meghatalmazott útján).
Olyan szabály kötelező megalkotása, amely a Pp. hatálya
alá tartozó eljárásokban a kézbesítés tényleges megtörténte bizonyosságának vizsgálatára, vagy annak vizsgálatára
kötelezne, hogy a címzett ténylegesen, valóban tudomást
szerzett-e a hivatalos iratról, nem vezethető le követelményként az Alkotmány szabályaiból.
Az azonban igen, hogy a kézbesítés jogszabályban előírt
formális feltételeinek olyannak kell lenniük, amelyek megvalósulása esetén alapos okkal vonható le következtetés a
kézbesítés szabályszerű megtörténtére. Ebben az összefüggésben a bíróság döntése a kézbesítés szabályszerűségéről
azt jelenti, hogy a döntéskor rendelkezésre álló adatok
ismerete alapján a kézbesítés elvileg megtörténhetett.
V. Habár a kifejtettek szerint olyan szabály kötelező megalkotása, amely a postai kézbesítés tényleges megtörténte
bizonyosságának vizsgálatát írná elő, vagy annak vizsgálatára kötelezne, hogy a címzett ténylegesen, valóban tudomást szerzett-e a hivatalos iratról, nem vezethető le követelményként az Alkotmány szabályaiból, az Alkotmánybíróság rámutat arra, hogy a hivatalos iratok kézbesítéséhez fűződő jogkövetkezmények beálltának előfeltétele az,
hogy az irat vagy a kézbesítési jogszabályokban említett
értesítés a címzetthez bizonyosan eljuthasson. A tudomásszerzésnek nem kell bekövetkeznie, de minden kétséget kizáróan fenn kell állnia a lehetőségének.
Maga a Pszr. is a 16. § (6) bekezdésben számol azzal,
hogy a postai szolgáltató nem vagy nem szerződésszerűen
teljesít, amikor — a hírközlésről szóló 2001. évi XL. törvény 23. § (8) bekezdésével összhangban — kimondja,
hogy a postai szolgáltató nem felel a szolgáltatás nem vagy
nem szerződésszerű teljesítéséért, ha az ingatlan tulajdonosa (címzett) nem tesz eleget a Pszr. 16. § (1) bekezdésben foglalt kötelezettségeknek, vagy ha a meglévő levélszekrény nem felel meg a Pszr. 16. § (1)—(4) bekezdésben
foglalt követelményeknek. A Pszr. 16. § (1) bekezdése értelmében az ingatlan tulajdonosának, illetve a címzettnek
a feladata, hogy a küldemény épségét garantáló levélszekrény felszereléséről gondoskodjék, és lehetővé tegye az
ahhoz való biztonságos hozzáférést, kivéve a támpontos
kézbesítéssel ellátott területeket. (A postai szolgáltató
támponton kézbesíthet, ha a küldemény címhelye település belterületén kívüli lakott hely. A támpontos kézbesítéssel ellátott területeken a támpontos csoportos levélszekrények felszerelése a területen kézbesítést végző kijelölt
egyetemes, illetőleg a szolgáltatási engedéllyel rendelkező
szolgáltató feladata.) A Pszr. 16. § (3)—(4) bekezdése a
levélszekrénnyel szemben támasztott követelményekről
szól.
A Pp., az R. és a Pszr. jelenlegi szabályozása tehát abból
indul ki, hogy a hivatalos iratok kézbesítésére vonatkozó
eljárási szabályok minden előfordulható esetben biztosítják, hogy a címzett az iratot kézhez vehesse.
Mindazonáltal előfordulhat, hogy az irat vagy az értesítés a címzetthez (akár azért, mert a postai szolgáltató a
hivatalos iratok kézbesítésére vonatkozó kötelezettségének bármely okból nem tehetett teljes mértékben eleget,
akár más olyan okból, amely a címzett önhibáján kívül esik)
nem érkezik meg.
A kézbesítés sikertelensége esetén az eljárási jogszabályokban, pl. a Pp-ben is általánosan ismert igazolás vagy
adott esetben a perújítás jogintézménye lenne hivatott azt
biztosítani, hogy az önhibáján kívül mulasztó címzett
az elmulasztott eljárási cselekményt pótolni tudja. Azonban már az igazolás alkalmazásának is feltétele az, hogy az
önhibáján kívül mulasztó címzett a mulasztásról tudomást
szerezzen, éspedig időben.
Előfordulhat az, hogy a vélelem beálltától, a jogkövetkezmények alkalmazásától a mulasztásról való tudomásszerzésig az igazolásra nyitva álló — esetenként
viszonylag rövid és jogvesztő — határidő az érintett személy öhibáján kívüli okból telik el.
A postai szolgáltató szerződésszerű kézbesítése esetén
is előfordulhat az, hogy a kézbesítés a címzett önhibáján
kívül marad eredménytelen, s az igazolási kérelem előterjesztésével sem lehet a mulasztás következményeit orvosolni.
A hatályos szabályok a helyettes átvevők viszonylag széles körét határozzák meg. A postai szolgáltató a helyettes
átvevőknek szerződésszerűen kézbesíthet, hacsak a feladó
másként nem rendelkezett. Nem lehet eleve kizárni azonban annak lehetőségét a hatályos szabályozás mellett, hogy
a helyettes átvevők (pl. bérbeadó, szállásadó, közeli hozzátartozó, élettárs) és a címzett között egyes esetekben érdekellentét állhat fenn az irat kézbesítését illetően.
Nincs olyan szabály a Pp.-ben, amely — akár meghatározott feltételektől függően — előírná, hogy az eljárást
kezdeményező iratnál a feladónak (a bíróságnak) kötelező
úgy rendelkeznie, hogy az irat helyettes átvevőnek nem
kézbesíthető. Nem minősül jogellenesnek önmagában, ha
ilyen rendelkezést a bíróság nem tesz, de a kézbesítési
vélelem annak ellenére beáll, hogy a címzett hihetően
önhibáján kívül a küldeményről nem értesülhetett.
A hatályos szabályozás sem a mulasztás okai szerint nem
differenciál az igazolási kérelem szabályozásánál, sem
külön szabályt nem tartalmaz az igazolás szabályai között
az ,,első’’ idézés átvételének önhibán kívül való elmulasztása kimentésére.
Az Alkotmánybíróság a cégautók adójával kapcsolatban
meghozott 57/1995. (IX. 15.) AB határozatában (ABH
1995, 284.) a korábban hatályos, a magánszemélyek jövedelemadójáról szóló 1991. évi XC. törvény 29/A. §-ában
megszövegezett azon rendelkezések alkotmányellenességét vizsgálta, amelyek az úgynevezett cégautók adókötelezettségét a törvény által vélelmezett magáncélú
használat alapján állapították meg. A döntés arra adott
választ, hogy a törvényes vélelem alkalmazása alkotmányosan megengedhető-e, illetőleg, hogy az adójogi szabályokban melyek a vélelem alkalmazásának alkotmányos feltételei. E határozatában az Alkotmánybíróság magát az átalányadózást és a törvényes vélelmet mint adótechnikai
megoldást nem találta alkotmányosan kifogásolhatónak,
ha azokat kivételesen alkalmazza a jogalkotó, és a vélelem
megdöntésére is lehetőséget biztosít.
Az Abtv. 49. § (1) bekezdése szerint ha az Alkotmánybíróság hivatalból, illetőleg bárki indítványára azt állapítja
meg, hogy a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból
származó jogalkotói feladatát elmulasztotta és ezzel alkotmányellenességet idézett elő, a mulasztást elkövető szervet
— határidő megjelölésével — felhívja feladatának teljesítésére.
A (2) bekezdés kimondja, hogy a mulasztást elkövető
szerv a megjelölt határidőn belül köteles jogalkotói feladatának eleget tenni.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata, hogy mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet állapít meg,
ha alapjog érvényesüléséhez szükséges jogszabályi garanciák hiányoznak [35/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH
1992, 204, 205.; 37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH
1992, 227, 231.]. A 22/1990. (X. 16.) AB határozatban elvi
jelentőséggel rámutatott arra, hogy a jogalkotó szerv jogszabályalkotási kötelezettségének konkrét jogszabályi felhatalmazás nélkül is köteles eleget tenni, ha a jogi szabályozás iránti igény annak nyomán állott elő, hogy az állam
jogszabályi úton rendezett bizonyos életviszonyokat és ezáltal a személyek egy csoportját megfosztotta alkotmányos
joguk érvényesítésének gyakorlati lehetőségétől (ABH
1990, 83, 86.).
A vizsgált esetben a bírói úthoz és a jogorvoslathoz való
alapjog érvényesüléséhez szükséges egyes jogszabályi rendelkezések a kifejtettek szerint hiányoznak.
Minthogy egyes konkrét esetekben a különböző eljárási
jogosultságok gyakorlásának, valamint a kötelezettségek
teljesítésének ellehetetlenülését eredményezheti a hivatalos iratok postai kézbesítésének jelenlegi szabályozása, a
postai kézbesítéshez fűződő vélelem megdöntésére, bizonyos esetekben a jogkövetkezmények elhárítására vonatkozó külön szabályok hiánya, az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet állapított meg a rendelkező részben foglaltak szerint. A mulasztás többféleképpen orvosolható. A különböző szintű hatályos rendelkezések áttekintése alapján a jogalkotónak a kifejtettek szerint egyidejűleg kell az alkotmányos követelményeket kielégítő korszerű szabályozással biztosítania a
bírói úthoz és a jogorvoslathoz való alapvető jog érvényesülését az eljárások hatékony befejezéséhez fűződő érdek
szem előtt tartásával, a különféle hivatalos iratokra vonatkozó, megfelelően differenciált szabályozással. Az eljárási
törvényt illetően törvényalkotás szükséges, az Alkotmánybíróság ezért a jogalkotót felhívta teljesítésre.
VI. A vizsgálat tárgyát képező szabályok alkotmányossága a
Pp. összefüggésében csak a szabályozási környezetre figyelemmel, a konkrét rendelkezések és ezek összefüggései
áttekintése alapján dönthető el. A támadott szabályok egy
része a bírói eljárásban a Pp. szabályai szerint alkalmazott
kézbesítésről szól.
Mind az eljárás kezdeményezésekor, mind a már megindult eljárásban előfordulhat olyan eset, amikor a fél
vagy képviselője hibáján kívül mulaszt. Ilyenkor a Pp.
lehetővé teszi a mulasztás következményeinek orvoslását (Pp. 105—110. §).
E szabályok értelmében, ha a fél vagy képviselője valamely határnapon hibáján kívül nem jelent meg, vagy valamely határidőt hibáján kívül mulasztott el, a mulasztás
következményei — bizonyos kivételektől eltekintve — igazolással orvosolhatók.
A sikeres igazolási kérelem jogkövetkezménye, hogy ha
a bíróság a fél által elmulasztott tárgyaláson határozatot
hozott, a sikeres igazolási kérelem alapján megismételt
tárgyalás eredményeként új határozatot kell hozni.
Az igazolási kérelmet az elmulasztott határnaptól, illetőleg az elmulasztott határidő utolsó napjától, ha pedig a
mulasztás csak később jutott a fél vagy képviselője tudomására, vagy az akadály csak később szűnt meg, a tudomásszerzéstől, illetőleg az akadály megszűnésétől számított tizenöt napon belül lehet előterjeszteni.
A mulasztástól számított három hónap eltelte után
azonban igazolási kérelmet előterjeszteni nem lehet.
Az első tárgyalásra történő idézés szabályszerűségének
vitatását igazolási kérelemmel ez a jogvesztő határidő ki
zárja. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a keresetlevél
kézbesítése szabálytalanságának következménye ne lenne
elhárítható olyan esetben, amikor a fél önhibáján kívül
mulasztott.
Az Alkotmánybíróság indítvány alapján jár el (Abtv.
20. §). Az Abtv. 22. § (2) bekezdése szerint az indítványnak
a kérelem alapjául szolgáló ok megjelölése mellett határozott kérelmet kell tartalmaznia. Az indítványozók a fél
tekintetében állították a Pp. kézbesítési szabályának elégtelen voltát.
Az ,,első’’ idézés elmulasztásának kimentését a Pp. rendelkezései akkor is lehetővé teszik a fél számára, ha igazolási kérelemmel már nem élhet, igaz meghatározott feltételek mellett.
A Pp. 260. § (1) bekezdés a) pontja szerint a jogerős
ítélet ellen perújításnak van helye, ha a fél oly tényre vagy
bizonyítékra, illetőleg olyan jogerős bírói vagy más hatósági határozatra hivatkozik, amelyet a bíróság a perben nem
bírált el, feltéve, hogy az — elbírálás esetén — reá kedvezőbb határozatot eredményezhetett volna. A (2) bekezdés
szerint e szabály alapján a felek bármelyike csak akkor
élhet perújítással, ha az ott említett tényt, bizonyítékot
vagy határozatot a korábbi eljárás során hibáján kívül nem
érvényesíthette.
Az Alkotmánybíróság ezért megállapította, hogy a hivatalos iratok kézbesítéséhez fűződő törvényi vélelmet és
jogkövetkezményeket tartalmazó szabályozás, a Pp., az R.
és a Pszr. támadott rendelkezései, az ismertetett jogszabályi környezetre figyelemmel, nem ellentétesek az utólagos
normakontrollra irányuló indítványokban felhívott érvek
alapján a jogállamiság Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti követelményével, illetve az Alkotmány 57. §-ában
foglalt általános eljárási garanciákkal. Így az Alkotmánybíróság a Pp. 99. § (2) bekezdése, valamint az R. 9. § (1) és
(4) bekezdése, továbbá a Pszr. 31. § (1) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére
vonatkozó indítványokat elutasította.
Az Art. 77. § (1) bekezdése, az Inytv. 52/A. § (1) bekezdése és az Sztv. 74. § (3) bekezdése támadott rendelkezései
alkotmányjogi szempontból azonosak a Pp. 99. § (2) bekezdésében, valamint az R. 9. § (1) és (4) bekezdésében,
továbbá a Pszr. 31. § (1) bekezdésében foglaltakkal. Minthogy e szabályok alkotmányellenességét az indítványozó
csupán erre az azonosságra visszavezethetően állította, az
Alkotmánybíróság az alkotmányellenesség megállapítására és megsemmisítésére irányuló ezt az indítványt is elutasította.
VII. Más indítványozók azért támadják a jogbiztonság
[Alkotmány 2. § (1) bekezdés] és a jogorvoslathoz való jog
[Alkotmány 57. § (5) bekezdés], továbbá a szabad mozgás
és a tartózkodási hely szabad megválasztása joga [Alkotmány 58. § (1) bekezdés] sérelmére hivatkozva az
R. 9. §-át, mert ez a szabály a Pp. hatókörén kívül egyes más
eljárásokban is érvényesül és megdönthetetlen vélelmet
állít fel a kézbesítés megtörténtére.
Egy indítványozó, mint kirendelt védő eljárási cselekményt mulasztott a bíróság szerint és ennek következtében
bírsággal sújtották, szintén a kifogásolt vélelem alkalmazása alapján. Erre figyelemmel kezdeményezte a Büsz. 40. §-a
alkotmányellenességének megállapítását a védelemhez
való jog [Alkotmány 57. § (3) bekezdése] sérelmére hivatkozva.
A Büsz.-t 2003. július 1-jétől hatályon kívül helyezte a
bírósági ügyvitel szabályairól szóló 14/2002. (VIII. 1.) IM
rendelet (a továbbiakban: Büsz2.) 88. § (2) bekezdés
a) pontja, de a Büsz2. 35. §-a a Büsz. 40. §-ával alkotmányjogi szempontból azonosan rendelkezik, ezért az Alkotmánybíróság kialakult gyakorlata szerint ennek a szabálynak az alkotmányellenességét vizsgálta érdemben.
A védőről a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 44—50. §-ai tartalmaznak rendelkezéseket.
Az idézéssel szembeni mulasztás következményeit a
Be. 69. §-a tartalmazza. Ennek értelmében, ha a védő
az idézés ellenére nem jelenik meg, és ezt alapos okkal
előzetesen, haladéktalanul nem menti ki, a hatóság rendbírsággal sújthatja.
A kirendelt védőt akkor lehet rendbírsággal sújtani, ha
idézése a Be. szabályainak megfelelően megtörtént.
Az ismertetett szabályok nem írják elő kötelezően a rendbírság alkalmazását. A bíróság mérlegelésére tartozik, hogy a
kirendelt védőt, ha mulasztott, rendbírsággal sújtja-e.
A Be. 65—66. §-ai értelmében ha a védő határidőt vagy
határnapot, illetőleg a jogorvoslatra jogosult határidőt
öhibáján kívül mulasztott el — eltérő rendelkezés hiányában —, igazolásnak van helye.
Az igazolási kérelmet az elmulasztott határidő utolsó
napjától, illetőleg a határnaptól számított nyolc napon
belül lehet előterjeszteni. Ha a mulasztás később jutott a
mulasztó tudomására, vagy az akadály később szűnt meg,
az igazolási kérelem határideje a tudomásszerzéssel, illetőleg az akadály megszűnésével kezdődik. Hat hónapon túl
igazolási kérelmet nem lehet előterjeszteni.
Az igazolási kérelmet méltányosan kell elbírálni.
Ha a hatóság az igazolási kérelemnek helyt ad, az igazo
lást kérő által pótolt cselekményt olyannak kell tekinteni,
mintha azt az elmulasztott határidőn belül teljesítette volna, az elmulasztott határnapon végzett eljárási cselekményt pedig a szükséges keretben meg kell ismételni.
A megismétlés eredményéhez képest a korábbi eljárási
cselekmény hatályban tartásáról vagy teljes, illetőleg részleges hatályon kívül helyezéséről is határozni kell.
A Be.-nek ezek a rendelkezései kellő biztosítékot jelentenek ahhoz, hogy az önhibáján kívül mulasztó kirendelt
védővel szemben ne lehessen rendbírságot alkalmazni.
A Büsz2. 35. §-a alkotmányellenességét a védelemhez való
jog [Alkotmány 57. § (3) bekezdése] sérelmére hivatkozva
állító indítvány, ezért alaptalan, így azt az Alkotmánybíróság elutasította.
Az Alkotmánybíróság azt az indítványt, amely a tértivevény alkalmas voltát kétségbe vonva a tartalma szerint az
Ut.-nak a tértivevény mintájával kapcsolatos rendelkezései
vizsgálatára irányul, elutasította, mert e szabályok nem
hozhatók alkotmányjogilag értékelhető kapcsolatba az
indítványozó által felhívott védelemhez való joggal.
VIII. 1. Az Alkotmánybíróság az egyik, a Legfelsőbb Bíróság
mint felülvizsgálati bíróság Pfv. I. 21.317/1995/4. számú
ítéletével kapcsolatban benyújtott alkotmányjogi panaszt
— amelyben a Pp. 99. § (2) bekezdése alkotmányellenességét állították — visszautasította, mert az elkésett.
Az Abtv. 48. § (1) bekezdése szerint az Alkotmányban
biztosított jogainak megsértése miatt alkotmányjogi
panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz az, akinek a
jogsérelme az alkotmányellenes jogszabály alkalmazása
folytán következett be, és egyéb jogorvoslati lehetőségeit
már kimerítette, illetőleg más jogorvoslati lehetőség nincs
számára biztosítva. A (2) bekezdés értelmében az alkotmányjogi panaszt a jogerős határozat kézbesítésétől számított 60 napon belül lehet az Alkotmánybírósághoz írásban
benyújtani.
Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata az, hogy
az Abtv. 48. §-ának (1)—(2) bekezdéseiben foglaltakat
együttesen kell értelmezni és figyelembe venni [23/1991.
(V. 18.) AB végzés, ABH 1991, 361, 362.]. Ebből következik, hogy az Abtv. 48. § (1) bekezdése szerinti jogorvoslatokon is csak azokat a jogorvoslatokat kell érteni, amelyek
az ügy jogerős befejezéséig terjeszthetők elő. Az alkotmányjogi panaszra megállapított határidő számítása szempontjából tehát a rendkívüli jogorvoslatokat általában
figyelmen kívül kell hagyni.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a vizsgált
esetben az alkotmányjogi panaszra megállapított határidő
szempontjából a rendkívüli jogorvoslatot figyelmen kívül
kellett hagyni, mert a panasz benyújtására jogosult személy
nem a felülvizsgálat tárgyában hozott határozat folytán
került abba a helyzetbe, hogy az ügyében alkalmazott jogszabály alkotmányellenességét és az emiatt bekövetkezett
alkotmányos alapjogsértést állítsa és panaszolja.
2. Egy másik alkotmányjogi panaszban — amely határidőben érkezett — a Pr. 15. § (1) és (2) bekezdése alkotmányellenességének utólagos vizsgálatát, megsemmisítését és az alkalmazás kizárását kérik.
Az indítványozó ügyében a Fővárosi Bíróság 2. Kpk.
46.015/1999/-I.-I. számú végzése megállapította, hogy a
közigazgatási határozat házastárs részére történt átadása
szabályszerű kézbesítésnek minősült, s az a tény, hogy
csupán a kézbesítéstől számított második napon jutott a
döntés az indítványozó birtokába, nem szolgálhat ,,a határ
idő elmulasztásának jogkövetkezménye alóli mentesítésként’’. Erre tekintettel — a Pp. 130. § (1) bekezdésének
h) pontja alapján — a Fővárosi Bíróság a kérelmező igazolási kérelmét érdemi vizsgálat nélkül elutasította.
A Legfelsőbb Bíróság a Kpkf.V. 39.799/2000/9. számú
végzésében helybenhagyta a Fővárosi Bíróság végzését,
hangsúlyozva, hogy a jogszabályok a kézbesítéshez fűznek
joghatályt, szemben a kérelmező által hivatkozott ,,kézhezvétellel’’.
Az alkotmányjogi panasz benyújtásának fontos előfeltétele az, hogy a jogsérelem alkotmányellenes jogszabály
alkalmazása folytán következzék be. A Pr. 15. § (1) és
(2) bekezdései alkotmányossági szempontból nem kifogásolhatók önmagában azért, mert a címzett helyett a postai
küldemény a házastársnak mint helyettes átvevőnek is
általában kézbesíthető. (Jóllehet kivételes esetekben a
helyettes átvevőnek való kézbesítést a feladó hatóságnak
ki kellene zárnia az eljárására irányadó szabályok alkalmazásával, ez azonban a Pr.-nek a postai szolgáltatóra vonatkozó szabályai alkotmányosságától független kérdés.)
A helyettes átvevőknek történő kézbesítés elősegíti a küldemények gyors továbbítását, s ezáltal a címzetteknek lehetővé teszi azt, hogy jogaikat mielőbb érvényesíthessék.
A jogalkotónak ugyanis arról kell gondoskodnia, hogy a
kézbesítési eljárás a legnagyobb valószínűséggel biztosítsa
a hivatalos iratnak a címzettnek való mielőbbi kézbesítését. Az indítványozó által támadott szabályozás ezt az elvárást teljesíti, ennek megfelelően az általa vitatott jogszabályi rendelkezések nem sértik az indítványozó által hivatkozott jogainak [Alkotmány 57. § (5) bekezdése] sérelmét.
Az indítványozó továbbá hivatkozott arra is, hogy a
Pr. 15. § (1) és (2) bekezdései sértik az Alkotmány 8. §
(1) és (2) bekezdését, valamint a 70/A. § (3) bekezdését is.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a támadott szabály és az említett rendelkezések között nincs tartalmi
összefüggés, ezért azokat az Alkotmánybíróság nem vizsgálta.
Mivel a kifogásolt rendelkezések alkotmányellenességét
az Alkotmánybíróság nem állapította meg, ezért az arra
alapított alkotmányjogi panaszt is elutasította.
3. Egy harmadik ügyben, amelyben a benyújtott alkotmányjogi panasz határidőben érkezett, az indítványozó a
jogerőssé vált elsőfokú adóügyi határozat ellen fordult a
Pécsi Városi Bírósághoz, amely 1991. szeptember 20-án
kelt 2.P.21.880/1991. számú végzésével a keresetlevelet a
Pp. 130. § (1) bekezdés f) pontja alapján idézés kibocsátása
nélkül elutasította. Fellebbezés folytán a Baranya Megyei
Bíróság, mint másodfokú bíróság az 1991. november 29-én
kelt 2. Pf. 21.143/1991/2. számú végzésével az I. fokú bíróság végzését helyben hagyta. E jogerős bírósági határozat
kézbesítése — a jogi képviselőnek — 1991. december 18-án
történt meg. E határozat indokolása rögzíti, hogy az I. fokú
peres eljárásban az alperes igazolta azt, hogy az I. fokú
államigazgatási határozatát a 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet 9. § (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően kéz
besítette a felperesnek. Az államigazgatási határozatot a
II. fokú bíróság jogerős végzése értelmében 1989. október
10-én kellett kézbesítettnek tekintetni, s az október 25-én
emelkedett jogerőre.
Az alkotmányjogi panasz szerint az R. 8. § (1) bekezdésének és 9. § (1) bekezdésének jogi szabályozása nem nyújt
garanciát arra, hogy az állandó lakóhelyétől tartósan vagy
5 napnál hosszabb időre távollévő ügyfél az Alkotmány
57. § (1) és (5) bekezdése szerinti alkotmányos alapjogát
gyakorolhassa.
A jelen alkotmányjogi panasz az R. olyan rendelkezéseit
sérelmezi, amelyek a Pszr. 31. § (1) bekezdésében foglaltakkal azonosak. E szabályok alkotmányellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat — absztrakt normakontroll eljárásban — az Alkotmánybíróság elutasította, ezért a jelen alkotmányjogi
panaszt is elutasította.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát az Abtv. 41. §-a
alapján közzé teszi a Magyar Közlönyben.
Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
421/2013. (XI. 14.) Korm. rendelete a SWIETELSKY Iskolaprojekt Ingatlanhasznosító Korlátolt Felelősségű Társaság stratégiailag kiemelt jelentőségű gazdálkodó szervezetté minősítéséről.
A Kormány a  csődeljárásról és a  felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény 84/A.  § (2)  bekezdés a)  pontjában kapott
felhatalmazás alapján, az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § A Kormány a  SWIETELSKY Iskolaprojekt Ingatlanhasznosító Korlátolt Felelősségű Társaság (Cg. 01-09-948090,
székhely: 1117 Budapest, Irinyi J. u. 4–20. B. ép. 5. em.) gazdasági társaságot (a továbbiakban: Társaság)
a  csődeljárásról és a  felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény (a továbbiakban: Cstv.) 65.  §-a alapján
stratégiailag kiemelt jelentőségű gazdálkodó szervezetté minősíti.
2. § A Kormány – figyelemmel a  Cstv. 65.  §-ra – megállapítja, hogy a Társaság, mint stratégiailag kiemelt jelentőségű
gazdálkodó szervezet vonatkozásában a Cstv. 65–67. §-át is alkalmazni kell.
3. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök