text:
54/2003. (V. 20.) FVM rendelete a 2003. termésű élelmezési búza és takarmánykukorica intervenciós felvásárlásáról és közraktári támogatásáról.
Az agrárpiaci rendtartásról szóló 2003. évi XVI. törvény
(a továbbiakban: Tv.) 32. §-a (1) bekezdésének a) pontjában kapott felhatalmazás alapján — figyelemmel az
agrár- és vidékfejlesztési támogatások igénybevételének
általános feltételeiről szóló 290/2002. (XII. 27.) Korm.
rendeletre — a következőket rendelem el:
1. § (1) Az 1. § (3) bekezdésében foglalt jogosultak által
megtermelt
a) e rendelet 1. számú mellékletében meghatározott
minőségi előírásoknak megfelelő 2003. évi termésű élelmezési búza (vámtarifaszám: 1001 9099) (a továbbiakban:
búza) intervenciós felvásárlási ára 23 000 Ft/tonna,
b) az MSZ 12540:1998 szabvány minőségi előírásainak
megfelelő 2003. évi termésű takarmánykukorica (vámtarifaszám: 1005 9000) (a továbbiakban: kukorica) intervenciós felvásárlási ára 21 000 Ft/tonna.
(2) Az intervenciós felvásárlási ár az általános forgalmi
adót vagy a kompenzációs felárat nem tartalmazza. Az
intervenciós felvásárlási ár a közraktározott árura vonatkozik.
(3) Az e rendeletben meghatározott támogatások igénylésére a mezőgazdasági termelők agrártámogatás igénybevételével összefüggő adatszolgáltatásáról és nyilvántartásba vételéről szóló 236/1998. (XII. 30.) Korm. rendelet alapján regisztrált természetes személyek, jogi személyek, jogi
személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságok
(a továbbiakban: termelők) jogosultak.
(4) Az intervenciós felvásárlásra történő bejelentkezés
e rendelet 2. számú melléklete szerinti igénylőlappal történik, amelyben a termelőnek nyilatkoznia kell arról, hogy
az 5. § (2) és (3) bekezdésében meghatározott támogatási
időszak alatt az e rendelet alapján támogatásban részesített
árura egyéb tárolási és/vagy kamattámogatást nem
vett/vesz igénybe. Az igénylőlaphoz a búza esetében csatolni kell az 1. számú melléklet szerinti ,,A felvásárlásra felajánlott búzára vonatkozó minőségi előírások’’ tanúsítványát (certifikát). Az igénylőlapokat búza esetében 2003.
szeptember 1-jéig, kukorica esetében 2003. november
1-jéig az Agrárintervenciós Központ (a továbbiakban:
AIK) részére postai úton kell benyújtani. A benyújtás
időpontját az ajánlott levél igazoló szelvényén lévő dátumbélyegző kelte igazolja. A határidő elmulasztása jogvesztő,
azaz a késedelmesen benyújtott igénylőlapokat az AIK
nem veszi figyelembe.
2. § Egy termelő által felvásárlásra felajánlható búza, illetve
kukorica mennyisége termékenként nem lehet kevesebb
80 tonnánál. Egy termelő egy termékre (búza, kukorica)
csak egy igénylőlapot nyújthat be. Egy termékre történő
több igénylőlap benyújtása esetén az AIK az ajánlatokat
elutasítja. Felajánlani csak a saját termésű és tulajdonú,
még nem értékesített búzát és kukoricát lehet.
3. § Az igénylőlapon szereplő adatokat a termelő telephelye
(lakóhelye/székhelye) szerinti illetékes megyei (fővárosi)
földművelésügyi hivatal az AIK felkérésére ellenőrzi.
Amennyiben a termelő nem regisztrált, vagy más regisztrációs számával visszaél, illetve, ha az általa a vetésterület
nagyságára vonatkozóan megadott adat a valóságnak nem
felel meg, a valótlan adatokat közlő termelő 2004-ben a
Földművelésügyi és Vidékfejlesztési Minisztérium
(a továbbiakban: minisztérium) által, gabonára vonatkozó, meghirdetett támogatásokat nem veheti igénybe.
4. § (1) Az AIK az igénylőlapot a beérkezését követő
15 napon belül megvizsgálja, és elfogadása esetén ígérvényt bocsát ki a termelő részére arról, hogy az igénylőlapon a termelő által felajánlott mennyiségű búza, illetve
kukorica — amennyiben a termelő nem áll el intervenciós
értékesítési szándékától — 2004. április 30-ig az 1. § (1) bekezdésének a) , illetve b) pontjában meghatározott intervenciós felvásárlási áron, a földművelésügyi és vidékfejlesztési miniszter (a továbbiakban: miniszter) által
külön jogszabályban meghatározottak szerint az állam
megbízásából megvásárlásra kerül. Az ígérvénnyel rendelkező termelő az 5. § (2) és (3) bekezdésében meghatározott támogatásokra csak abban az esetben jogosult, ha búza
esetében legkésőbb 2003. szeptember 30-ig, kukorica esetében pedig legkésőbb 2003. november 30-ig az ígérvényen
megjelölt búzára, illetve kukoricára egységesen 2004.
május 31-ig szóló közraktári szerződést köt.
(2) Ha az (1) bekezdés szerinti közraktári szerződés
megkötésére az ígérvény kézhezvételét megelőzően kerül
sor, a termelőnek az ígérvény másolatát annak kézhezvételét követő 15 napon belül meg kell küldenie annak a
közraktárnak, amellyel a közraktári szerződést megkötötte.
(3) Ha az (1) bekezdés szerinti közraktári szerződés
megkötésére az ígérvény kézhezvételét követően került
sor, a termelőnek mellékelnie kell az ígérvény másolatát a
közraktári szerződéshez.
(4) Az AIK által kibocsátott ígérvényt csak egy közraktárban lehet felhasználni.
5. § (1) A termelő az ígérvény, valamint a közraktárjegy
alapján pénzügyi intézménytől az áru ellenértékének (búza
esetében 23 000 Ft/tonna, kukorica esetében 21 000 Ft/tonna)
mértékéig hitelt vehet fel. A közraktár az AIK ígérvény
alapján közraktárba letett és befogadott búza, illetve kukorica mennyiségéről, minőségéről, valamint a készletváltozásról minden hónap 15-i fordulónappal, a fordulónapot
követő 7 napon belül az AIK részére tájékoztatást küld
e rendelet 3. számú melléklete szerint.
(2) Az állam a 4. § (1) bekezdésében meghatározott
ígérvénnyel rendelkező, búzájukat és/vagy kukoricájukat
közraktárba letevő termelőket az ígérvényen szereplő búza
és/vagy kukorica mennyiségére legfeljebb a 2003. november 1-jétől 2004. április 30-ig terjedő időszakra tárolási
támogatásban részesíti. Ennek mértéke művi közraktározás esetén 20 Ft/tonna/hét, a közraktár saját tulajdonú
telepén történő tárolás esetén 100 Ft/tonna/hét.
(3) A közraktári jegy fedezete mellett felvett éven belüli
lejáratú hitelre az állam a 4. § (1) bekezdésében meghatározott ígérvénnyel rendelkező, búzájukat és/vagy kukoricájukat közraktárba letevő termelőket az ígérvényen szereplő
búza és/vagy kukorica mennyiségére legfeljebb a 2003. november 1-jétől 2004. április 30-ig terjedő időszakra a ténylegesen kifizetett kamat 100 százalékának megfelelő mértékű kamattámogatásban részesíti. A támogatás csak a búzaés kukoricafelvásárlás finanszírozásában, versenyeztetéssel
kiválasztott meghatározott pénzügyi intézmények által, a külön megállapodás szerinti feltételekkel nyújtott hitelek után
vehető igénybe. A miniszter a kiválasztott pénzügyi intézményekkel kapcsolatban külön közleményt ad ki.
(4) A kamattámogatást negyedévente, a tárolási támogatást utólag, egy összegben lehet igényelni. A kamattámogatás és a tárolási támogatás csak együttesen vehető igénybe.
(5) A kamattámogatás igényléséhez mellékelni kell a
hitelszerződést, a pénzügyi intézmény vagy a közraktár
igazolását a kamat megfizetéséről, a 4. § (1) bekezdésében
meghatározott ígérvény másolatát, valamint első igényléskor a közraktári szerződés másolatát.
(6) A betárolt búza és kukorica mennyiségéről, a tárolás
kezdő és befejező időpontjáról a közraktár igazolást állít
ki. A tárolási támogatás igényléséhez mellékelni kell a
közraktár által kiállított igazolást és a 4. § (1) bekezdésében meghatározott ígérvény másolatát.
6. § (1) 2004. április 15-ig a termelő bármikor jogkövetkezmény nélkül elállhat intervenciós értékesítési szándékától,
és más piaci szereplőnek eladhatja az árut, vagy felhasználhatja azt saját célra.
(2) Az intervencióra felajánlott áruból a termelő havonta egyszer legalább 50 tonna búzát, illetve kukoricát érté
kesíthet, vagy saját célra használhat fel (részfelhasználás).
A részfelhasználást követően az intervenció lehetősége
csak a fennmaradó mennyiségre áll fenn. A részfelhasználás(ok) után fennmaradó mennyiség nem lehet kevesebb
80 tonnánál.
(3) Az (1) és (2) bekezdésben meghatározott esetekben
a termelőnek az ott meghatározott árura vonatkozó intervenciós értékesítési szándékáról e rendelet 4. számú mellékletében szereplő lemondó nyilatkozattal le kell mondania. A nyilatkozatot az AIK részére személyesen vagy
postai úton kell benyújtani. A borítékon fel kell tüntetni:
,,Intervenciós lemondó nyilatkozat’’. Postai úton történő
benyújtás esetén a benyújtás időpontját az ajánlott levél
igazoló szelvényén lévő dátumbélyegző kelte igazolja.
(4) A termelőnek törlesztenie kell az (1) és (2) bekezdésben meghatározott árura felvett hitelt, annak kamatait
és járulékos költségeit a megkötött hitelszerződésnek megfelelően. A hitel törlesztéséről szóló banki dokumentum
másolatát mellékelni kell a lemondó nyilatkozathoz, amely
nélkül az nem érvényes.
(5) A termelő a (3) bekezdésben meghatározott lemondó
nyilatkozat benyújtásának napjától nem jogosult a lemondó
nyilatkozat 13. pontjában szereplő intervenciós készletre
vonatkozóan az 5. § (2) és (3) bekezdésében meghatározott támogatásokra.
(6) A termelő által 2004. április 15-ig nem értékesített,
illetve fel nem használt búzát, illetve kukoricát megtestesítő közraktárjegyet (árujegy és zálogjegy) 2004. április
30-ig a termelő köteles a miniszter által kijelölt szervezetre
átforgatni, aki az e rendeletben meghirdetett intervenciós
áron megvásárolja az árut. Ezt követően ez a szervezet
törleszti a közraktárjegy fedezete mellett felvett hitelt.
(7) Az állam tulajdonába kerülő intervenciós búza- és
kukoricakészletek további sorsáról a minisztérium intézkedik.
7. § (1) A kamat- és tárolási támogatások az illetékes adóhatóságtól igényelhetők, amelyeket a 10032000-01905630
számú APEH Piacra jutást elősegítő támogatások folyósítási számláról kell teljesíteni.
(2) A támogatás felhasználásának ellenőrzését az illetékes adóhatóság végzi, és rendelkezik a jogosulatlanul
igénybe vett támogatások visszafizetéséről. A jogosulatlanul igénybe vett támogatást az (1) bekezdésben meghatározott számlára kell visszafizetni.
8. § Ez a rendelet a kihirdetését követő 8. napon lép hatályba, és 2004. december 31-én hatályát veszti.
Dr. Németh Imre s. k.,
földművelésügyi és vidékfejlesztési miniszter


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1414/2018. (IX. 7.) Korm. határozata a FIA Rallye Európa-bajnokság magyarországi futamának 2019–2023 között történő megrendezése érdekében szükséges kormányzati intézkedésekről.
A Kormány
 1. egyetért azzal, hogy a  Magyar Nemzeti Autósport Szövetség (a  továbbiakban: Szövetség) pályázatot nyújtson
be a  FIA Rallye Európa-bajnokság magyarországi futamának (a  továbbiakban: Sportesemény) megrendezésére
a 2019–2023. közötti időszakra vonatkozóan;
2. felhívja a pénzügyminisztert, hogy – az emberi erőforrások minisztere bevonásával – gondoskodjon a Sportesemény
rendezési jogának elnyerése esetén a Sportesemény sikeres megrendezéséhez
a) 2019-ben szükséges legfeljebb 307 280 eurónak megfelelő forintösszegű jogdíj, valamint ezen felül
legfeljebb 22 760 000 forint rendezési költség fedezetéül szolgáló forrás rendelkezésre állásáról
a  Magyarország 2019.  évi központi költségvetéséről szóló 2018.  évi L.  törvény 1.  melléklet XX. Emberi
Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 23. Sporttevékenység támogatása
alcím, 4. Versenysport támogatása jogcímcsoporton,
b) 2020-ban szükséges legfeljebb 307 355 eurónak megfelelő forintösszegű jogdíj, valamint ezen felül
legfeljebb 17 099 000 forint rendezési költség fedezetéül szolgáló forrás rendelkezésre állásáról a 2020. évi
központi költségvetés XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezetben,
c) 2021-ben szükséges 307 431 eurónak megfelelő forintösszegű jogdíj, valamint ezen felül legfeljebb
11  605 000 forint rendezési költség fedezetéül szolgáló forrás rendelkezésre állásáról a  2021.  évi központi
költségvetés XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezetben,
d) 2022-ben szükséges legfeljebb 307 508 eurónak megfelelő forintösszegű jogdíj, valamint ezen felül
legfeljebb 5 876 000 forint rendezési költség fedezetéül szolgáló forrás rendelkezésre állásáról a  2022.  évi
központi költségvetés XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezetben,
e) 2023-ban szükséges legfeljebb 307 586 eurónak megfelelő forintösszegű jogdíj, valamint ezen felül
legfeljebb 217 000 forint rendezési költség fedezetéül szolgáló forrás rendelkezésre állásáról a  2023.  évi
központi költségvetés XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezetben;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere
Határidő: a 2019. évben a felmerülés ütemében, a 2020–2023. években az adott évi központi költségvetés
tervezése során
 3. felhívja az emberi erőforrások miniszterét, hogy gondoskodjon a Sportesemény rendezési jogának elnyerése esetén
a Sportesemény sikeres megrendezéséhez szükséges állami támogatással kapcsolatosan a Szövetséggel támogatási
jogviszony létesítéséről oly módon, hogy a Szövetséget a fel nem használt állami támogatás kapcsán visszatérítési
kötelezettség terhelje.
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: a 2019–2023. években a felmerülés ütemében
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1240/2010. (XI. 16.) Korm. határozata a Külügyminisztérium fejezeti kezelésű Állami Protokoll alcím részére pótelőirányzat biztosításáról a 2010. központi költségvetés általános tartaléka terhére.
1. A Kormány az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény 38. §-ának (1) bekezdésében biztosított jogkörében
elrendeli a 2010. évi központi költségvetés általános tartalékából 410,3 millió forint melléklet szerinti
átcsoportosítását.
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
az érintett fejezetek felügyeletét ellátó szervek vezetői
Határidő: azonnal
2. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
11/2015. (IV. 16.) KKM közleménye az Európa Tanács Korrupcióról szóló Büntetőjogi Egyezményének Strasbourgban, 2003. május 15-én kelt Kiegészítő Jegyzőkönyve kihirdetéséről szóló 2014. LXVIII. törvény 5. § (5) bekezdésének, valamint az Európa Tanács Strasbourgban, 1999. január 27-én kelt Korrupcióról szóló Büntetőjogi Egyezményének kihirdetéséről szóló 2002. XLIX. törvény 3. § (1) bekezdésében foglalt fenntartás visszavonásának hatálybalépéséről.
A 2002. évi XLIX. törvénnyel a Magyar Közlöny 2002. évi 152. számában kihirdetett, az Európa Tanács Strasbourgban,
1999. január 27-én kelt Korrupcióról szóló Büntetőjogi Egyezménye 38. Cikkének 2.  pontja az  alábbiak szerint
rendelkezik a fenntartás visszavonásáról:
„A nyilatkozatok és fenntartások érvényességének lejárta előtt 12 hónappal az Európa Tanács Főtitkára tájékoztatja
erről az érintett államot. Legalább három hónappal a lejárat előtt az állam tájékoztatja az Európa Tanács Főtitkárát
arról, hogy nyilatkozatát vagy fenntartását megtartja, módosítja vagy visszavonja.”
A fenntartás visszavonásáról szóló okirat letétbe helyezésének napja: 2015. február 27.
A fenntartás visszavonása hatálybalépésének napja: 2015. február 27.
A fentiekre tekintettel, összhangban a 2014. évi LXVIII. törvény 5. § (6) bekezdésével, megállapítom, hogy az Európa
Tanács Korrupcióról szóló Büntetőjogi Egyezményének Strasbourgban, 2003. május 15-én kelt Kiegészítő
Jegyzőkönyve kihirdetéséről szóló 2014. évi LXVIII. törvény 5. § (5) bekezdése, valamint az Európa Tanács Strasbourgban,
1999. január 27-én kelt Korrupcióról szóló Büntetőjogi Egyezményének kihirdetéséről szóló 2002. évi XLIX. törvény
3. § (1) bekezdésében foglalt fenntartás visszavonása 2015. február 27-én, azaz kettőezer-tizenöt február 27-én lépett
hatályba.
Szijjártó Péter s. k.,
 külgazdasági és külügyminiszter


text:
179/2009. (HK 10.) MH ÖHP intézkedése NATO egységesítési egyezmények nemzeti bevezetéséről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 110. § (2) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján, figyelemmel az egységesítési, szabványosítási tevékenységről és a NATO egységesítési dokumentumok feldolgozásáról és végrehajtásáról szóló
102/2008. (HK 19.) HM utasításban foglaltakra, a követ
kező NATO egységesítési egyezmények végrehajtására az
alábbi intézkedést
adom ki:
1. Az intézkedés hatálya kiterjed a Magyar Honvédség
Összhaderőnemi Parancsnokság (a továbbiakban: MH
ÖHP) és az alárendeltségébe tartozó katonai szervezetek
személyi állományára.
2. Jelen intézkedésemmel bevezetem: a) A Honvédelmi Minisztérium védelmi tervezési és
infrastrukturális szakállamtitkárának 2/2009. (IV. 3.) HM
VTI SZÁT NATO egységesítési egyezmények elfogadásáról szóló közleményében fenntartás nélkül elfogadott és
hatályba léptetett STANAG 3758 AS (EDITION 3) –
SIGNALS USED BY AIR TRAFFIC SERVICE
UNITS FOR CONTROL OF PEDESTRIAN AND
VEHICULAR TRAFFIC IN THE MANOEUVRING
AREA OF AIRFIELDS címen kiadott NATO egységesítési egyezményt.
A STANAG célja meghatározni azokat az egyezményes
vizuális jelzéseket, amelyeket az adott repülőtér légiforgalmi szolgálati egysége, a repülőtér földi mozgási területén közlekedő személyek és gépjárművek mozgásának
irányítására, szabályozására laklamaznak.
Az egyezményes vizuális jeleket az ICAO 2. számú függeléke tartalmazza.
Az adott repülőtér légiforgalmi szolgálati egysége felelős azoknak az eljárásoknak a foganatosításáért, amelyek
biztosítják a repülőtér földi mozgási területén közlekedő
személyek és gépjárművek mozgásának szabályozását.
Az ICAO 2. számú függeléke szerinti egyezményes jelzéseket, valamint a repülőtér földi mozgási területén közlekedő személyek és gépjárművek mozgásának szabályozására vonatkozó eljárásokat a helyi repülőtérrendben
közzé kell tenni.
b) A Honvédelmi Minisztérium védelmi tervezési és
infrastrukturális szakállamtitkárának 2/2009. (IV. 3.) HM
VTI SZÁT NATO egységesítési egyezmények fogadásáról szóló közleményében fenntartás nélkül elfogadott és
hatályba léptetett STANAG 3767 AT (EDITION 2) –
EXCHANGE OF DARA ON LOAD CAPABILITIES
OF TRANSPORT AIRCRAFT címen kiadott NATO
egységesítési egyezményt.
A STANAG célja, hogy biztosítsa és egységesítse az információáramlást a tagállamok között, a haderejükben
rendszeresített szállító repülőeszközök szállítóképességeiről, valamint a be- és kirakodáshoz szükséges adatokról.
3. Ez az intézkedés a közzététel napján lép hatályba és
visszavonásig hatályos.
Benkő Tibor altábornagy s. k.,
MH össszhaderőnemi parancsnok


text:
12/2010. (I. 14.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2010. január 11-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továb biak ban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában és a 131/A. § b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva B. L. magánszemély által benyújtott kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Nádor u. 2.; levélcím: 1903 Budapest,
Pf. 314; fax: 06-1-441-1729).
Indokolás I. A beadványozó 2009. december 16-án aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási
Bizottsághoz az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továb biak ban: Nsztv.)
2. §-a szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e Ön azzal, hogy Magyarországon 3 fő forrásból lehessen finanszírozni a pártokat:
– Saját vagyonának ki-, vagy felhasználásából
– Fizikai személyek tagdíjaiból, adományaiból, hagyatékaiból
– Az országgyűlési választáson elért eredmény szerinti támogatásból
És minderről éves beszámolót köteles az Állami Számvevőszéknek benyújtani?”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az országos népszavazás, ille tő leg népi kezdeményezés során
alkalmazandó aláírásgyűjtő ív tartalmát a Ve. 118. § (3)–(5) bekezdései, mintáját a Ve. 153. § e) pontjában foglalt
felhatalmazás alapján a 11/2008. (III. 1.) ÖTM rendelet melléklete határozza meg.
Az Országos Választási Bizottság a hitelesítésre benyújtott aláírásgyűjtő ív mintapéldányával kapcsolatban
megállapította, hogy az nem felel meg a Ve-ben meghatározott adattartalomnak, valamint a 11/2008. (III. 1.) ÖTM
rendelet mellékletében lévő mintának. Az aláírásgyűjtő íven nem került megjelölésre az aláírásgyűjtés célja.
A beadványon szereplő „Alulírottak országos népszavazás kitűzését kezdeményezzük/országos népi kezdeményezést
támogatunk az alábbi kérdésben:” mondatból a választópolgár nem tudja eldönteni, hogy népszavazási
kezdeményezést vagy népi kezdeményezést kíván támogatni az aláírásával.
Az Nsztv. 10. §-ának e) pontja szerint a Bizottság megtagadja az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését, ha
az nem felel meg a Ve-ben foglalt követelményeknek.
II. A határozat a Ve. 118. § (3)–(5) bekezdésén, az Nsztv. 2. §-án, a 10. § e) pontján, a 11/2008. (III. 1.) ÖTM rendelet
mellékletén, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén alapul.
Dr. Szigeti Péter s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
99/2010. (V. 7.) KE határozata rendkívüli és meghatalmazott nagykövet megbízása alóli felmentéséről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés c) pontjában foglalt jogkörömben, a külügyminiszter előterjesztésére Sági Gábor rendkívüli és
meghatalmazott nagykövetet – érdemei elismerése mellett – felmentem a Magyar Köztársaság nairobi nagykövetségének
vezetésére, valamint a Magyar Köztársaság Etióp Demokratikus Szövetségi Köztársaságban, az Ugandai Köztársaságban, a Dzsibuti
Köztársaságban és a Tanzániai Egyesült Köztársaságban való képviseletére kapott megbízása alól.
Budapest, 2008. október 2. Sólyom László s. k.,
köztársasági elnök


text:
13/2014. (IV. 18.) AB határozata a Pécsi Törvényszék 4.Bf.276/2013/7. számú végzése, valamint a Siklósi Járásbíróság 4.B.85/2012/16. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése bírói döntések alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló
alkotmányjogi panasz alapján – dr. Dienes-Oehm Egon alkotmánybíró különvéleményével – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Pécsi Törvényszék 4.Bf.276/2013/7. számú végzésének, valamint a Siklósi
Járásbíróság 4.B.85/2012/16. számú ítéletének az  indítványozóra vonatkozó döntése sérti az  Alaptörvény IX.  cikk
(1)  bekezdésében elismert véleménynyilvánítás szabadságát, ezért a  határozatokban foglalt bírói döntéseket
megsemmisíti.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. [1] 1. Az  indítványozó alkotmányjogi panaszt terjesztett elő az  Alkotmánybíróságnál, amelyben a  Pécsi Törvényszék
4.Bf.276/2013/7. számú végzésének alaptörvény-ellenességét állította. Az alkotmányjogi panasz a törvényszék azon
döntését támadja, amely az indítványozóra vonatkozik.
[2] 2. Az  alkotmányjogi panasz alapját jelentő bűnügyben első fokon eljáró Siklósi Járásbíróság (a továbbiakban:
járásbíróság) által megállapított tényállás indítványozót érintő része szerint az  indítványozó Siklós város
önkormányzati képviselő-testületének tagja. Az  indítványozó 2011 januárjában „Mit hozott az  új év Marenics
Jánosnak? 521 775 forint jutalmat a  Siklósiak pénzén” címmel közölt publicisztikát a „Demokrácia megalkuvások
nélkül” elnevezésű havi, illetve kéthavi rendszerességgel megjelenő siklósi közéleti lapban. Az  írás Siklós
polgármesterének, dr. Marenics János városvezető tevékenységét bírálta és a polgármester ebbéli tevékenységére
utalva írta:
„Az alakuló ülésen történt polgármester, alpolgármesterek, képviselők fizetésének drasztikus emelése után,
2010.  december 30-án újabb pimasz és szemérmetlen döntést hozott a  képviselő-testület, megint csak a  siklósi
emberek kontójára. Először csak szilveszteri malackodásnak tűnt, hiszen a  televízió már nem volt jelen az  ülésen,
aztán valóság lett és megszavazták. Amikor nagyon sok embernek a  karácsonya nélkülözéssel telt, és sokan még
a  tüzelőt sem tudták beszerezni, addig városunk kapzsi polgármestere ismét bebizonyította: a  pénzt mindennél
jobban szereti. Sajnos megint a miénket. A jutalom név szerinti szavazása: [...]
Bizonyára emlékeznek még, amikor 3 havi jutalmat markolt fel a  polgármester, a  világon egyedüliként komolyan
véve Györei „humbuk” Zsolt frenetikus meséit. A  meg nem valósult ötletbörze és a  lebukás után a  jutalmat
elfelejtette visszafizetni. A  magát Ludas Matyinak képzelő városvezető alig, hogy hazatért évi szokásos
luxusnyaralásainak egyikéből, a  város katasztrofális állapotára fittyet hányva – ami az  ő áldásos tevékenységének
a következménye – ismét a siklósiak zsebébe nyúlt.
Amíg saját magukra nem sajnálják az  adófizetők pénzét és úgy bánnak vele mintha a  sajátjuk lenne, addig
a Marenics János – Mehring Tóth Szilvia városvezetés az új év alkalmával drasztikus megszorító csomaggal állt elő,
amely minden eddiginél mélyebben érinti a lakosságot.
Név szerinti szavazás: [...]”
[3] Ilyen tények alapján a  polgármester magánindítványának előterjesztését követően a  Komlói Városi Ügyészség
az  indítványozóval szemben a  korábban hatályban volt Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény
(a  továbbiakban: Btk.) 180.  § (1)  bekezdés a) és b)  pontjaiba ütköző és aszerint minősülő nagy nyilvánosság előtt
elkövetett becsületsértés vétsége miatt emelt vádat. A  büntetőügyben eljáró járásbíróság az  indítványozót a  Btk.
179.  § (1)  bekezdésébe ütköző és a  (2)  bekezdés b)  pontja szerint minősülő rágalmazás vétségében mondta
ki bűnösnek és a  korábban megállapított próbára bocsátások megszüntetése miatt halmazati büntetésül
pénzbüntetésre ítélte. A  járásbíróság ítéletének indokolásában az  Alkotmánybíróság a  36/1994. (VI. 24.) számú
határozatában foglaltakat felidézve kifejtette, hogy a  közügyek vitatása során az  értékítéletet magában foglaló
vélemény alkotmányosan nem büntethető. Ugyanakkor a  járásbíróság azt is előadta, hogy a  tényállítások során
a  véleményszabadság szigorúbb korlátok között érvényesülhet, így „az nem terjed ki a  becsületsértésre alkalmas,
valótlan tények közlésére, ha a  nyilatkozó személy kifejezetten tudatában volt közlése valótlanságának, vagy
a  foglalkozása, illetve a  hivatása folytán tőle elvárható lett volna a  tények valóságtartalmának a  vizsgálata, de
ezt a  szóban forgó alapjog felelős gyakorlásából adódó gondosságot elmulasztotta. A  véleménynyilvánítás
szabadsága csak a  bírálat, jellemzés, nézet, és kritika szabadságát foglalja magában, a  tények meghamisítására
a  védelem nem vonatkoztatható” (erről lásd: járásbíróság ítéletének 9. és 10. oldalait). A  járásbíróság álláspontja
szerint az  újságcikkben közölt mondat, amely szerint „saját magára nem sajnálja az  adófizetők pénzét, és úgy
bánik vele, mintha a  sajátja lenne […]” olyan állítás, amely tényeket tartalmaz, hiszen „valamely végbement, vagy
végbemenő eseményre, jelenségre, állapotra utal.” E tény pedig a közpénzek tilalmazott felhasználására való utalás,
amely a  járásbíróság következtetése szerint már csak abban az  esetben élvezheti a  véleményszabadság oltalmát,
ha valónak bizonyul (erről lásd: járásbíróság ítéletének 10. oldalát). Minthogy az  írásban közölt állítás valósága
a  lefolytatott büntetőeljárás során bizonyítatlan maradt, így a  járásbíróság rágalmazás bűncselekménye miatt
megállapította az indítványozó büntetőjogi felelősségét.
[4] A felmentésre irányuló védelmi fellebbezés alapján eljáró Pécsi Törvényszék (a továbbiakban: törvényszék)
2013. október 25. napján kelt és aznap jogerőre emelkedett végzésében az  első fokú bíróság ítéletét mind
a megállapított tényállás, mind a cselekmény jogi minősítése és a kiszabott büntetés tekintetében helybenhagyta.
A  törvényszék érvelése szerint a  járásbíróság kellő indokát adta annak, hogy az  „újságcikkben szereplő mely
kifejezések vonatkozásában állapította meg, hogy azok alkalmasak a sértett becsületének csorbítására” (erről lásd:
törvényszéki végzés 2. oldalát). A  törvényszék álláspontja szerint bár a  véleménynyilvánítás szabadsága alapján
a  terhelteket megilleti bírálat joga, az  indítványozó által közölt inkriminált mondatrész azonban ezen túlmutat,
mert valótlan tények közlésével azt a látszatot keltette, hogy a „sértett hivatali helyzetével visszaélve vagyonkezelői
kötelezettségét megszegve saját magát jogosulatlanul vagyoni előnyben részesítette” (erről lásd: törvényszéki
végzés 2. oldalát). A  törvényszék megítélése szerint az  indítványozó inkriminált újságcikke olyan tényállításokat
fogalmaz meg, amelyek a becsület csorbítására alkalmasak, így a járásbíróság ítélete helytálló következtetésre jutott.
[5] 3. Az  indítványozó a  törvényszék végzésével szemben az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 27.  §-a alapján alkotmányjogi panasszal fordult az  Alkotmánybírósághoz, amelyben
a  törvényszék jogerős végzése alaptörvény-ellenességét állította és a  bírói döntés megsemmisítését
kezdeményezte. Az  indítványozó érvelése szerint az  alkotmányjogi panaszban kifogásolt bírói döntés sérti
az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében foglalt véleménynyilvánítás szabadságát. Álláspontja szerint az  ügyben
eljáró bíróságok a  közéleti vita során a  közhatalmat gyakorló polgármester munkáját illető kritikát a  büntetőjog
eszközével szankcionálták, amely sérti az  Alaptörvényben garantált szabad véleménynyilvánításhoz fűződő jogot.
Ebbéli meggyőződésének igazolásához az  indítványozó az  Alkotmánybíróság 36/1994. (VI. 24.) AB határozatára is
utalva kifejtette, hogy a  közügyek vitathatósága a  demokratikus társdalom nélkülözhetetlen eleme. Ebből fakad,
hogy a  közügyekre vonatkozó ítéletek és vélemények erősebb alkotmányos védelmet élveznek, még akkor is,
ha túlzóak és felfokozottak. Az  indítványozó emellett hivatkozott a  strasbourgi székhellyel működő Emberi Jogok
Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) releváns esetjogára is, amely az  indítványozó szerint azt támasztja
alá, hogy a  szólásszabadság határainak kijelölésekor figyelemmel kell lenni a  vita társadalmi funkciójára is.
Az  indítványozó érvelése szerint kizárólag erre a  követelményre figyelemmel lehet abban dönteni, hogy a  közölt
újságcikk tényállításnak vagy értékítéletnek minősül. Az  indítványozó megítélése szerint a  közölt újságcikk egy
olyan vélemény, amely arra kívánta felhívni a figyelmet, hogy a város rossz anyagi helyzete ellenére a „polgármester
előszeretettel szavaztat meg magának bizonyos juttatásokat.” Az  indítványozó álláspontja szerint az  inkriminált
mondat nem bűncselekményre, hanem „erkölcsileg elítélendő cselekedetre” utal.
[6] Az indítványozó álláspontja szerint tehát az  alkotmányjogi panaszban kifogásolt bírói döntés alaptörvény-ellenes,
így az alaptörvény-ellenesség megállapítását és a döntés megsemmisítését kezdeményezte. Az  indítványozó ezen
kívül kezdeményezte, hogy az Alkotmánybíróság a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban:
Be.) 429/B. § (1) bekezdése alapján függessze fel a jogerős végzésben kiszabott büntetés végrehajtását.
II. [7] Az alkotmányjogi panasz elbírálása során irányadó jogszabályi rendelkezések
[8] 1. Az Alaptörvénynek az alkotmányjogi panaszban hivatkozott rendelkezései:
„IX. cikk (1) Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához.
[...]
(4) A véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat mások emberi méltóságának a megsértésére.”
[9] 2. A Btk. vonatkozó rendelkezései:
„179.  § (1) Aki valakiről, más előtt, a  becsület csorbítására alkalmas tényt állít vagy híresztel, vagy ilyen tényre
közvetlenül utaló kifejezést használ, vétséget követ el, és egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(2) A büntetés két évig terjedő szabadságvesztés, ha a rágalmazást
a) aljas indokból vagy célból,
b) nagy nyilvánosság előtt,
c) jelentős érdeksérelmet okozva
követik el.
180. § (1) Aki a 179. § esetén kívül mással szemben
a) a  sértett munkakörének ellátásával, közmegbízatásának teljesítésével vagy közérdekű tevékenységével
összefüggésben,
b) nagy nyilvánosság előtt
a becsület csorbítására alkalmas kifejezést használ, vagy egyéb ilyen cselekményt követ el, vétség miatt egy évig
terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.”
III. [10] 1. Az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 56.  § (1)  bekezdésében foglaltak alapján mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy
az  alkotmányjogi panasz befogadható-e, vagyis megfelel-e az  Abtv.-ben foglalt, a  panaszok befogadhatóságára
vonatkozó kritériumoknak.
[11] 2. A befogadhatóság formai feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság az alábbi következtetésekre jutott:
 [12] Az Abtv. 30. § (1) bekezdésében és az Abtv. 27. § b) pontjában előírtak szerint az alkotmányjogi panaszt a kifogásolt
bírói döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül lehet írásban benyújtani. Az  indítványozó a  törvényszék
végzését 2013. november 7. napján vette kézhez, míg az  alkotmányjogi panaszt a  törvényben előírt határidőt
megtartva, 2014. január 6. napján terjesztette elő az első fokon eljáró járásbíróságnál.
[13] Az indítvány megfelel az Abtv. 52. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek is. Az alkotmányjogi panasz tartalmazza
az Alkotmánybíróság Abtv. 27. § szerinti hatáskörére vonatkozó indokolt hivatkozást. Az  indítványozó kifejezetten
megjelöli az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében elismert szabad véleménynyilvánításhoz fűződő jogot és
egyúttal előadja az Alaptörvényben garantált jog sérelmének okait.
[14] Az Abtv. 52.  § (1)  bekezdés f )  pontja szerint az  indítvány – többek között – akkor minősül határozottnak, ha
kifejezett kérelmet tartalmaz a  jogszabály, jogszabályi rendelkezés vagy a  bírói döntés megsemmisítésére.
Az alkotmányjogi panasz határozott kérelmet tartalmaz, mert az indítványozó a büntetőügyben hozott törvényszéki
döntés alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését indítványozza.
[15] 3. A  befogadhatóság tartalmi feltételeit illetően az  Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörében vizsgálja az  Abtv.
27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint az Abtv. 29–31. §§ szerinti tartalmi követelményeket.
Ezeket a feltételeket vizsgálva az Alkotmánybíróság az alábbiakat állapította meg:
[16] 3.1. Az indítványozó az Abtv. 27. §-a és az Abtv. 51. § (1) bekezdése szerinti jogosultnak tekinthető és nyilvánvalóan
érintett, hiszen a  jelen alkotmánybírósági eljárás alapjául szolgáló büntetőügyben az  indítványozó terheltként
szerepel.
[17] Az Abtv. 27.  §-a szerint alkotmányjogi panasz az  ügy érdemében hozott bírósági döntés, vagy a  bírósági eljárást
befejező egyéb döntéssel szemben terjeszthető elő, feltéve, hogy az  indítványozó a  jogorvoslati lehetőségeit már
kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Jelen ügyben az  indítványozó a  büntetőeljárási
törvény szerint rendelkezésre álló fellebbezési lehetőségének kimerítését követően terjesztett elő alkotmányjogi
panaszt, így a panasz eleget tesz az Abtv. 27. §-ban foglalt e követelménynek.
[18] 3.2. Az Abtv. 29. §-a alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló
alaptörvény-ellenesség vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. A befogadhatóság e két
követelménye vagylagos jellegű, így az Alkotmánybíróság külön-külön vizsgálta e feltételek kimerülését.
[19] Az indítványozó álláspontja szerint sérti az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében elismert véleménynyilvánítás
szabadságához fűződő alapvető jogát a  büntetőbíróság azon jogértelmezése, amely a  helyi közéletet bíráló
kritikát, értékítéletet tényállításnak minősítette és ennek alapján állapította meg bűnösségét rágalmazás
bűncselekményében. Az  alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló büntetőügyben eljáró bíróságok azért mondták
ki az indítványozó bűnösségét, mert értékelésük szerint az inkriminált bírálat tényállítás, amelynek igazságtartalma
a  büntetőeljárás során nem nyert bizonyítást. Erre figyelemmel az  Alkotmánybíróság megítélése szerint
az  alkotmányjogi panaszban állított kifogás a  bírói döntést érdemben befolyásolhatta, ami felveti a  bírói döntés
alaptörvény-ellenességének kételyét {[7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [20]}.
[20] Emellett az  Alkotmánybíróság észlelte, hogy az  indítványozó által előadott alkotmányjogi probléma vizsgálata
az  egyedi ügyön túlmutató jelentőségű. Az  Alkotmánybíróság a  közügyek vitatását érintő véleményszabadsággal
összefüggő alkotmányossági mércét ezidáig ugyanis kizárólag normakontroll típusú eljárásokban dolgozhatta
ki [például: 36/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 219.; 34/2004. (IX. 28.) AB határozat, ABH 2004, 490., illetve
legutóbb: 7/2014. (III. 7.) AB határozat]. Ennek megfelelően az  Alkotmánybíróság eddig nem jelölhette ki azt
az  alkotmányos mércét, amely a  jogalkalmazóknak segítséget nyújthat a  közügyek vitatását érintő tényállítások
és értékítéletek megkülönböztetéséhez. Az  új közjogi rendszer azonban a  bírói döntések alaptörvényellenességének vizsgálatára is hatáskört nyitott az  Alkotmánybíróságnak, amelyen keresztül az  Alkotmánybíróság
a  véleményszabadság érvényesülésének jogalkalmazói gyakorlatát is hatékonyan ellenőrizheti {7/2014. (III. 7.)
AB határozat, Indokolás [53]}. Így a konkrét üggyel összefüggésben az Alkotmánybíróság érdemi határozata a jövőre
nézve általánosan is megfogalmazhatja azokat a szempontokat, amelyekre figyelemmel a közszereplők bírálatával
összefüggő véleménynyilvánítási ügyeket megítélő bíróságok az  Alaptörvényből fakadó követelményekkel
összhangban foglalhatnak állást a  közéleti vitákban elhangzó tényállítások és értékítéletek megkülönböztetéséről
{erről hasonlóan lásd: 3/2013. (II. 14.) AB határozat, Indokolás [33]}. Az  Alkotmánybíróság ezért az  érdemi
eljárás során megválaszolandó alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésnek elsősorban azt tekinti, hogy
az  Alaptörvényben elismert véleménynyilvánítás szabadságából mely olyan főbb követelmények fakadnak,
amelyeket kötelező szempontként szükséges érvényesíteni a  közéleti vitát érintő tényállítás és értékítélet
elhatárolásakor.
[21] Jelen alkotmányjogi panasz az  Abtv. 29.  §-ában foglalt mindkét, alternatív jellegű feltételnek megfelel.
Így e  szempontok alapján az  Alkotmánybíróság az  Ügyrend 31.  § (6)  bekezdésével összhangban döntött
az  alkotmányjogi panasz befogadásáról és az  érdemi alkotmányossági vizsgálatról. A  járásbíróság tájékoztatása
szerint a büntetőügyben nincs folyamatban rendkívüli jogorvoslati eljárás.
IV. [22] 1. Az  indítványozó alkotmányjogi panaszában a  véleményszabadsághoz fűződő jog sérelmére hivatkozott, így
az  Alkotmánybíróság a  határozat indokolásának ebben a  részében érdemben vizsgálja véleményszabadság
alkotmánybírósági gyakorlatban érvényesülő felfogását. Az  Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdésében foglalt
alaptörvény-értelmezési kötelezettséget szem előtt tartva az Alkotmánybíróság ennek során bemutatja a közügyek
szabad vitatását, illetve a  közszereplők bírálhatóságát biztosító véleménynyilvánítási szabadság tartalmát,
valamint annak határait kibontó alkotmánybírósági gyakorlatot. Az  Alkotmánybíróság ennek során felvázolja
a véleménynyilvánítási szabadság azon határát, amelyet a büntetőjog fogalmazhat meg (1). Az Alkotmánybíróság
ezt követően áttekintést nyújt arról, hogy a  hazai jogrendben az  1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az  emberi
jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4. napján aláírt Egyezmény
(a  továbbiakban: Egyezmény) és annak értelmezésére életre hívott EJEB a  közéleti szereplők bírálhatóságának
milyen felfogását képviseli, illetve a  tények és értékítéletek elhatárolásának milyen szempontjait érvényesíti (2).
Az  Alkotmánybíróság ezek után azt vizsgálja meg, hogy az  így megismert alapjogi mérce a  véleményszabadság
érvényesülése érdekében milyen elvárásokat fogalmaz meg egy-egy közszereplőt ért bírálat büntetőjogi
megítélése, illetve büntethetőségének értékelése során, illetve melyek a  tényállítások és az  értékítéletek
megkülönböztetésének mértékadó szempontjai (3).
[23] 2. A  demokratikus jogállamokban a  véleménynyilvánítás szabadságának kitüntetett szerepe van: nemcsak
az  egyéni önkifejezés, a  személy szabad kibontakozásának és szellemi autonómiájának záloga, hanem egyúttal
a demokratikus közvélemény és akaratképzés nélkülözhetetlen forrása is. A demokratikus kormányzás és a politikai
közélet ugyanis feltételezi a különféle vélemények akadálymentes közlésének, közölhetőségének és ütköztetésének
szabadságát. A  szólás-, és sajtószabadság pedig a  polgárok önkormányzását és a  demokratikus párbeszédben
való részvételét elősegítve garantálja a  demokratikus közélet fejlődését. Az  Alaptörvény hatályba lépését
megelőzően az  Alkotmánybíróság gazdag gyakorlat kimunkálásán keresztül alakította a  véleményszabadság
alapjogának jelentését, taralmát és határait. Ennek során meghatározta a  véleményszabadságnak a  politikai
közösség demokratikus működésében játszott alkotmányos szerepét is. Az  Alkotmánybíróság a  7/2014. (III.  7.)
AB  határozatában úgy foglalt állást, hogy a  szólás-, és sajtószabadság korábban kibontott alkotmányjogi
összefüggései az Alaptörvény hatályba lépését követően is megőrzik érvényességüket {7/2014. (III. 7.) AB határozat,
Indokolás [20]–[24]}. Ebből következően jelen ügy megítéléséhez az Alkotmánybíróság kiindulópontját a korábban
kimunkált alkotmányjogi összefüggések jelentik.
[24] 2.1. Az  Alkotmánybíróság értelmezésében a  véleménynyilvánítási szabadság többféle szabadságjog, az  ún.
kommunikációs jogok „anyajoga”. E  szabadságjog nyújt megalapozott részvételi lehetőséget a  társadalmi és
politikai folyamatokban a  véleménynyilvánítás, illetve a  közügyekről szóló információtovábbítás, a  tájékozódás és
a  véleményalkotás szabadságán keresztül. Nem bizonyos gondolatok, vélemények, eszmék vagy értékek, hanem
maga a  véleménynyilvánítás lehetősége élvezi az  alkotmányos védelmet. Így a  véleménynyilvánítás fórumának
szabadsága maga hordozza az alkotmányos értéket. A véleménynyilvánítási szabadság alapjoga ennek megfelelően
nem tagadható meg azért, mert az  elhangzottak mások érdekét, világfelfogását, szemléletét vagy érzékenységét
sértik. A  véleményszabadság és a  vélemények kifejtésének szabad lehetősége éppen ezért a  sokszínű és
demokratikus közvélemény, illetve politikai akaratképzés elsődleges garanciája.
[25] A sajtó olyan fórumot kínál a szólás szabadságához és a közügyek szabad vitathatóságához, amely kulcsfontosságú
szerepet játszik abban, hogy a  közvélemény és a  politikusok számára ellenőrizhetővé válhassanak a  közhatalmat
gyakorlók, illetve a  köztisztséget vállalók. A  polgárok kizárólag ilyen információk birtokában alkothatnak
szabadon véleményt a  közhatalmat gyakorlók teljesítményéről, munkájának hatékonyságáról és minőségéről.
Az  állami szervek ellenőrizhetősége pedig a  polgárok demokratikus önkormányzásának lehetőségét biztosítja,
így a  polgároknak alapvető joguk van ahhoz, hogy a  közügyeket érintő kérdésekről információhoz juthassanak.
Mindezekből fakad, hogy az  alkotmányos demokráciák a  közügyekben való megszólalást fokozott védelemben
részesítik. Az  Alkotmánybíróság ennek megfelelően a  közéleti véleménynyilvánítás lehetőségét annak tartalmára
tekintet nélkül azért részesíti védelemben, hogy a politikai közösség valamennyi tagjának esélye és joga lehessen
a közügyeket érintő kérdések szabad vitatásához [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167.; 18/2004. (V. 25.)
AB  határozat, ABH 2004, 303.]. Ebből az  is következik, hogy a  véleménynyilvánítási szabadság alkotmányos
határainak meghúzásakor a közélet demokratikus és szabad fejlődésének szempontjára is mindig kiemelt figyelmet
szükséges szentelni {30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167.; 37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 227.;
legutóbb megerősítette: 165/2011. (XII. 20.) AB határozat, ABH 2011, 478, 503.; és 7/2014. (III. 7.) AB határozat,
Indokolás [39]–[40]}.
[26] E politikai diskurzusok és közéleti viták elválaszthatatlan részét alkotja a közügyek alakításában résztvevő személyek
nyilvános bírálata is. A  közügyek szabad vitatása így szükségszerűen együtt jár a  közügyek formálóinak, vagyis
a  közszereplők ebbéli tevékenységének adott esetben akár éles hangú vagy túlzó kritikájával, illetve nézeteik
hitelességének megkérdőjelezésével, szabad cáfolatával és bírálatával. A  közéleti párbeszédekhez és a  közügyek
vitatásához ugyanis szorosan hozzátartozik, hogy a  közszereplők nyilatkozatai és tettei a  nyilvánosság előtt
mérettetnek meg. A  demokratikus társadalmakban a  közhatalom és a  köztisztséget gyakorlók ellenőrzésének és
ellenőrizhetőségének garanciája felöleli a  közszereplők bírálatának szabadságát is. Ennek érvényesüléséhez pedig
nélkülözhetetlen követelmény, hogy a  polgárok különféle retorziók és hátrányos következményektől való félelem
nélkül vehessenek részt a  közéleti vitákban. E  megfontolás alapja, hogy a  közügyeket érintő véleménynyilvánítás
középpontjában elsősorban a  politikai közösség demokratikus működése és nem a  szólással, bírálattal érintett
közszereplő személye áll [erről hasonlóan lásd: 18/2004. (V. 25.) AB határozat, ABH 2004, 303, 308.].
[27] Az Alkotmánybíróság a  36/1994. (VI. 24.) AB határozatában részletesen vizsgálta a  közszereplők bírálhatóságát és
a  bírálhatóság határait. E  döntésében az  Alkotmánybíróság kifejtette, hogy a  véleményszabadság „különleges
védelmet követel akkor, amikor közügyeket és a közhatalom gyakorlását, a közfeladatot ellátó, illetve a közéletben
szerepet vállaló személyek tevékenységét érinti. A  közhatalom gyakorlásában résztvevő személyek védelmében
a  véleménynyilvánítás szabadságának szűkebb körű korlátozása felel meg a  demokratikus jogállamiságból adódó
alkotmányos követelményeknek. A  demokratikus társadalom létezésének és fejlődésének nélkülözhetetlen eleme
a  közügyek vitatása, amely feltételezi a  különböző politikai nézetek, vélemények kinyilvánítását, a  közhatalom
működésének bírálatát. A demokratikus hagyományokkal rendelkező társadalmak tapasztalatai szerint is e vitákban
esetenként kellemetlen, éles, esetleg igazságtalan támadásokat intéznek a kormányzat és a közhivatalnokok ellen
és nyilvánosságra kerülnek olyan tények is, amelyek a  közéleti szereplők becsületének csorbítására alkalmasak”
(ABH 1994, 219, 228.). Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  demokrácia lényegi eleméhez tartozik az  állami
és önkormányzati intézményrendszer működésének és tevékenységének szabad bírálata, kritikája még akkor is, ha
a kritika túlzó jellegű értékítélet formájában ölt testet (ABH 1994, 219, 230.).
[28] Mindezek miatt a  közszereplőket támadó kritikát és bírálatot a  véleménynyilvánítás szabadsága szélesebb
körben védelmezi, mint az  átlagpolgárt érő bírálatot. Az  Alkotmánybíróság következetes felfogása szerint
tehát a  közügyekre vonatkozó és a  közéletben szerepet vállaló személyek és szervezetek tevékenységét érintő
véleménynyilvánítás erősebb alkotmányos védelmet élvez, és így korlátozhatósága szűkebb körben nyerhet
alkotmányos igazolást. Ennek megfelelően a  közügyek vitatását érintő véleményszabadság korlátozását előíró
jogszabályokat megszorítóan szükséges értelmezni. E kiemelt alkotmányos védelem azonban még a közszereplőket
támadó bírálat tekintetében sem lehet korlátlan.
[29] 2.2. Az  Alaptörvény IX.  cikk (4)  bekezdéséből is kitűnően az  emberi méltóságból fakadó becsületvédelem, jó
hírnév és az  állami intézményekbe vetett közbizalom a  véleményszabadság és így a  közügyeket érintő szólás
alkotmányosan igazolható korlátját jelenti. Nyilvánvaló emellett az  is, hogy nem a  közéleti véleménynyilvánítás
szabadságával él, aki a másik személy emberi mivoltában való megalázása érdekében használ súlyosan bántó, vagy
sértő kifejezéseket. Ennek megfelelően az  emberi státuszt közvetlenül megtestesítő emberi méltóság a  közéleti
vita szabadságának határvonalát jelöli ki. A  közügyeket vitató szólásnak az  emberi méltóság e  korlátozhatatlan,
az  emberi státuszt meghatározó lényege előtt kell engednie. A  közügyek vitatását érintő véleményszabadság
emberi méltóságból fakadó konkrét jogági korlátait elsősorban a  polgári jog személyiségvédelmi szabályai,
valamint a büntetőjog eszközrendszere jelölik ki {lásd: 7/2014. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [43]}.
[30] Az emberi méltóság büntetőjogi védelme a  büntetőjog ultima ratio jellegéből fakadóan kizárólag azokkal
a  legsúlyosabb esetekkel szemben nyújthat oltalmat, amikor a  közölt vélemény alkotmányos jogot sért
vagy a  jogsérelem veszélye közvetlenül jelen van. Ezt az  álláspontot erősíti egyfelől az  állami büntetőigény
érvényesítésének közhatalmi, legális kényszercselekményeken nyugvó karaktere, másfelől pedig a  büntetőjogi
szankció megtorló és stigmatizáló jellege is. A  büntetések elrettentő hatása a  közélet véleményformálásában
résztvevőket is megfélemlíti, elriasztja, amely így éppen a  demokratikus és plurális alapokra épülő közélet
kibontakozását és értékét gyengíti el. A  szólás-, és sajtószabadság gyakorlásának kriminalizálása és büntetőjogi
szankcióval sújtása ugyanis egy olyan visszatartó hatás (chilling effect) kiváltására alkalmas, amely öncenzúrára
kényszerítheti a  szabadságjoggal élni kívánókat [erről lásd hasonlóan: az  Amerikai Egyesült Államok Legfelső
Bíróság Lamont v. Postmaster General, 381 U.S. 301 (1965)]. Éppen ezért a  közügyeket érintő vélemény
szabadságával élőkkel szemben utólagos büntetőjogi szankció kiszabása szűk körben, akkor lehet indokolt, ha
a  közlés mások alapvető jogát sérti. Minthogy a  közéleti vitát érintő véleménynyilvánítások fokozott alkotmányos
védelmet élveznek, ezért a közszereplőket ért bírálattal szembeni büntetőjogi fellépésre csak szigorú korlátok között
nyílik lehetőség aszerint különböztetve, hogy a  közügyet érintő nyilvános közlés értékítéletet, avagy tényállítást
fogalmaz meg.
[31] Az Alkotmánybíróság mindezen szempontok mérlegelése alapján mondta ki, hogy a  hatóság, hivatalos személy,
valamint a  közszereplő politikus e  minőségére tekintettel megfogalmazott, becsületének csorbítására alkalmas
értékítéletet kifejező véleménynyilvánítás alkotmányosan nem büntethető. A  becsület csorbítására alkalmas
tények állítása vagy híresztelése ugyanakkor nem élvezi a véleményszabadság oltalmát akkor, ha a  tényeket állító
vagy híresztelő tudta, hogy közlése valótlan, avagy a  valótlanságról azért nem tudott, mert a  foglalkozása szerint
elvárt figyelmet vagy körültekintést elmulasztotta [36/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 219, 230.]. Ezeket
a tételeket az Alkotmánybíróság egy évtizeddel később, a 34/2004. (IX. 28.) AB határozatában erősítette meg, amikor
azt is kimondta, hogy az országgyűlési képviselővel és más közhatalmat gyakorló vagy egyéb módon közszereplő
politikussal szemben közérdekű tevékenységgel összefüggésben becsületsértés bűncselekménye nem is követhető
el (ABH 2004, 490, 500). Ebből következik, hogy az Alkotmánybíróság mércéje szerint az értékítéletet és személyes
meggyőződést közvetítő vélemények mindaddig, amíg összefüggésben állnak a  közügyekkel, attól függetlenül
élvezik a  véleményszabadság alkotmányos oltalmát, hogy helyes vagy helytelen, tetsző vagy nem tetsző, értékes
vagy értéktelen gondolatot tartalmaznak. Ezt kívánja meg a  nézőpontsemleges véleménynyilvánítási fórum
szabadságának értéke is. Ezzel szemben a  közügyeket érintő, ámde hamisnak bizonyult tényállításokat már csak
abban az  esetben oltalmazza a  véleményszabadság, ha a  tényt állító vagy híresztelő jóhiszemű volt. Mindebből
az  is következik, hogy a  tények értékítéletektől történő jogalkalmazói elhatárolása a  konkrét esetekben döntően
befolyásolja a  véleményszabadság alapjogának terjedelmét, gyakorolhatóságát és tényleges érvényesülését {erről
lásd: 7/2014. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [49]–[50]}.
[32] Az Alkotmánybíróság a  véleményszabadság kérdéseit ezidáig kizárólag normakontroll típusú eljárásokban
vizsgálhatta, így nem nyílt lehetősége ahhoz, hogy meghatározza a  tényeknek az  értékítéletektől történő
megkülönböztetésekor a  joggyakorlat számára mértékadó szempontokat. Az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés
d)  pontja azonban konkrét bírói döntések vizsgálatára is hatáskört biztosít az  Alkotmánybíróságnak, így jelen
alkotmányjogi panasszal összefüggésben az  Alkotmánybíróság felvázolja azokat a  szempontokat, amelyeket
irányadónak tekint a  közéleti viták során elhangzó és a  közügyeket érintő tényállítások és értékítéletek
megkülönböztetéséhez {vö. jelen Indokolás [20]–[21] bekezdéseivel és 7/2014. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [53]}.
Az Alkotmánybíróság ennek meghatározásához elsődlegesen segítségül hívja a konkrét jogalkalmazói döntéseket
is értékelő nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok gyakorlatát és megvizsgálja, hogy azok milyen szempontokat
tekintenek relevánsnak.
[33] 3. Az  Alkotmánybíróság itt emlékeztet arra, hogy az  alapjogok érvényesülésének minimális mércéjeként fogadja
el a  nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok által biztosított jogvédelmi szintet {először lásd: 61/2011.  (VII.  13.)
AB  határozat, ABH 2011, 290, 321.; megerősítette, többek között: 22/2013. AB határozat, Indokolás [16]}.
Magyarország alávetette magát az  európai közrend őrzése, illetve az  emberi jogok és szabadságok megóvása
érdekében életre hívott EJEB joghatóságának, így az  Alkotmánybíróság felvázolja, hogy az  EJEB saját
joggyakorlatában milyen korlátokat fogalmaz meg a közéleti vitát érintő szólásszabadság gyakorlása során, illetve
milyen szempontrendszer szerint különböztet tények és értékítéletek között.
[34] 3.1. Az Egyezmény 10. Cikk (1) bekezdése mindenkinek jogot biztosít a véleménynyilvánítás szabadságához, amely
többek között magában foglalja a  véleményalkotás, illetve az  információk és eszmék közlésének szabadságát
anélkül, hogy ebbe hatósági szerv beavatkozhasson. Ugyanezen Cikk (2)  bekezdése a  véleményszabadság egyik
igazolható korlátjaként említi a jó hírnév védelmét.
[35] Az EJEB értelmezése szerint a  véleménynyilvánítás szabadsága a  társadalom demokratikus fejlődésének
egyik elengedhetetlen előfeltétele [EJEB, Handyside kontra Egyesült Királyság (5493/72), 1976. december 7.,
49. bekezdése]. Az Egyezmény valamennyi véleményt védelemben részesít függetlenül attól, hogy azok támadóak,
sokkolóak vagy zavaróak, hiszen ezt követeli meg a  demokratikus társadalmak alapelveiként működő tolerancia,
pluralizmus és a  nyitottság követelménye [EJEB, Castells kontra Spanyolország (11798/85), 1992. április 23.,
42. bekezdése]. Ennek megfelelően az EJEB a véleménynyilvánítási szabadság korlátozásának megengedhetősége
során az  Egyezmény egészét is átható demokratikus társadalom értékrendjét tartja szem előtt és arra keresi
a  választ, hogy adott esetben a  véleményszabadság korlátozása szükséges-e egy demokratikus berendezkedésű
társadalomban, vagyis van-e olyan nyomós társadalmi érdek, amely a  jogkorlátozást kellően indokolja [EJEB,
Sunday Times kontra Egyesült Királyság (6538/74), 1979. április 26., 58–67. bekezdések]. Az  EJEB a  közügyeket
érintő viták megítélése során is a  véleményszabadságnak a  demokratikus társadalomban betöltött szerepéből
indul ki. Olvasatában ugyanis a  sajtószabadság a  „házőrző kutya” küldetését ellátva a  közügyek nyilvános
vitatásának garantálásán keresztül óvja a  demokratikus közéletet. Ez  a  szerep pedig a  túlzó, sőt a  provokatív,
adott esetben vulgáris vélemények közlését is szükségszerűen magában foglalja [EJEB, Prager és Oberschlik
kontra Ausztria (15974/90), 1995. április 26., 38. bekezdése; EJEB, Bergens Tidende kontra Norvégia (26132/95),
2000. május 2., 48–50. bekezdések]. Ezt az EJEB nemcsak lehetőségként, hanem a demokratikus országokban a sajtó
kötelességeként fogja fel {EJEB, Goodvin kontra Egyesült Királyság [GC] (17488/90), 1996. március 27., 32. bekezdés}.
Az  EJEB szintén a  demokratikus közélet követelményeit szem előtt tartva a  Lingens kontra Ausztria ügyben
tett első ízben különbséget a  közszereplőket és a  magánszemélyeket támadó bírálat határai között. Minthogy
a  közéleti viták szabadsága a  demokratikus társadalmak lelke, így a  bírálhatóság határai a  politikusok esetében
a  magánszemélyekéhez képest szélesebbek. A  politikusok ugyanis annak tudatában vállalnak közszereplést,
hogy szavaikat és tetteiket a  nyilvánosság figyelme kíséri. A  bírálat határai még szélesebbek a  kormányzattal
szemben, amelynek tevékenységét nemcsak a  törvényhozás és a  bírói hatalom, hanem a  közvélemény és a  sajtó
is ellenőrizheti és amelynek így szigorú önmérsékletet szükséges tanúsítania a  kritikára válaszként adott állami
büntetőhatalom gyakorolhatósága során, különösen akkor, ha a  jogtalan kritikával szembeni védekezéshez más
eszközök is rendelkezésére állnak [EJEB, Lingens kontra Ausztria (9815/82), 1986. július 8., 42. bekezdése és EJEB,
Castells kontra Spanyolország (11798/85), 1992. április 23., 46. bekezdése, megerősítette például: EJEB, Şener
kontra Törökország (26680/95), 2000. július 18., 40. bekezdése, legutóbb megerősítette: EJEB, Pentikäinen kontra
Finnország, (11182/10), 2014. február 4., 37. bekezdés].
[36] Magyarország részes állama a  Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának (a továbbiakban:
Egyezségokmány), amelynek 19. Cikk (2)  bekezdése biztosítja a  véleménynyilvánítás szabadságát, míg ugyanezen
Cikk (3) bekezdés a) pontja enged kivételt e szabadság alól mások jó hírnevének vagy jogainak tiszteletben tartása
érdekében. Az EJEB bemutatott felfogását erősíti az Egyezségokmány ellenőrző mechanizmusaként működő ENSZ
Emberi Jogi Bizottságának gyakorlata is. Az  Emberi Jogi Bizottság olvasatában a  véleményszabadság bármely
társadalomban az  egyik legfontosabb szabadságnak számít, így korlátozásának lehetőségét megszorítóan
szükséges értelmezni [lásd például: Rakhim Mavlonov és más kontra Üzbegisztán, (1334/2004) 2009. április 27.,
8.4. pontját, Albert Womah Mukong kontra Kamerun, (458/1991), 1994. július 21., 9.7. pontját]. Az Alkotmánybíróság
itt jegyzi meg, hogy más regionális jogvédelmi mechanizmusok, így az  Emberi Jogok Amerika-közi Bírósága
is hasonló felfogást képvisel, amikor a  véleményszabadság szerepét a  demokratikus közélet szabad vitájának
zálogaként jellemzi [Verbitsky kontra Argentína, 1994. szeptember 20., Ivcher-Bronstein kontra Peru,
2001. február 6., 151. bekezdése].
[37] 3.2. Az  Alkotmánybíróság ezek után azt vizsgálja meg, hogy egy-egy közügyet vitató szólásról vagy közlésről
milyen szempontrendszer alapján dönthető el, hogy az  Egyezmény 10. Cikkében biztosított véleménynyilvánítási
szabadság oltalmát élvezi. Egy-egy vélemény minősítése során az  EJEB figyelembe veszi a  megjelenésének
körülményeit, a közlés tartalmát és a kontextusát [EJEB, News Verlags Gmbh & Co. KG kontra Ausztria (31457/96),
2000, január 11., 52. bekezdése] valamint a  szerepét és a  célját [EJEB, Thorgeir Thorgeison kontra Izland
(39394/98), 1992. június 25., 66–67. bekezdések]. Mindezek alapján lehet eldönteni, hogy a  szóban forgó
közlés a  közügyek vitatását érinti-e vagy sem. Amennyiben a  közlés a  kontextusa és célja alapján a  közügyek
vitatását érinti, úgy a  vita korlátozására az  Egyezmény 10. Cikk (2)  bekezdése minimális teret enged [EJEB, Sürek
kontra Törökország, (26682/95), 1999. július 8., 61. bekezdése]. Az  EJEB a  már felhívott Lingens kontra Ausztria
ügyben helyezkedett először arra az  álláspontra, hogy egy-egy közlés megítélésekor szükséges különbséget
tenni tényállítások és értékítéletek között. A  különbségtétel lényege, hogy míg a  tények valósága bizonyítást
nyerhet, addig az  értékítéletek bizonyíthatóságáról, vagyis azok igazságtartalmáról nem is lehet beszélni [EJEB,
Lingens kontra Ausztria (9815/82), 1986. július 8., 42. bekezdése]. A  különbségtétel jelentősége éppen ebben áll:
az értékítéletek bizonyítását nem is lehet megkívánni, így azok önmagukban élvezik a véleményszabadság oltalmát.
Az  EJEB felfogása szerint amennyiben egy állítás igazságtartalma legalább részben ellenőrizhető, igazolható
akkor tényállításról van szó [EJEB, Keller kontra Magyarország, (33352/02), 2006. április 4., EJEB, Csánics kontra
Magyarország, (12188/06), 2009. január 20., 38. bekezdés] egyébként pedig minden más esetben értékítéletről,
amely magában foglalja a  túlzó, akár vulgáris kifejezést használó bírálatot, vagy ízlésbeli megnyilatkozást
[EJEB, Uj kontra Magyarország, (23954/10) 2011. július 19., 21. bekezdése]. A  határeseteket az  úgynevezett
értékítélettel terhelt tényállítások jelentik, amelyek az  EJEB gyakorlatában a  véleményszabadság magas szintű
védelmét élvezik [EJEB, Karsai kontra Magyarország, (5380/07), 2009. december 1., 33–35. bekezdések]. Szintén
a  véleményszabadság oltalma alatt állnak az  erős, túlzó jellegű kritikát megfogalmazó és polemikus stílusban
megírt, ámde vékony ténybeli alapokon nyugvó értékítéletek is [EJEB, Dichand és mások kontra Ausztria, (29271/95),
2002. február  26., 52.  bekezdés]. Ugyanakkor az  EJEB mércéje szerint minél határozottabb, erősebb egy-egy
értékítélet, annál szorosabb ténybeli kötődést kell mutatnia [EJEB, Pedersen és Baadsgraad kontra Dánia, (49017/99),
2004.  december  17., 76. bekezdés]. Emellett az  Egyezményben garantált véleménynyilvánítás szabadsága már
nem oltalmazza azokat a  közléseket, amelyek célja önmagában a  másik bántása, megalázása vagy a  közügyekkel
össze nem függő, öncélú támadása, megsértése [EJEB, Skałka kontra Lengyelország, (43425/98), 2003. május 27.,
34. bekezdés].
[38] 4. Az Alkotmánybíróság mindezen szempontok figyelembevétele alapján határozza meg azt a mércét, amely ahhoz
szükséges, hogy egy-egy közügyek vitatását érintő nyilvános közlés büntetőjogi megítélése összhangban álljon
az Alaptörvény IX. cikkében és emellett az Egyezmény 10. Cikkében biztosított véleménynyilvánítás szabadságából
fakadó követelményekkel {lásd: 34/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [25]}.
[39] 4.1. A  nyilvános közlés megítélése során elsőként arról szükséges dönteni, hogy az  adott közlés a  közügyekben
való megszólalást, közérdekű vitában kifejtett álláspontot tükröz-e, vagyis a  közügyek szabad vitatásával áll-e
összefüggésben. Ennek megítéléséhez pedig elsődlegesen a  közlés megjelenésének módját, körülményeit és
a  vélemény tárgyát, kontextusát szükséges figyelembe venni. Így a  közlést érintően vizsgálni kell a  médium
típusát, a  közlés apropóját adó eseményt, illetve az  arra érkező reakciókat és az  adott közlésnek ebben
a  folyamatban játszott szerepét. További szempontként szükséges értékelni a  kijelentés tartalmát, stílusát, illetve
a  közlés aktualitását, valamint célját. Amennyiben e  körülmények értékelésével az  állapítható meg, hogy a  közlés
a  közügyek szabad vitatását érinti, úgy a  közlés automatikusan a  véleménynyilvánítási szabadság nyújtotta
magasabb szintű oltalmat élvezi. Az ilyen közlés ugyanis a közhatalom és a közhatalmat gyakorlók ellenőrzésének,
ellenőrizhetőségének egyik legfőbb garanciája, amely egy plurális alapokra épülő társadalom demokratikus és nyílt
működéséhez nélkülözhetetlen követelmény (vö. jelen Indokolás [29]–[32]).
[40] 4.2. Ezt követően hasonló szempontok alapján abban szükséges dönteni, hogy a  közlés értékítéletnek vagy
tényállításnak tekinthető-e. A  véleményszabadság gyakorlásának határai a  közügyeket érintő kérdésékben
aszerint különböznek, hogy az  adott közlés értékítéletnek, avagy tényállításnak minősül-e. Vagyis e  minősítésnek
azért kell összhangban állnia az  Alaptörvény IX.  cikkében biztosított véleményszabadság követelményeivel,
mert egyben döntően és közvetlenül befolyásolja annak határait is, így az  alapjog gyakorolhatóságát és
tényleges érvényesülését. A  véleményszabadság nemcsak bizonyos felfogások vagy eszmék, hanem magának
a  véleménynyilvánításnak a  lehetősége előtt nyit szabad utat. Ebből következik, hogy a  közügyeket érintő
értékítéletek szabad folyása biztosított, hiszen a tényállításokkal szemben az értékítéletek közös sajátossága, hogy
igazságtartalmuk nem ellenőrizhető és nem igazolható. A közhatalom, illetve a közhatalmat gyakorlók ellenőrzése
és a  közvélemény tájékoztatása, figyelmének felhívása érdekében pedig bizonyos fokú túlzást, provokációt is
magukban foglalhatnak. Éppen ez  adja ugyanis a  plurális és sokszínű demokratikus berendezkedésű társadalmak
alapját. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény IX.  cikk (4)  bekezdésében foglaltakra is figyelemmel, a  korábbi
alkotmánybírósági gyakorlathoz képest hangsúlyozza ugyanakkor, hogy a  véleményszabadság határa mások
emberi méltóságából fakadó becsület és jó hírnév védelme. Vagyis a véleményszabadság már nem nyújt védelmet
az olyan öncélú, a közügyek vitatásának körén kívül eső, így a magán-, vagy családi élettel kapcsolatos közlésekkel
szemben, amelyek célja a puszta megalázás, illetve a bántó vagy sértő kifejezések használata, vagy más jogsérelem
okozása {vö. jelen Indokolás [34]–[36] bekezdéseivel és 7/2014. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [62]}. Ezen kívüli
nem védelmezi a  közéleti vitában kifejtett véleményt sem, ha az  abban megfogalmazottak az  emberi méltóság
korlátozhatatlan magját sértik, így az emberi státusz nyilvánvaló és súlyos becsmérlésében öltenek testet {vö. jelen
Indokolás [29]–[32] bekezdéseivel és a 7/2014. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [60] és [62]}.
[41] Az értékítéletekkel szemben a tényállítások mindig olyan konkrétumokat tartalmaznak, amelyek valósága bizonyítás
útján igazolható, ellenőrizhető. Így a  közügyeket érintő véleménynyilvánítás szabadsága a  valónak bizonyult
tények tekintetében korlátlanul, míg a  hamis tény állításával vagy híresztelésével szemben már csak akkor véd,
ha a  híresztelő nem tudott a  hamisságról és a  foglalkozása által megkívánt körültekintést sem mulasztotta el.
Az  ilyen becsületsértésre alkalmas tényállítások a  rágalmazás bűncselekményének törvényi tényállási elemei közé
illeszkednek, így büntetendőek. Az Alkotmánybíróság e körben jegyzi meg, hogy az értékítéletek és a tényállítások
közötti különbségtétel a  közügyeket nem érintő vélemények minősítésekor is döntő jelentőségű. E  minősítés
határozza meg ugyanis az  adott véleménnyel szemben megengedhető tolerancia határait. Míg az  értékítéletet
megjelenítő vélemények nagyobb toleranciát követelnek, addig a  tényeket állító, avagy híresztelő kifejezések
esetében fokozottabb gondosság követelhető meg. Az  értékítéletek és a  tényállítások eltérő megítélése tehát
korrelál a közügyeket vitató és az egyéb ügyeket érintő szólások tekintetében.
[42] A közügyeket vitató közlésekkel szembeni állami büntetőhatalom gyakorlása a  büntetőjogi szankció
súlyossága, stigma jellege és öncenzúra kiváltására alkalmas hatása miatt ugyanakkor különösen érzékenyen
érinti a  véleményszabadságot és a  szabadsággal élni kívánókat (vö. jelen Indokolás [29]–[32] bekezdéseivel).
A  büntetőjogi jogszabályoknak éppen ezen okok miatt nem lehet olyan kiterjesztő értelmet adni, amely
lerontaná vagy korlátozná az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében biztosított véleménynyilvánítás szabadságát.
Ezzel összhangban pedig a  közügyek vitatását érintő véleménynyilvánítás szabadsága alóli kivételeket jelentő
büntetőjogi törvényi tényállásokat megszorítóan szükséges értelmezni. Ellenkező esetben a  közügyeket vitató
szólás kriminalizálása az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében garantált alapjog szabad érvényesülése ellen hatna.
Mindebből következően a  rágalmazás bűncselekményének törvényi tényállásában írt „tényt állít vagy híresztel,
vagy ilyen tényre közvetlenül utaló kifejezést használ” fordulatait kizárólag az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdéséből
fakadó követelményekkel összhangban lehet értelmezni.
V. [43] 1. Az  Alkotmánybíróság ezek után a  bemutatott alkotmányos mércéből kiindulva az  alkotmányjogi panasz
alapjául szolgáló egyedi üggyel összefüggésben értékelte, hogy az  ügyben eljáró bíróságok jogértelmezése,
a  történeti tényállás jogi értékelése összhangban áll-e az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében garantált
véleményszabadságból fakadó követelményrendszerrel. Az  Alkotmánybíróság ezt követően vizsgálta
az alkotmányjogi panaszban előadott konkrét sérelmet és annak jogkövetkezményét.
[44] 1.1. Az  indítványozó egy helyi közéleti újságban, 2011 januárjában olyan publicisztikát közölt, amelyben bírálta
a polgármester vagyongazdálkodását. A polgármester magánindítványa alapján az ügyben eljáró városi ügyészség
e  publicisztika közlése miatt vádat emelt az  indítványozóval szemben. A  publicisztika inkriminált mondatrésze
szerint „[a]míg saját magukra nem sajnálják az adófizetők pénzét és úgy bánnak vele mintha a sajátjuk lenne […]”.
Az ügyben eljáró első-, és másodfokú bíróság a történeti tényállást egyezően minősítve a publicisztika inkriminált
mondatrésze miatt az indítványozót rágalmazás bűncselekményében mondta ki bűnösnek. A bíróságok indokolása
szerint a  vádbeli cselekmény azért illeszkedik a  rágalmazás bűncselekményének törvényi tényállási elemei
közé, mert a  közölt mondatrész tényállításnak tekinthető, hiszen egy „végbement vagy végbemenő eseményre,
jelenségre, állapotra utal” és a „tényállítás a  közpénzek tilalmazott felhasználására való utalás – valósága esetén –
büntetőeljárás megindításának szolgálhat az alapjául”. A bíróságok álláspontja szerint ilyen okok miatt a közölt írás
meghaladta a véleménynyilvánítás szabadságának határait.
[45] 1.2. Az  indítványozó a  bírói döntésekkel szemben azért terjesztett elő alkotmányjogi panaszt, mert álláspontja
szerint az  ügyben eljáró bíróságok a  közéleti vita során a  közhatalmat gyakorló polgármestert érintő kritikáját
alaptörvény-ellenesen szankcionálták a  büntetőjog eszközeivel. Érvelése szerint az  általa közzétett publicisztika
inkriminált része nem tényállítás, hanem értékítélet, amely egy közügyeket érintő vitában jelent meg. Nem
bűncselekmény elkövetésével vádolta a  polgármestert, hanem egy erkölcsileg elítélendő cselekedetre hívta fel
a helyi közélet figyelmét, ami pedig a véleménynyilvánítás szabadságának védelmét élvezi.
[46] 1.3. Az Alkotmánybíróság elsődleges értékelése szerint az alkotmányjogi panasszal érintett büntetőügyben az eljáró
bíróságok felismerték és figyelmet szenteltek az  ügy alkotmányjogi aspektusainak. Ennek során a  bíróságok
felhívták az  Alkotmánybíróság korábbi döntéseit és mérlegre tették az  ügyben releváns szerepet játszó alapjogi
konfliktust is. Ennek során felidézték, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jognak igen kevés joggal szemben
kell csak engednie, és utaltak a tényközlések és értékítéletek megítélésének különbségeire is.
[47] Alapul véve ugyanakkor a  jelen Indokolás [39]–[42] bekezdéseiben kibontott mércét, az  Alkotmánybíróság
megítélése szerint a  büntetőügyben eljáró bíróságok által alkalmazott jogértelmezés még sincs összhangban
az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében elismert, a  közügyek vitathatóságát érintő véleménynyilvánítási
szabadságból fakadó követelményekkel. Az Alkotmánybíróságnak a következőkben bemutatott álláspontja szerint
a  kifogásolt büntetőügyekben eljáró bíróságok a  rágalmazás bűncselekményének törvényi tényállásában foglalt
„tényt állít” fordulatnak olyan kiterjesztő értelmet adtak, amely sérti az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében
elismert alapjogot és az abból fakadó mércét.
[48] 1.4. Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  büntetőügyben eljáró bíróságoknak a  kérdés megítélésekor
először arról szükséges dönteniük, hogy a  vád tárgyát jelentő publicisztikára kiterjed-e a  közügyek vitatását
megillető magas szintű alkotmányos védelem. Ennek során a  büntetőügyben eljáró bíróságoknak figyelemmel
kell lenniük a  közlés tárgyára és kontextusára, megjelenésének módjára, körülményeire és aktualitására,
vagyis arra, hogy az  inkriminált publicisztika egy helyi közéleti lapban jelent meg, és a  közhatalmat gyakorló
polgármester vagyongazdálkodási tevékenységét, a  város költségvetésével összefüggő döntéseit bírálta.
Szükséges figyelemmel lenni továbbá arra is, hogy az  írást nem öncélúság jellemezte, mert aktualitását a  városi
költségvetést érintő döntések adták. Mindezek mérlegelése alapján lehet dönteni arról, hogy a  publicisztika
a közügyek vitatását megillető magas szintű alkotmányos védelem alatt áll-e (vö. jelen Indokolás [39] bekezdésével).
A véleményszabadság erősebb oltalmát élvező közügyeket érintő bírálat során megengedett a túlzás, a provokatív
vagy a  polemikus stílus és ezzel együtt a  véleménynyilvánítás korlátait, így a  becsületet védő büntetőjogi
tényállásokat is megszorítani szükséges értelmezni.
[49] Ezt követően az  a  kérdés igényel választ az  eljáró bíróságoktól, hogy a  publicisztika tényállításnak, avagy
értékítéletnek minősül-e. Ennek során figyelemmel kell lenni arra, hogy az  inkriminált mondat a  teljes szöveg
kontextusában nyer értelmet, amelynek célja az önkormányzat vagyongazdálkodásának kritikája volt, vagyis az írás
az irónia és a túlzás eszközével élve bírálta a városi vagyongazdálkodást. Szükséges továbbá értékelni a publicisztika
vélemény kontextusát, amely a  helyi közösségen belül tapasztalható vagyoni egyenlőtlenségekre és a  pazarló
költségvetési gazdálkodásra hívta fel a közélet figyelmét. Mindezek alapján lehet dönteni abban a kérdésben, hogy
a  publicisztika tartalmaz-e egyáltalán olyan konkrétumot, amelynek igazságtartalma igazolható, ellenőrizhető
lenne, vagy az  írás egy olyan bírálatot kifejező értékítélet, amelynek éppen a  lehetősége és ténye védett, annak
tartalmára tekintet nélkül (vö. jelen Indokolás [40]–[42] bekezdéseivel).
[50] Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a  bűnügyben eljáró bíróságok a  közéleti kérdéseket érintő
véleményszabadság gyakorolhatóságának az  előbbiekben bemutatott releváns szempontjait döntéseikben nem
értékelték, így az  indítványozó büntetőjogi felelősségre vonása sérti az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében
elismert véleménynyilvánítás szabadságát. A  bűnügyben eljáró bíróságok ebből következően az  Alaptörvény
IX.  cikk (1)  bekezdésében foglalt alapjog sérelmével terjesztették ki a  rágalmazás bűncselekményének törvényi
tényállásában szereplő „tényt állít” fordulatot az inkriminált mondatra.
[51] 2.1. Az  Alkotmánybíróságnak az  alkotmányjogi panasz alapján folytatott eljárásokban elsősorban jogvédelmi
szerepe van, mert az  Abtv. 26–27.  §§ rendelkezései értelmében az  a  feladata, hogy az  Alaptörvényben elismert
alapjogoknak ténylegesen érvényt szerezzen. Ebből következően az Alkotmánybíróság feladatához tartozik annak
megválaszolása is, hogy egy adott jogszabály mely jogalkalmazói értelmezése találkozik az  Alaptörvényben
elismert jogokban rejlő egyes követelményekkel. Az  Alkotmánybíróság az  alapjogi követelményrendszer
érvényesülését a  bírói döntések alkotmányos ellenőrzésén keresztül utolsó belföldi fórumként végső soron
maga garantálja {8/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [55], 25/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [48]}.
Az  Alkotmánybíróság a  konkrét büntetőbírói döntés és a  döntést támadó alkotmányjogi panaszban előadott
kifogások értékelése során figyelembe veszi az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés d)  pontjában biztosított
vizsgálati jogkörének határait is. Az  Alkotmánybíróság 7/2013. (III. 7.) AB határozatában foglalt elvi jelentőségű
megállapítások értelmében az  Alaptörvény az  Alkotmánybíróság számára nem biztosít vizsgálati lehetőséget
ahhoz, hogy a  jogalkalmazó az  adott, konkrét ügyben helytállóan értékelte-e a  bizonyítékokat, illetve
a mérlegelésének eredményeként megállapított tényállás megalapozott-e. A tényállás megállapítása, illetve ennek
során a  bizonyítékok értékelése, és mérlegelése ugyanis az  eljárási jogi szabályokban kizárólag a  jogalkalmazó
számára fenntartott feladat. Ehhez hasonlóan a  jogszabályok értelmezése és a  jogági dogmatikához tartozó
álláspontok helytállóságának, érvényességének megítélése is a  jogalkalmazók számára fenntartott hatáskör. Így
az  Alkotmánybíróság tartózkodik attól, hogy az  alapügyhöz kapcsolódó tényértékelési, avagy törvényértelmezési
és szakjogi kérdésekben állást foglaljon {7/2013. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [33] és [38]}. Az Alkotmánybíróság
álláspontja szerint ugyanakkor a  jelen ügyben felmerülő kérdések alkotmánybírósági értékelése nem haladja
meg az  Alaptörvényben az  Alkotmánybíróság számára kijelölt alkotmányossági szempontú felülvizsgálat határait.
Ennek oka, hogy a  közéleti vita során elhangzottak bírálatként, avagy tényállításként értékelése, és az  ahhoz
kapcsolódó jogalkalmazói jogértelmezés közvetlenül befolyásolják a  véleménynyilvánítás szabadságának
gyakorolhatóságát és tényleges érvényesülését. A  közügyeket vitató szólás minősítése során tehát a  szakjogi
szabályokkal egyidejűleg és azoktól elválaszthatatlanul, közvetlenül és intenzíven van jelen az  alkotmányjog
is. Ebből következően pedig a  közéleti kérdéseket érintő szólás jogi minősítése egyúttal olyan alapvető jog
közvetlen gyakorolhatóságáról is dönt, amelynek forrása az  Alaptörvény és az  „alkotmányjogi alapjogvédelem
nemzetköziesedésének” általános folyamatába illeszkedően az  elfogadott nemzetközi emberi jogi egyezmények.
Az  Alkotmánybíróság ennek megfelelően jelen ügy vizsgálatakor alkotmányossági szempontú értékelést lát el,
amelyben az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés d)  pontjában biztosított hatáskörével élve végső soron maga
nyújt garanciát arra, hogy a  véleménynyilvánítás szabadságának absztrakt alkotmányos mércéjétől nem szakad
el a  konkrét ügyeket elbíráló jogalkalmazói gyakorlat. Az  alkotmányosságú szempontú mérlegelésen keresztül
biztosítja az  Alkotmánybíróság azt is, hogy az  állami működést megtestesítő, vagyis a  nemzetközi jog általános
felelősségi szabályainak megfelelően az  államnak betudható jogalkalmazói döntések összhangban állnak a  vállalt
nemzetközi emberi jogi  kötelezettségekkel is. Ez  a  felfogás egyeztethető össze azzal a  várakozással, amely
szerint az  Alkotmánybíróság  feladata, hogy az  Alaptörvényben oltalmazott alkotmányos értékek tiszteletének
és védelmének nemcsak a  jogalkotás során, hanem a  joggyakorlatban is ténylegesen érvényt szerezzen {vö. jelen
Indokolás [20]–[21] bekezdéseivel és 7/2014. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [53]}.
[52] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  alkotmányjogi panasszal támadott büntetőügyben a  bíróságok
a  rágalmazás bűncselekményének törvényi tényállásában szereplő „tényt állít” fogalmat olyan kiterjesztően
értelmezték, ami nincs összhangban az  Alaptörvény IX.  cikk (1)  bekezdésében elismert véleményszabadságból
fakadó követelményekkel. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdésének d)  pontja, valamint
az  Abtv. 27.  §-a és az  Abtv. 43.  § (1)  bekezdése alapján a  bírósági határozatban megállapított bírói döntés
alaptörvény-ellenességét vizsgálja felül. Előfordulhat azonban, hogy egy-egy bírósági határozat egyidejűleg több
bírói döntést is tartalmaz. Az  Abtv. 27.  §-ából, illetve az  Abtv. 43.  § (1)  bekezdéséből tehát az  következik, hogy
az  Alkotmánybíróság a  bírói határozatban foglalt bírói döntések közül azt vizsgálja, amelyet az  alkotmányjogi
panasz tartalma szerint kifogásol.
[53] Minthogy az  alkotmányjogi panaszban kifogásolt, az  indítványozó büntetőjogi felelősségét megállapító bírói
döntést az  alaptörvény-ellenes jogértelmezés érdemben befolyásolta, így az  Alkotmánybíróság megállapította,
hogy a  Pécsi Törvényszék 4.Bf.276/2013/7. számú végzésének az  indítványozóra vonatkozó döntése alaptörvényellenes, ezért a  bírói döntést az  Abtv. 43.  § (1)  bekezdésének megfelelően megsemmisítette. Az  indítványozó
alkotmányjogi panaszában kizárólag a  törvényszék végzését támadta. Az  Abtv. 43.  § (4)  bekezdése értelmében
ugyanakkor az Alkotmánybíróság a bírói döntés megsemmisítése esetén megsemmisítheti a döntéssel felülvizsgált
más bírósági vagy hatósági döntéseket is. Ennek megfelelően az  Alkotmánybíróság megsemmisítette a  Pécsi
Törvényszék által helyben hagyott és az alkotmánybírósági eljárásnak alapjául szolgáló büntetőügyben első fokon
eljáró Siklósi Járásbíróság 4.B.85/2012/16. számú ítéletének az  indítványozó büntetőjogi felelősségét megállapító
döntését.
[54] 2.2. Az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 43.  § (2) és (3)  bekezdései alapján megállapítja, hogy a  megsemmisítő
alkotmánybírósági döntés eljárási jogkövetkezményére a  bírósági eljárások szabályait tartalmazó törvény
rendelkezései vonatkoznak és a  szükség szerint lefolytatandó bírósági eljárás során az  alkotmányjogi kérdésben
az  Alkotmánybíróság határozata szerint kell eljárni. A  közéleti kérdéseket érintő véleménynyilvánítási ügyekben
eljáró büntetőbíróságok számára nemcsak az  Alkotmánybíróság jelen határozatának rendelkező része, hanem
az  indokolásában kibontott elvi jelentőségű alkotmányos mérce alkalmazása is kötelező. Az Alkotmánybíróság így
biztosítja, hogy a bíróságok későbbi gyakorlata is megfelelhessen a véleménynyilvánítási szabadság jelen ügyben
felvázolt absztrakt alkotmányos mércéjéből fakadó elvárásoknak.
[55] Minthogy a jelen ügyben benyújtott alkotmányjogi panaszt az Alkotmánybíróság soron kívül bírálta el, így a jogerős
bírósági határozat végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kérelemről már nem döntött.
[56] 3. Az  Alkotmánybíróság e  határozatának a  Magyar Közlönyben történő közzétételét az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdés
második mondata, illetve a határozatban megfogalmazott általános elvekre figyelemmel rendelte el.
Budapest, 2014. április 14. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke