text:
43/2012. (XII. 20.) AB határozata a családok védelméről szóló 2011. CCXI. törvény 7. § és 8. §-ai alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének utólagos vizsgálatára, valamint nemzetközi
szerződésbe ütközésére irányuló indítvány tárgyában – dr. Lévay Miklós és dr. Holló András alkotmánybírók
párhuzamos indokolásával, valamint dr. Balsai István, dr. Dienes-Oehm Egon és dr. Pokol Béla alkotmánybírók
különvéleményével – meghozta a következő határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a családok védelméről szóló 2011. évi CCXI. törvény 7. §-a
alaptörvény-ellenes, ezért ezt a rendelkezést megsemmisíti. 2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a családok védelméről szóló 2011. évi CCXI. törvény 8. §-a
alaptörvény-ellenes, ezért ezt a rendelkezést megsemmisíti. Ennek folytán a rendelkezés nem lép hatályba.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. 1. Az alapvető jogok biztosa (a továbbiakban: indítványozó) az Alkotmánybírósághoz 2012. június 1-jén érkezett
indítványában az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény 2. § (3) bekezdése és az Alkotmánybíróságról
szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 24. § (2) bekezdése alapján kezdeményezte, hogy az
Alkotmánybíróság vizsgálja meg és az Abtv. 41. § (1) bekezdésében biztosított jogkörében semmisítse meg a családok
védelméről szóló 2011. évi CCXI. törvény (a továbbiakban: Csvt.) 7. §-át, mivel az ellentétes az Alaptörvény I. cikk
(3) bekezdésében, II. cikkében (emberi méltósághoz való jog), XV. cikk (2) bekezdésében (egyenlő bánásmód
követelménye), valamint VI. cikk (1) bekezdésében foglaltakkal. A Csvt. 7. §-ával kapcsolatosan indítványozta továbbá, hogy az Alkotmánybíróság az Abtv. 32. § (1) bekezdésében és
42. § (1) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva mondja ki, hogy az nemzetközi szerződésbe ütközik, mivel
ellentétes az 1993. évi XXXI. törvényben kihirdetett, az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló,
Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 8. cikkében foglaltakkal.
Az indítványozó kérte a Csvt. 8. §-ának vizsgálatát is, mert az állítása szerint ellentétes az Alaptörvény B) cikk
(1) bekezdésében (jogállamiság elve) foglaltakkal. Az Abtv. 61. § (2) bekezdésére hivatkozással indítványozta, hogy az Alkotmánybíróság a már kihirdetett és 2012. július
1-jén hatályba lépő Csvt. 7. és 8. §-ának hatálybalépését az indítvány elbírálásáig függessze fel, mert véleménye szerint
az érintettek alapvető jogainak védelme és a jogbiztonság követelményének érvényesülése érdekében azonnali
intézkedésre van szükség. 2. Indítványa indokolásában az indítványozó rámutatott arra, hogy az Alaptörvény releváns, alapjogokkal kapcsolatos
szövege nagyrészt megegyezik a korábbi Alkotmány szövegezésével, ezért főszabály szerint továbbra is irányadónak
tekinti az eddigi alkotmánybírósági esetjogot – ahogyan ezt egyébként maga az Alkotmánybíróság is megfogalmazta
a 22/2012. (V. 11.) AB határozatban. 2.1. Az indítványozó előadta, hogy a Csvt. a családi jogállás keletkezésével kapcsolatban a 7. § (1) és (2) bekezdésében
rögzíti a család fogalmát. Az (1) bekezdés szerint „a család a természetes személyek érzelmi és gazdasági közösségét
megvalósító olyan kapcsolatrendszer, amelynek alapja egy férfi és egy nő házassága vagy egyenesági rokoni
kapcsolat, vagy a családba fogadó gyámság”. A (2) bekezdés kimondja, hogy az „egyenesági rokoni kapcsolat
leszármazással vagy örökbefogadással jön létre”. Az indítványozó a Csvt. család-fogalmával szemben idéz egy,
a kérdéskörrel foglalkozó alkotmányjogi szakirodalmi forrást, mely szerint „családnak tekinthető az olyan szabad
akaraton alapuló életközösség, amelynek legalább két tagja van, akiket tényleges kapcsolat, kötődés és függőségi
helyzet tart össze, és amely viszonyrendszerében minden félnek meghatározott jogai és kötelezettségei vannak”.
A Csvt. 7. §-a értelmében a család alapja a társkapcsolatok köréből kizárólag egy férfi és egy nő házassága lehet.
Az Alaptörvény L) cikk értelmében a házasság intézménye férfi és nő között, önkéntes elhatározáson alapuló
életközösség esetén választható megoldás. Emellett azonban a társkapcsolatoknak ma számos egyéb formája is
létezik, ahogyan ezt a 32/2010. (III. 25.) AB határozat indokolása (ABH 2010, 194, 205.) is bemutatta. Különnemű párok
a) a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) szerinti tényleges, ún. de facto élettársi
kapcsolatban élhetnek; b) a bizonyítás megkönnyítése végett – döntésüktől függően – kérhetik az Élettársi
Nyilatkozatok Nyilvántartásába való bejegyzésüket; c) választhatják a házasságot. Az azonos nemű párok is a) élhetnek
de facto élettársi kapcsolatban; b) kérhetik az Élettársi Nyilatkozatok Nyilvántartásába való bejegyzésüket; vagy
c) választhatják a bejegyzett élettársi kapcsolatról, az ezzel összefüggő, valamint az élettársi viszony igazolásának
megkönnyítéséhez szükséges egyes törvények módosításáról szóló 2009. évi XXIX. törvényben (a továbbiakban:
Békmtv.) szabályozott bejegyzett élettársi kapcsolatot. Ezzel összefüggésben az indítványozó rámutatott arra, hogy
a 14/1995. (III. 13.) AB határozat deklarálta, hogy a házasság hagyományosan egy férfi és egy nő életközössége (ABH
1995, 82, 83.). Ugyanezen döntés azt is kimondta azonban, hogy „[k]ét személy tartós életközössége megvalósíthat
olyan értékeket, hogy az érintettek személyi méltóságának egyenlő figyelembevétele alapján az együttélő személyek
nemétől függetlenül igényt tarthat jogi elismerésre.” (ABH 1995, 82, 84.) Az azonos nemű párok bejegyzett élettársi
kapcsolatáról pedig a 154/2008. (XII. 17.) AB határozat azt is megállapította, hogy az azonos neműek tartós
párkapcsolata számára az elismerés és a védelem igénye – mivel ők házasságra nem léphetnek – az emberi
méltósághoz való jogból és az abból származtatott önrendelkezési jogból, illetve a személyiség szabad
kibontakoztatásához való jogból levezethető. (ABH 2008, 1203, 1224.) A jogalkotónak tehát biztosítania kell
a házastársakéhoz hasonló jogállást az azonos nemű személyek számára is.
Az alapvető jogok biztosa kiemelte, hogy a Békmtv. által az azonos neműek számára létesített „bejegyzett élettársi
kapcsolatot” az Alkotmánybíróság a 32/2010. (III. 25.) AB határozatban alkotmányosnak ítélte meg.
A Békmtv. 3. § (1) bekezdése, és annak pontjai pedig úgy rendelkeznek, hogy ha e törvény eltérően nem rendelkezik,
vagy nem zárja ki, megfelelően alkalmazni kell a házasságra vonatkozó szabályokat a bejegyzett élettársi kapcsolatra,
a házastársra vagy házastársakra vonatkozó szabályokat a bejegyzett élettársra, vagy bejegyzett élettársakra, valamint
a házaspárra vonatkozó szabályokat a bejegyzett élettársakra. A fentiekkel szemben a Csvt. 7. §-a kizárja a bejegyzett élettársi közösségeket a családként való elismerés és védelem
köréből. Ezáltal a Csvt. megkülönböztetést tesz az egyes társkapcsolati formákat választó személyek szexuális
irányultsága alapján, hiszen az azonos neműeket (akik az Alaptörvény erejénél fogva nem léphetnek házasságra)
teljesen kizárja a család fogalmi köréből. Az indítványozó utalt arra is, hogy ez a szabályozás ellentétes az Alaptörvény
XV. cikkének (2) bekezdése szerinti diszkrimináció tilalmával, mert a szexuális irányultságon alapuló
megkülönböztetés a személyiség lényeges vonásaként egyértelműen az „egyéb helyzet” fogalma alá tartozó
körülmény. A hátrányos megkülönböztetés gyanúja az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésében biztosított magán- és
családi élet tiszteletben tartásához való jog tekintetében merül fel.
Az indítványozó kiemelte, hogy az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése értelmében a Csvt. alapjog-korlátozását
a szükségességi-arányossági mérce alapján kell megítélni. A korlátozás lehetséges indokaként szóba jöhet
az Alaptörvény családvédelmi klauzulája [L) cikk]. Ez teremti meg az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségét
a házassággal és a családdal összefüggésben. A házasság „intézményének” a védelme (tehát nem valamely alanyi
alapjog védelme) érdekében véleménye szerint azonban nem szükséges a bejegyzett élettársakat kizárni a család
fogalmából. Kiemelte a 154/2008. (XII. 17.) AB határozatot, mely kimondta, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolat nem
sérti, és nem is veszélyezteti a házasság kiemelten védett alkotmányos helyzetét. Ez ugyanis csak a házasságkötési
joggal és lehetőséggel rendelkezők vonatkozásában értelmezhető: csak az ő esetükben nem lehet alkotmányosan
létrehozni egy, a házassággal majdnem azonos tartalmú más jogviszonyt. Az azonos nemű személyek azonban
egymással házasságot nem köthetnek, ezért esetükben az egyenlő méltóságú személyként kezelés miatt biztosítani
kell egy, a házastársakéhoz hasonló jogállást. Mindezek alapján a Csvt. 7. §-ának restriktív meghatározása nem
tekinthető szükséges korlátozásnak, ezért szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetést valósít meg
a magán- és családi élet szabadságához, valamint az emberi méltósághoz való jog tekintetében.
Az indítványozó hangsúlyozza, hogy a Csvt. 7. §-a jogsérelmet okoz azoknak a különnemű pároknak is, akik nem
házasságban, hanem más társkapcsolati formában kívánnak élni, „kizárja őket, és közös gyermekeiket együttesen
a család fogalmi köréből”. A család fogalmának a házasság fogalmával való „összemosása” az Alaptörvény L) cikkéből
sem következik, ugyanis e cikk két tagmondata egymással összefüggésben ugyan, de különálló fogalomként kezeli
a házasságot és a családot, vagyis azok egymással nem azonosak. Véleménye szerint e cikkből nem következhet olyan
értelmezés, amely csak a házasságon alapuló családot vonná a védendő család fogalmi körébe. Ez a más társkapcsolati
formát választók magán- és családi élet tiszteletben tartásához, valamint emberi méltósághoz (önrendelkezéshez)
való joga szempontjából sértő. 2.2. A Csvt. 7. §-a kapcsán az indítványozó kifejtette, hogy a törvényi szabályozás nem csak alaptörvény-ellenes, hanem az
Egyezmény 8. cikkébe is ütközik, és nem egyeztethető össze az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban:
Bíróság) ehhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlatával sem. Az Egyezménybe ütközést illetően a Bíróság alábbi ügyeire
hivatkozott: X., Y. és Z. kontra Egyesült Királyság, 1997. április 22., 36. §; Schalk és Kopf kontra Ausztria, 2010. június
24., 94. §; Kozak kontra Lengyelország, 2010. március 2., 98. §; K. és T. kontra Finnország, 2011. július 12., 150. §.
3. Az indítványozó a Csvt. 8. §-ával kapcsolatosan kifejtette, hogy az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében rögzített
jogállamiság elvét és a belőle levezethető jogbiztonság követelményét sérti, tekintettel arra, hogy a törvényes öröklés
vonatkozásában a Ptk. és a Csvt. között nincs összhang. Az indítványozó szerint eleve nem világos, hogy a Csvt.
a Ptk.-val párhuzamosan miért tartalmaz a törvényes öröklésre vonatkozó keretszabályokat. Véleménye szerint
a párhuzamos szabályozáson túlmenően azonban alkotmányossági szempontból egyértelműen aggályos, hogy
a Csvt. 8. §-a nincs összhangban a Ptk. 607. §-ával, ugyanis a Csvt. említést sem tesz a bejegyzett élettársak
– leszármazó hiányában történő – törvényes öröklési lehetőségéről, melyet a Ptk. azonban lehetővé tesz. A Ptk.
szabályozása szerint végrendelkezés hiányában az azonos nemű párok esetében – figyelemmel arra, hogy esetükben
nincs lehetőség házasságkötésre – a bejegyzett élettárs örököl az élettársa után, mely összhangban van
az alkotmánybírósági gyakorlattal, elsősorban a 32/2010. (III. 25.) AB határozatban (ABH 2010, 194.) és
a 154/2008. (XII. 17.) AB határozatban (ABH 2008, 1203.) lefektetett elvekkel.
Az indítvány szerint a Csvt. 8. § (1) bekezdése előírja, hogy végintézkedés hiányában történő öröklés esetében
öröklésre elsősorban törvényben meghatározott rokonsági fokig az egymással egyenesági vagy oldalági
rokonságban, illetve az örökbefogadási kapcsolatban állók és a házastárs jogosult. A Csvt. 8. § (2) bekezdése alapján
pedig „az állam és más személyek törvényes öröklésének csak az (1) bekezdésben említett személyek hiányában lehet
helye”. A (3) bekezdés úgy szól, hogy „az örökhagyó házastársát pedig külön törvényben szabályozottak szerint
özvegyi jog illeti meg”. A Csvt. 8. § (4) bekezdése végül rögzíti, hogy „kötelesrész illeti meg az örökhagyó leszármazóját,
házastársát, továbbá szülőjét, ha az öröklés megnyíltakor az örökhagyó törvényes örököse vagy végintézkedés
hiányában az lenne. A kötelesrész mértékét, alapját, számítását, kiadását, továbbá a kötelesrészből való kitagadás
részletes szabályait külön törvény tartalmazza.” Az indítványozó kifejtette, hogy a Csvt. támadott rendelkezéseivel
szemben a Ptk. 607. § (1) bekezdése alapján törvényes örökös elsősorban az örökhagyó gyermeke, a 607. §
(4) bekezdése ugyanakkor előírja, hogy ha leszármazó nincs, a házastárs vagy a bejegyzett élettárs örököl.
A Ptk. öröklési rendje szerint a bejegyzett élettárs egyértelműen a házastárssal azonos szinten örököl, a Csvt.
normaszövege azonban ebben a tekintetben komoly bizonytalanságot okoz. Az indítványozó szerint a törvényes
öröklés rendjének egyértelműnek kell lennie abban, hogy – ha a végrendelkezés elmarad – ki és mikor tekinthető
törvényes örökösnek. Előfordulhat például az a helyzet, hogy – leszármazó hiányában – a Ptk. alapján a bejegyzett
élettársi kapcsolatban élő örökhagyó élettársa, míg a Csvt. alapján az örökhagyó testvére tekinthető törvényes
örökösnek. Az indítványozó szerint a jogalkalmazói gyakorlatban is megjelenő problémák, a bizonytalanság és
kiszámíthatatlanság akadályozza a jogállamiság elvének érvényesülését. 4. Az Alkotmánybíróság teljes ülése a 31/2012. (VI. 29.) AB határozattal a Csvt. 8. §-a 2012. július elsejei hatálybalépését
felfüggesztette. 5. A Csvt. 8. §-ának és a Ptk. öröklési jogi rendelkezéseinek az ellentmondásai miatt az Alkotmánybíróság végzésben
megkereste és nyilatkozattételre hívta fel a közigazgatási és igazságügyi minisztert.
A miniszter válaszában egyrészt rámutatott arra, hogy a Csvt. önálló képviselői indítványként került benyújtásra, így
véleményét mint igazságügyért felelős miniszter alakította ki. Kifejtette, hogy a jogalkotó a családvédelem
tárgykörébe kívánta vonni az öröklés alapvető szabályait, így a Csvt. 8. §-a olyan alapvető (keret-)szabályokat
tartalmaz, amelyeket azután más, sarkalatosnak nem minősülő rendelkezéseknek kell részletezniük. A miniszteri
válaszlevél felhívja a figyelmet, hogy a Ptk. 1. § (1) bekezdése kifejezetten rendelkezik a Ptk.-tól való eltérés
lehetőségéről. Hivatkozik a Csvt.-hez fűzött indokolásra is, amely szerint: „Nagymértékben gyengíti a hagyományos
családi kötelékeket, ha a családi kapcsolatból fakadó törvényes öröklési jogot a jogszabály az indokolt egyenesági,
illetve oldalági rokonsági körön kívül eső személyek érdekében korlátozza.” A Ptk. és a Csvt. közötti összhang hiánya
kapcsán utal az Alkotmányügyi, igazságügyi és ügyrendi bizottság T/5128/88-as számú – elfogadott – zárószavazás
előtti módosító javaslatára, amelynek indokolása kifejezetten tartalmazza, hogy a Csvt. kérdéses szakaszának
hatálybalépését szükséges volt elhalasztani a jogrendszer koherenciájának biztosítása érdekében, ugyanakkor
elismeri, hogy a kollízió feloldásához szükséges lépéseket végül nem tette meg a jogalkotó.
II. 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései: „B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„L) cikk (1) Magyarország védi a házasság intézményét mint férfi és nő között, önkéntes elhatározás alapján létrejött
életközösséget, valamint a családot mint a nemzet fennmaradásának alapját.
[…] (3) A családok védelmét sarkalatos törvény szabályozza.”
„I. cikk […] (3) Az alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más alapvető
jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni
kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható.”
„II. cikk Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat
életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” „VI. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán- és családi életét, otthonát, kapcsolattartását és jó hírnevét
tiszteletben tartsák.” „XV. cikk […] (2) Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy
egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.” 2. Az Egyezmény érintett rendelkezései:
„8. Cikk – Magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jog
1. Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák.
2. E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy
demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság vagy az ország gazdasági jóléte érdekében, zavargás
vagy bűncselekmény megelőzése, a közegészség vagy az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és
szabadságainak védelme érdekében szükséges.” „14. Cikk – Megkülönböztetés tilalma
A jelen Egyezményben meghatározott jogok és szabadságok élvezetét minden megkülönböztetés, például nem, faj,
szín, nyelv, vallás, politikai vagy egyéb vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, nemzeti kisebbséghez tartozás,
vagyoni helyzet, születés szerinti vagy egyéb helyzet alapján történő megkülönböztetés nélkül kell biztosítani.”
3. A Csvt. indítvány által támadott rendelkezései: „1. A családi jogállás keletkezése
7. § (1) A család a természetes személyek érzelmi és gazdasági közösségét megvalósító olyan kapcsolatrendszer,
amelynek alapja egy férfi és egy nő házassága vagy egyenesági rokoni kapcsolat, vagy a családbafogadó gyámság.
(2) Egyenesági rokoni kapcsolat leszármazással vagy örökbefogadással jön létre.
2. Jog az örökléshez 8. § (1) Végintézkedés hiányában történő öröklés (a továbbiakban: törvényes öröklés) esetében öröklésre elsősorban
törvényben meghatározott rokonsági fokig az egymással egyenesági vagy oldalági rokonságban, illetve
az örökbefogadási kapcsolatban állók és a házastárs jogosult.
(2) Az állam és más személyek törvényes öröklésének csak az (1) bekezdésben említett személyek hiányában lehet
helye. (3) Az örökhagyó házastársát külön törvényben szabályozottak szerint özvegyi jog illeti meg.
(4) Kötelesrész illeti meg az örökhagyó leszármazóját, házastársát, továbbá szülőjét, ha az öröklés megnyíltakor
az örökhagyó törvényes örököse vagy végintézkedés hiányában az lenne. A kötelesrész mértékét, alapját, számítását,
kiadását, továbbá a kötelesrészből való kitagadás részletes szabályait külön törvény tartalmazza.”
III. Az indítvány megalapozott. 1. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítvány jogszabályi rendelkezések alaptörvény-ellenességének
utólagos vizsgálatára és nemzetközi szerződésbe ütközés megállapítására irányul, amelyet az Alaptörvény 24. cikk
(2) bekezdésének e) és f) pontja, valamint az Abtv. 24. § (2) bekezdése és a 32. § (2) bekezdése alapján a jogosult
nyújtott be, tartalmát tekintve megfelel az 52. § (1) bekezdésében foglaltaknak.
2. Az indítványozó a Csvt. 7. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte indítványában,
mert azt ellentétesnek tartja az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésével, a II. cikkel (emberi méltósághoz való jog), a XV. cikk
(2) bekezdésével (egyenlő bánásmód követelménye), valamint a VI. cikk (1) bekezdésében foglaltakkal (magán- és
családi élet tiszteletben tartásához való jog). 3. Az indítványban foglaltak vizsgálata kapcsán az Alkotmánybíróság áttekintette a család intézményét elemző
gyakorlatának a jelen ügy szempontjából releváns elemeit, és a következőket állapította meg.
3.1. A korábbi esetjogot összefoglaló és rendszerező 154/2008. (XII. 17.) AB határozat a házasság mellett a család
intézménye kapcsán is kimondta, hogy: „Annak a ténynek, hogy a házasság és a család intézményét […] az 1989-es
köztársasági Alkotmányunk […] a demokratikus jogállam alapvető értékeit felsoroló »Általános rendelkezések« között
tartotta, önmagában is jelentősége van: az Alkotmány a házasságot és a családot a magyar társadalom
alapintézményének tekinti.” (ABH 2008, 1203, 1210.) Ezzel egybevágó alkotmányozói szándék fedezhető fel abban is,
hogy az Alaptörvény az „Alapvetés” fejezetben védi a házasság intézményét mint férfi és nő között, önkéntes
elhatározás alapján létrejött életközösséget, valamint a családot mint a nemzet fennmaradásának alapját.
Az idézett 154/2008. (XII. 17.) AB határozat megfogalmazása szerint „[a]z állam kötelezettsége a házasságkötéshez való
jog biztosítása körében elsősorban és minimálisan arra terjed ki, hogy a házasságkötés és családalapítás feltételeit, jogi
kereteit megteremtse. […] Az […] intézményvédelmi kötelezettségből azonban az is következik, hogy az állam nem
teremthet olyan törvényi helyzetet sem, amely a házaspárokat összességében hátrányosabb helyzetbe hozza a nem
házas személyekkel, párokkal szemben.” Ezen kívül az állam intézményvédelmi kötelezettsége „pozitív viszonyulást,
aktivitást és támogatást is feltételez. […] Az állam, lehetőségeihez mérten, az Alkotmány keretei között viszonylag
szabadon döntheti el, hogy milyen »házasság- és családpolitikát« folytat, és ehhez milyen jogi eszközöket vesz
igénybe.” (ABH 2008, 1203, 1213–1214.) Az Alkotmánybíróság ezen határozatában azt is kimondta, hogy az önrendelkezési jogból nem csupán
a házasságkötéshez való jog vezethető le, hanem az élettársi kapcsolat létesítése is szorosan e joghoz kötődik.
„Az a tény azonban, hogy a magyar Alkotmány – nemzetközi egyezményekkel összhangban – csak a házasság
intézményének biztosít kifejezett alkotmányos védelmet, alapot teremt arra, hogy a törvényhozó a házastársak és
a házasságkötést mellőző élettársak jogviszonyát eltérően szabályozza. […] Ugyanakkor az Alkotmánybíróság azt is
megállapítja, hogy az Alkotmányból nem a házassági kötelék, mint együttélési forma »egyedüli« [kizárólagos], hanem
a »különös« [kiemelt, alkotmányos szintű] védelme vezethető le, vagyis az alaptörvény nem zárja ki más, a házasságtól
eltérő párkapcsolatok törvényi szintű oltalmát. A jogalkotónak tehát […] lehetősége van a házasságon kívüli
együttélési formákat is elismerni és törvényi szintű védelemben részesíteni.” (ABH 2008, 1203, 1214.) A bejegyzett
élettársi kapcsolatról szóló – az Alkotmánybíróság által megsemmisített, ezért hatályba nem lépett – 2007. évi
CLXXXIV. törvény örökbefogadásra vonatkozó rendelkezéseit vizsgálva kiemelte az Alkotmánybíróság, hogy e vizsgált
törvény „a közös örökbefogadás, illetőleg egymás gyermeke örökbefogadásának kizárásával látszólag csupán két
személy tartós életközösségének a tényét ismeri el és részesíti védelemben, és a jogszabálynak nem célja a bejegyzett
élettársaknak közös gyermekkel is rendelkező család alapítását előmozdítani. […] Az azonos nemű bejegyzett
élettársak esetében […] jogi értelemben vett család kizárólag közös örökbefogadás [illetve egymás gyermekének
örökbefogadása] útján jöhetne létre. Ennek kizárásával a jogalkotó számukra nem kívánja elősegíteni a jogi
értelemben vett családdá válást.” (ABH 2008, 1203, 1220–1221.)
Úgyszintén kimondta az Alkotmánybíróság a házasság és a család intézménye vonatkozásában, hogy ha
az alkotmányban „rögzített jogintézmény és egy törvénnyel védett intézmény azonos helyet foglalhatna el, akkor
az »alkotmányi védelem« azonossá válna a »törvényi védelemmel«. Az Alkotmány azonban a legmagasabb szintű
jogforrás a jogrendszerben, törvényi szinten tehát nem lehet alkotmányos intézményekkel azonos, új intézményeket
létrehozni. Ez a megállapítás összhangban áll az Alkotmánybíróság korábbi határozatával, amely szerint »[a]z egyetlen
szakaszban tömörített két intézmény közül az Alkotmány első helyen a házasság intézményét védi, ugyanakkor ilyen
védelmet az élettársi kapcsolatnak nem biztosít« (1097/B/1993. AB határozat, ABH 1996, 456, 464.). Az Alkotmány
15. §-ában írt védelem magában foglalja továbbá azt a követelményt is, hogy az állam ne csupán a fennálló
házasságokat védje, hanem olyan jogi környezetet teremtsen (pl. a házasságban élőknek olyan előnyöket nyújtson),
amely arra ösztönzi polgárait, hogy a lehetséges együttélési formák közül a házasságot válasszák és családot
alapítsanak.” (ABH 2008, 1203, 1222–1223.) A különböző neműek életközösségéhez képest az azonos neműek jogi
lehetőségeit vizsgálva az Alkotmánybíróság rámutatott, hogy ők nem léphetnek házassági kötelékbe. „Hangsúlyozva
tehát, hogy bár a házasságon kívüli párkapcsolati formák védelmének kötelezettsége sem a különböző neműek, sem
pedig az azonos neműek vonatkozásában nem vezethető le az államnak […] a házasság és család védelmét előíró
»intézményvédelmi kötelezettségéből«, az azonos neműek tartós párkapcsolata számára azonban az elismerés és
a védelem igénye – mivel ők házasságra nem léphetnek – az emberi méltósághoz való jogból […] és az abból
származtatott önrendelkezési jogból, az általános cselekvési szabadságból, illetve a személyiség szabad
kibontakoztatásához való jogból […] levezethető.” (ABH 2008, 1203, 1224.)
3.2. A Ptk. korábban hatályos élettárs-fogalmát – amely csak férfi és nő házasságkötés nélkül, közös háztartásban érzelmi és
gazdasági közösségben együttélését ismerte el – alkotmányellenesnek minősítő 14/1995. (III. 13.) AB határozat már
a rendelkező részében kiemelte, hogy „ellentétes az Alkotmánnyal, hogy azok a jogszabályi rendelkezések, amelyek
az érzelmi, szexuális és gazdasági közösségben házasságon kívül együtt élő, és kapcsolatukat nyilvánosan vállaló
személyekre nézve jogokat és kötelességeket állapítanak meg, csakis a Polgári Törvénykönyv fogalom-meghatározása
szerinti élettársi viszonyhoz fűznek jogkövetkezményeket.” (ABH 1995, 82.) Az indokolásban pedig kifejtette, hogy:
„A házasság intézményét az állam arra tekintettel is részesíti alkotmányos védelemben, hogy elősegítse a házastársak
számára a közös gyermekkel is rendelkező család alapítását. Ez a magyarázata annak, hogy az Alkotmány […] együtt
említi a védelem két tárgyát […].[…] A hagyományos és a jelenleg kivételes életközösségek számára az állam
különböző jogi lehetőségeket kínálhat, amellyel elismeri és a különböző életviszonyokba integrálja őket. Eközben nem
kell az egyes életközösségek önértelmezését követnie, hanem fenntarthat és támogathat hagyományos
intézményeket, mint ahogy az új jelenségek elismerésére létrehozhat új jogi formákat is, s ezzel egyszersmind
a közfelfogás számára a »normalitás« határait tágíthatja. […] Ezen jogintézmények kialakításánál az érintetteknek nem
arra van joguk, hogy ugyanazon intézményt vehesse mindenki igénybe, hanem az az alkotmányos követelmény, hogy
az érintetteket egyenlőkként, azonos méltóságú személyként kezeljék […].[…] Két személy tartós életközössége
megvalósíthat olyan értékeket, hogy az érintettek személyi méltóságának egyenlő figyelembevétele alapján
az együttélő személyek nemétől függetlenül igényt tarthat jogi elismerésre.” (ABH 1995, 82, 83–84.)
E határozatában az Alkotmánybíróság az egyenlő elbánás követelményének érvényesítéséhez is meghatározott
szempontokat: „Az azonos elbánás mindig a jogi szabályozás tárgyát képező életviszonytól függően mérlegelendő;
különös tekintettel arra, van-e szerepe a szabályozásban az együttélésből származó gyermeknek, vagy egy előző
illetve utólag kötött házasságnak, avagy magát a szoros személyes kapcsolatot értékeli-e a jog.” (ABH 1995, 82, 84–85.)
Így a védett jogi tárgyra, a védett társadalmi viszonyra tekintettel a védelem erőssége az alkotmányi szintű
elismeréstől a vagyoni viszonyok rendezésén és a közös lakáshasználat kérdésén keresztül a különböző hivatali
összeférhetetlenségi szabályokig, illetve büntetőjogi könnyítésekig – vagy szigorításokig – terjedhet; amely skálán
nyilván az alaptörvényi védelem a legerősebb jogi elismerés, és ennek a szintje fokozatosan lehet alacsonyabb.
A jelen ügyben vizsgálandó, a Csvt. 7. §-ában meghatározott család-fogalomra is irányadónak tekinthető, amit
az Alkotmánybíróság e határozatában az élettársak jogi fogalmáról kimondott, vagyis, hogy „[e]nnek
alkotmányellenessége nem bírálható el önmagában, hanem attól függ, hogy az elosztandó jogok és kötelességek
szempontjából hasonló helyzetben lévő személyek között ezt az elosztást az emberi méltósághoz való jog tiszteletben
tartásával, azaz a személyek egyenlőkként kezelésével, mindegyikük szempontjainak hasonló körültekintéssel,
figyelemmel, elfogulatlansággal és méltányossággal való értékelése alapján végzik-e el.” (ABH 1995, 82, 86.)
3.3. A 21/1996. (V. 17.) AB határozatban absztrakt alkotmányértelmezés keretében azt vizsgálta az Alkotmánybíróság,
hogy a gyermekek megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való
joga szempontjából, erre alapítva korlátozható-e tagságuk homoszexualitással kapcsolatos egyesületben.
Az Alkotmánybíróság itt az államnak a gyermekek védelmével kapcsolatos kötelezettségét vizsgálva kimondta:
„Az államnak a gyermeket az olyan kockázatvállalásoktól is meg kell óvnia, amelyekkel kapcsolatban életkoránál (az
ettől függően feltételezett testi, szellemi, erkölcsi és társadalmi érettségénél) fogva nem képes megismerni és
értékelni sem a választható lehetőségeket, sem pedig választása következményeit saját személyiségére illetve későbbi
életére és társadalmi beilleszkedésére nézve.” (ABH 1996, 74, 80.) Azonban rámutatott az Alkotmánybíróság arra is,
hogy „[a] homoszexuálisok diszkriminációjára vonatkozó (alkotmány)bírósági ítéletek nemzetközi
összehasonlításából az a következtetés adódik, hogy ezekben a »közvéleményben élő erkölcsi megítélés« egyre
kevésbé játszik meghatározó szerepet.” (ABH 1996, 74, 82.) „Az azonos neműek közötti kapcsolatot – tartós és
megvallott formájában és egyes életviszonyokra korlátozva – maga az Alkotmánybíróság ismerte el jogilag
védendőnek [14/1995. (III. 13.) AB határozat, ABH 1995, 82, 84.], de nem azért, mert a kapcsolat homoszexuális, hanem
mert olyan kapcsolat, amelyhez hasonló tényállásokat a jog másutt is elismer, és a megkülönböztetésnek nem volt
alapja. A homoszexualitás eddigi […] megítélésénél is megmaradt tehát az Alkotmánybíróság a közerkölcs
minősítését mellőző, semleges úton. […] A homoszexualitás különböző értelmezései más-más jogi követelményeket
támasztanak. Az emberi jogi megközelítés leginkább a »semleges másság« elméletéhez illik: anélkül, hogy
a homoszexualitást értékelnénk, számtalan vonatkozásban meg lehet állapítani, hogy az annak alapján való
megkülönböztetés az alkotmányos tesztek alapján igazolhatatlan. […] Nehezebb megkerülni a homoszexualitás
értékelését a homoszexuális szülő szülői jogainak gyakorlása korlátozása esetén és az ugyancsak korlátozó
örökbefogadási szabályok vizsgálatánál. Legnehezebb a büntetőjogban. Azaz: a nem szerinti (nemi szerep szerinti)
megkülönböztetés valóban megengedhetetlen ott, ahol a nemi szerep az illető életviszony lényegét tekintve
közömbös, de legalábbis nincs alkotmányosan igazolható súlya. Ahol viszont épp ez adja az illető életviszony lényegét,
nagyon nehéz valamely más érveléssel kikerülni a homoszexualitásról való állásfoglalást.” (ABH 1996, 74, 84–85.)
3.4. Az Alkotmánybíróság a gyermekek jogai, a gyermekek mindenek felett álló érdeke szempontjából vizsgálva a család
intézményét, az 1097/B/1993. AB határozatban megállapította, hogy: „A család alkotmányos védelme nemcsak
a házasságon alapuló családra, hanem a szociológiai értelemben vett családi életre is vonatkozik […]. Ez pedig azt
jelenti, hogy a hagyományos értelemben vett, de nem házassági köteléken alapuló családok és az abban élő kiskorú
gyermekek lakáshasználati jogosultságát éppúgy megfelelően figyelembe kell venni, mint a házastársakkal élő kiskorú
gyermek »lakásjogát«.” (ABH 1996, 456, 466.) 3.5. A 32/2010. (III. 25.) AB határozat – amely immáron csak az azonos neműek számára igénybe vehető bejegyzett élettársi
kapcsolat intézményét vizsgálta, és azt nem találta alkotmányellenesnek – rámutatott: „A házasság értékként
tételezése […] nem zárja ki, hogy a jogalkotó – figyelemmel a társadalmi tendenciákra, igényekre, a hagyományos
családformák változására, egyszersmind elismerve a személyek jogát arra, hogy egyéni boldogságukat az általuk
szabadon megválasztott kapcsolati keretben keressék – más, a házassághoz hasonló funkciójú kapcsolati formákat is
védelemben részesítsen. […] Az intézményvédelmi kötelesség egy nyitott és demokratikus társadalomban nem lehet
akadálya jogok kiterjesztésének, az ezzel ellentétes értelmezés ellentmondásban állna az Alkotmány szellemiségével.”
(ABH 2010, 194, 208.) Kifejtette az Alkotmánybíróság azt is, hogy „[a]z azonos neműek vonatkozásában […] a jogi értelemben vett közös
gyermek vállalásának a kizártsága a házasság és a BÉK eredete és társadalmi rendeltetése közötti érdemi eltérést
rögzíti. A házasság »tipikusan a közös gyermekek születését és a családban való felnevelését célozza«, így a házasság
intézményét az állam arra is tekintettel részesíti alkotmányos védelemben, hogy »elősegítse a házastársak számára
a közös gyermekkel is rendelkező család alapítását« [14/1995. (III. 13.) AB határozat, ABH 1995, 82, 83.] Ettől eltérően
a BÉK, bár ez szintén a véglegesség szándékával létrehozott párkapcsolat, amely két azonos nemű személy kölcsönös
gondoskodásban élésének kerete, de e kapcsolatot nem a családalapítás [és így nem a társadalmi reprodukció]
lehetőségére tekintettel védi a törvényalkotó: azonos nemű pároknak természetes úton közös gyermeke nem lehet, és
[…] a jogalkotó a BÉK-ben élők számára a jogi értelemben vett családdá válást sem kívánja lehetővé tenni. Mindez azt
jelenti, hogy a jogalkotó […] valóban nem kezeli, természetüknél fogva nem is kezelheti azonos módon a házasságban
és a BÉK-ben élőket. […] [A] testület az azonos neműek vonatkozásában megállapítja, hogy a házasság és a BÉK
szabályozása között érdemi különbség van arra tekintettel, hogy a közös gyermek vállalását a Békmtv. kizárja.”
(ABH 2010, 194, 212–213.) 4. Az Alkotmánybíróság korábbi releváns határozatainak a család alkotmányos intézményével kapcsolatban tett
megállapításait a Csvt. 7. §-ának család-fogalmával összevetve az alábbi megállapítások tehetők.
4.1. A Csvt. 7. § (1) bekezdése a családot a természetes személyek érzelmi és gazdasági közösségét megvalósító olyan
kapcsolatrendszerként határozza meg, amelynek alapja egy férfi és egy nő házassága vagy egyenesági rokoni
kapcsolat, vagy a családbafogadó gyámság. A (2) bekezdés az egyenesági rokoni kapcsolatról mondja ki, hogy
az leszármazással vagy örökbefogadással jön létre. Az Alaptörvény L) cikke a házassággal egy mondatban, de külön
fordulatban, önállóan „védi” a családot, mint „a nemzet fennmaradásának alapját”, és a két fogalmat nem kapcsolja
össze. Mind az Alaptörvény L) cikkéből, mind a Csvt. 7. § (1) bekezdéséből következően a házasság tehát a család
– egyik, de nem kizárólagos – alapja lehet; annak fogalmába beletartozik úgy a férfi és nő közötti szoros személyes,
érzelmi és gazdasági kapcsolat-jellege miatt, mint az élet továbbadására alkalmas – ennek lehetőségét magában
hordozó – társadalmi alapintézmény-jellege miatt (akkor is, ha abból közös gyermek ténylegesen nem származik).
E részében tehát a Csvt. 7. §-a összhangban áll az Alaptörvényben kifejezésre juttatott család-képpel.
4.2. Mind az Alaptörvény L) cikkének a „nemzet fennmaradásának alapjára” vonatkozó fordulatából, mind pedig
az Alkotmánybíróság korábbi döntéseinek azon megállapításából, amely szerint a házassághoz kapcsolódó állami
intézményvédelmi kötelezettség indoka is az, hogy elősegítse a közös gyermekkel is rendelkező család alapítását,
valamint, hogy a család alkotmányos védelme nemcsak a házasságon alapuló családra, hanem a szociológiai
értelemben vett családi életre is vonatkozik [14/1995. (III. 13.) AB határozat, ABH 1995, 82, 83.; ABH 1996, 456, 466.;
154/2008. (XII. 17.) AB határozat, ABH 2008, 1203, 1210.; 32/2010. (II. 25.) AB határozat, ABH 2010, 194, 212.],
az következik, hogy a családokat megillető alaptörvényi védelem kiterjed azokra a tartós jellegű társkapcsolatokra is,
amelyekből közös gyermek származik. Ebben az esetben az intézményvédelmi kötelezettségnek az a vonása került
előtérbe, amely a keletkezett új életet hivatott oltalmazni attól függetlenül, hogy az a jogalkotó által milyen szinten
szabályozott, vagy esetlegesen nem szabályozott együttélési formából származik; pusztán arra tekintettel, hogy
a nemzet (a társadalom) az Alaptörvényben is kifejezésre juttatott módon a saját fennmaradását, így az életet magát is
védendő értéknek tekinti. Ezt juttatja kifejezésre a Csvt. 7. §-ának „vagy egyenesági rokoni kapcsolat, vagy
a családbafogadó gyámság” fordulata is, amelynél fogva a családoknak járó állami intézményvédelem megilleti
a közös gyermekkel rendelkező, de házasságra nem lépő együtt élő élettársakat is. Az indítványban foglaltakkal
szemben ezért a Csvt. 7. §-a nem zárja ki a család fogalmából azokat a közös gyermekkel rendelkező különnemű
párokat, akik nem házasságban, hanem más társkapcsolati formában kívánnak élni, így ebben az elemében is
összhangban áll az Alaptörvény L) cikkével. 4.3. Az azonos neműek tartós párkapcsolatai szempontjából vizsgálva a támadott rendelkezést, rá kell mutatni
az Alaptörvény L) cikkének első fordulatára, amely a házasságot mint férfi és nő között, önkéntes elhatározás alapján
létrejött életközösséget rendeli védeni, valamint az Alkotmánybíróság által a 154/2008. (XII. 17.) AB határozatban tett
azon megállapításokra, amelyek szerint azonos nemű bejegyzett élettársak esetében jogi értelemben vett család
kizárólag közös örökbefogadás (illetve egymás gyermekének örökbefogadása) útján jöhetne létre; ennek kizárásával
pedig a jogalkotó számukra nem kívánja elősegíteni a jogi értelemben vett családdá válást (ABH 2008, 1203,
1220–1221.). Itt emelte ki az Alkotmánybíróság azt is, hogy az azonos neműek tartós párkapcsolatának védelme nem
a házasság és a család védelmét előíró intézményvédelmi kötelezettségből vezethető le, az elismerés és a védelem
igénye esetükben az emberi méltósághoz való jogból, az abból származtatott önrendelkezési jogból, az általános
cselekvési szabadságból, illetve a személyiség szabad kibontakoztatásához való jogból következik. (ABH 2008, 1203,
1224.) Az indítványozó azon álláspontjával szemben, amely szerint a Csvt. 7. §-a a magán- és családi élet tiszteletben
tartásához, valamint az emberi méltósághoz való jog tekintetében (szexuális irányultságon, mint egyéb helyzeten
alapuló) hátrányos megkülönböztetést okoz azzal, hogy a bejegyzett élettársakra nem terjed ki, az a megállapítás
tehető, hogy a támadott törvényhely ezzel nem teremt alaptörvény-ellenes helyzetet. Amint arra a 30/1997. (IV. 29.)
AB határozat is rámutatott, „az Alkotmánybíróság más mércét alkalmazott az alkotmányos alapjogokat érintő
diszkriminációra (a szükségesség/arányosság tesztjét), s más mércét arra az esetre, ha a […] diszkrimináció-tilalmat
az alapjogokon kívül egyéb jogokra terjesztette ki. Itt akkor állapít meg az Alkotmánybíróság alkotmányellenes
megkülönböztetést, »ha a megkülönböztetésnek … nincs tárgyilagos mérlegelés szerint ésszerű indoka, vagyis
önkényes.« [35/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 197.]”. (ABH 1997, 130, 139–140.) A 881/B/1991. AB határozat
kimondta, hogy „[n]em minősül azonban megengedhetetlen megkülönböztetésnek, ha a jogi szabályozás eltérő
jogalanyi körre vonatkozóan állapít meg eltérő rendelkezéseket. Az egyenlőség követelménye tehát a jog általi
egyenlőként való kezelésre irányuló alkotmányos elv, amely az azonos (homogén) szabályozási körbe vont
jogalanyoknak a jogokból való egyenlő részesedését védi.” (ABH 1992, 474, 477.) Más megfogalmazásban
a 191/B/1992. AB határozat szerint ez azt jelenti, hogy „[a]lkotmányellenes megkülönböztetés, ha a jogszabály
a szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó (egymással összehasonlítható) jogalanyok között tesz
különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne.” (ABH 1992, 592, 593.) [Összefoglalóan legutóbb
a 3009/2012. (VI. 21.) AB határozatban, (Indokolás[54]) Kifejezetten a vizsgálni kért törvényhely szempontjából, nem
a bármilyen szexuális orientáció alapján párt választók képeznek egy homogén csoportot, és nem a bármilyen
társkapcsolatban élőket kell a törvényhozónak ez alapján családként elismernie; ebből következően jelentőséggel bír
az a körülmény, hogy különböző neműek vagy azonos neműek társkapcsolatáról van-e szó. Az ezzel ellentétes
álláspont figyelmen kívül hagyná, hogy – ahogy azt az Alkotmánybíróság többek között a fent idézett
154/2008. (XII. 17.) AB határozatban is kifejtette, és ahogy ez az Alaptörvény L) cikkének „a nemzet fennmaradásának
alapját” szövegrészéből is következik – az állam az élet továbbadásának potenciális lehetősége miatt, e célhoz
kötötten védi a családot. Alaptörvényi kiemelést e védett intézmény tekintetében, az egyenlő elbánás alkotmányos
követelménye alapján az ettől eltérő jellegű vagy e cél szolgálatára nem képes kapcsolatok (amelyek az emberi
méltósághoz való jog, az önrendelkezési jog, az általános cselekvési szabadság, illetve a személyiség szabad
kibontakoztatásához való jog alapján szabadok, és többnyire a törvényhozó által bizonyos elemeikben szabályozottak
is) nem igényelhetnek, ezzel ugyanis nem azonos társadalmi hatású kapcsolatokat kívánnának tévesen egyenlővé
minősíteni. 4.4. A hivatkozott 154/2008. (XII. 17.) és 32/2010. (III. 25.) AB határozatok a fentiek szerint kimondták, hogy a jogalkotónak
lehetősége van a házasságon kívüli együttélési formákat is elismerni és törvényi szintű védelemben részesíteni
(ABH 2008, 1203, 1214.), illetve, hogy az intézményvédelmi kötelezettség egy nyitott és demokratikus társadalomban
nem lehet akadálya jogok kiterjesztésének (ABH 2010, 194, 208.). E megközelítésből vizsgálva, és figyelembe véve
az államnak az Alaptörvény L) cikkében szereplő család fogalmához kapcsolódó intézményvédelmi kötelezettségét,
valamint az Alkotmánybíróság következetes gyakorlatát – amely a különböző tartós érzelmi és gazdasági
életközösségi formák típusainak az egymástól való megkülönböztetését nem olyan módon ismeri el, hogy valamely
ideáltípus preferálása érdekében más életközösségi típusokat korlátoz vagy tilt, hanem úgy, hogy az azonos védelem
kötelezettségének érvényesítése mellett az Alaptörvénnyel összhangban elismeri az állam előnyöket juttató,
különböző családtámogatási intézményekben megnyilvánuló eszközrendszerét, miközben arra is felhívta a figyelmet,
hogy a család alkotmányos védelme a szociológiai értelemben vett családi életre is vonatkozik –, megállapítható, hogy
a Csvt. 7. §-a a család lehető legszűkebb törvényi fogalmát adja.
4.5. E fogalom alkotmányossági vizsgálatánál lényeges szempont az is, hogy a törvényhozó jelen esetben úgy élt egy
Alaptörvényben nevesített intézmény – alacsonyabb jogforrási szinten történő – újra-definiálásának lehetőségével,
hogy az ilyen szűken meghatározott család-definíció mellett még ettől elkülönítve, esetleg más elnevezéssel sem (ha
már a „család” fogalmát a törvényhozó nem kívánta tágítani) törekedett felsorolni azokat a törvény által elismert egyéb
társas együttélési formákat, amelyeket az állami intézményvédelmi kötelezettségből fakadóan ugyanazoknak
a támogatásoknak kell megilletniük, ami a családokat megilleti. Ha a törvényhozó azt a megoldást is választja, hogy
absztrakt jogszabályi fogalom-meghatározással egy általa választott életközösségi formát ki kíván emelni és mintául
állítani, az intézményvédelmi kötelezettségéből fakadóan akkor is köteles a törvény által elismert egyéb társas
együttélési formáknak is megegyező szintű védelmet garantálni. Az Alaptörvény L) cikkéből ugyanis nem következik
az, hogy például az egymás gyermekeiről gondoskodó, és őket felnevelő élettársak, a közös gyermeket nem vállaló,
vagy olyan különnemű élettársak, akiknek egyéb körülmények miatt közös gyermeke nem lehet (így például
az idősebb vagy meddő, egymással életközösségben élő személyek), az özvegyek, a testvérükről vagy testvérük,
esetleg más rokonuk gyermekéről gondoskodó személyek, az unokájukat felnevelő nagyszülők, a nem egyenesági
idősebb rokonaikról gondoskodó személyek, és számos más, a tágabb, dinamikusabb szociológiai család-fogalomba
beletartozó, azonos célra irányuló, kölcsönös gondoskodáson alapuló, tartós érzelmi és gazdasági életközösségekre
ne vonatkozna ugyanúgy az állam objektív intézményvédelmi kötelezettsége, nevezze ezeket bárhogyan is
a törvényhozó. A más jogági normákban kifejeződő jogvédelmi (intézményvédelmi) szintet a jogalkotó nem
szállíthatja le (burkoltan sem) olyan módon, hogy megadja az Alaptörvényben is szereplő család általános, ez esetben
erősen leszűkített fogalmát. Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság arra is rámutat, hogy egyéb jogterületeken, más hatályos
jogszabályokban, más és más kontextusban (önálló, az adott jogszabályra nézve irányadó meghatározás nélkül)
számos helyen fellelhető a család-kifejezés, vagyoni viszonyok rendezésével, támogatások elosztásával,
kedvezmények juttatásával, közös lakáshasználat kérdéseivel, különböző hivatali összeférhetetlenségi szabályokkal,
büntetőjogi könnyítésekkel vagy szigorításokkal stb. kapcsolatban. Ez az állapot pedig – főleg, ha a jogalkalmazó
megkísérli e szerteágazó jogszabályok család-kifejezéseit a Csvt. által adott család-fogalommal összhangban
interpretálni – párhuzamos vagy éppen egymással ütköző értelmezésekhez, és ebből kifolyólag bizonytalan,
kiszámíthatatlan jogalkalmazási gyakorlathoz vezet. 4.6. Az Alaptörvény L) cikkében szereplő, a családhoz, mint a nemzet fennmaradásának alapjához kapcsolódó állami
intézményvédelmi kötelezettségből, valamint a VI. cikk (1) bekezdésében szereplő magán- és családi élet tiszteletben
tartásához való jogból fakad az a követelmény, hogy ha a jogalkotó a családokra nézve kíván jogokat és kötelességeket
megállapítani, akkor azoktól a személyektől, akik a családalapítást a házasságkötést megelőző vagy mellőző más –
a jogalkotó által legalább egyes elemeiben szabályozott és elismert – tartós érzelmi és gazdasági életközösségben
kívánják megvalósítani, a már megadottakhoz képest jogokat nem vonhat vissza, a társkapcsolati forma meglévő
védelmi szintjét nem csökkentheti, és különösen a gyermekek mindenek felett álló érdeke szempontjából
az intézményvédelmi kötelezettségét azonos módon kell érvényre juttatnia. Ezzel összefüggésben az Alaptörvényből
fakadó követelmény az is, hogy a házasságot és a családot érintő intézményvédelmi kötelezettség nem
eredményezheti a gyermekek bármilyen, közvetlen vagy közvetett jellegű hátrányos megkülönböztetését azon
az alapon, hogy szüleik házasságban, vagy más típusú életközösségben nevelik őket.
A fent kifejtettek alapján a Csvt. 7. §-áról megállapítható, hogy az abban foglalt család-fogalom az Alaptörvény
L) cikkével nem azonos, az abban foglaltakhoz képest leszűkítő definíciót ad, így nem képes eleget tenni az e cikkből
fakadó szélesebb körű állami intézményvédelmi kötelezettségnek. Az Alkotmánybíróság ezért a Csvt. 7. §-át
megsemmisítette. 5. Mivel az Alkotmánybíróság a Csvt. 7. §-ának alaptörvény-ellenességét megállapította az Alaptörvény L) cikkének
sérelme alapján, az indítványban említett nemzetközi szerződésbe ütközést érdemben nem bírálta el.
[44/1995. (VI. 30.) AB határozat, ABH 1995, 203, 205.; 4/1996. (II. 23.) AB határozat, ABH 1996, 37, 44.; 61/1997. (XI. 19.)
AB határozat, ABH 1997, 361, 364.; 15/2000. (V. 24.) AB határozat, ABH 2000, 420, 423.; 16/2000. (V. 24.) AB határozat,
ABH 2000, 425, 429.; 29/2000. (X. 11.) AB határozat, ABH 2000, 193, 200.; 164/2011. (XII. 20.) AB határozat, ABH 2011,
440, 463.] IV. 1. Az Alkotmánybíróság korábban hivatkozott végzésével a Csvt. 8. §-ának hatálybalépését felfüggesztette.
1.1. Az a tény, hogy az öröklési jogot nem külön törvény, hanem a Ptk., mint nemzeti magánjogi kódex szabályozza
egységes rendszerben, összhangban van magánjogunk történeti fejlődésével. Magyarország magánjogi
hagyományait vizsgálva megállapítható, hogy már a középkori országos szokásjogot összefoglaló Tripartitum
tartalmazta az örökléssel kapcsolatos – a maga idejében természetesen rendi jellegű – szabályokat. A nemesi rend
jogviszonyai lényegüket tekintve 1848-ig változatlanok maradtak. Az ősiség eltörléséről rendelkező 1848: XV. tc.
ígéretet tett „polgári törvénykönyv” kidolgozására. Az Osztrák Polgári Törvénykönyv (OPTK) kényszerű bevezetését
követően az Országbírói Értekezlet megalkotta Ideiglenes Törvénykezési Szabályok (ITSZ) és az 1928. évi
„Magyarország Magánjogi Törvénykönyvének Törvényjavaslata” (Mtj.) is tartalmazta az öröklési joggal kapcsolatos
szabályozási anyagot. 1.2. Az Alkotmánybíróság megvizsgálta a törvényes öröklés jelenleg hatályos szabályozását. A Ptk. III. cím LII. fejezete
tartalmazza az öröklésre, ezen belül a törvényes öröklés rendjére vonatkozó alapvető szabályokat. A Ptk. 607. §
(1) bekezdése alapján „törvényes örökös elsősorban az örökhagyó gyermeke”, a 607. § (4) bekezdése ugyanakkor
előírja, hogy „ha leszármazó nincs, a házastárs vagy a bejegyzett élettárs örököl”. A Ptk. 615. § (1) bekezdése – a nem
általa örökölt vagyon tekintetében – özvegyi jogot biztosít a házastárson túlmenően a bejegyzett élettársnak is,
továbbá a bejegyzett élettársat kötelesrész is megilleti, ha az öröklés megnyíltakor az örökhagyó törvényes örököse,
vagy végintézkedés hiányában az lenne a Ptk. 661. § alapján. A Ptk. ezen rendelkezései összhangban vannak a Békmtv.
3. § (1) bekezdésével. A Ptk. és a Békmtv. tehát lehetővé teszik, hogy végrendelkezés hiányában az azonos nemű párok esetében
– figyelemmel arra, hogy esetükben nincs lehetőség házasságkötésre – a bejegyzett élettárs örököljön élettársa után,
továbbá a túlélő házastárshoz képest azonos özvegyi jog és kötelesrész is megilleti. A citált hatályos szabályozás
összhangban van az alkotmánybírósági gyakorlattal, elsősorban a 32/2010. (III. 25.) AB határozatban (ABH 2010, 194.)
és a 154/2008. (XII. 17.) AB határozatban (ABH 2008, 1203.) lefektetett elvekkel. Az Alkotmánybíróság az indítványozó
által is többször idézett 32/2010. (III. 25.) AB határozatában több korábbi elvi élű megállapítását is összefoglalta: „[…]
az azonos nemű személyek számára azonban, akik az Alkotmány alapján házasságot nem köthetnek, a jogalkotónak
az Alkotmány korlátai között biztosítania kell egymás irányában a házastársakéhoz hasonló olyan jogállást, amely
az egyenlő méltóságú személyként kezelésüket biztosítja.” [9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46, 48–49.]
„Egy ilyen új jogintézmény nem sérti, nem is veszélyezteti a házasság Alkotmány által kiemelten védett helyzetét
(az Alkotmány 15. §-át), illetve a különböző neműeknek szintén az Alkotmány 54. § (1) bekezdéséből levezetett
házasságkötéshez való jogát. […] A hagyományos forma, a különneműek házassága nem kerül hátrányosabb
helyzetbe azáltal, hogy az azonos nemű bejegyzett élettársak – az ilyen kapcsolat természetéből adódó különbségek
fenntartása mellett – a házastársakéhoz hasonló pozícióba kerülnek.” (ABH 2008, 1203, 1224–1225.)
1.3. A fentiekhez képest a Csvt. 8. § (1) bekezdése előírja, hogy „végintézkedés hiányában történő öröklés (a továbbiakban:
törvényes öröklés) esetében öröklésre elsősorban törvényben meghatározott rokonsági fokig az egymással
egyenesági vagy oldalági rokonságban, illetve az örökbefogadási kapcsolatban állók és a házastárs jogosult”. A Csvt.
8. § (2) bekezdése alapján pedig „az állam és más személyek törvényes öröklésének csak az (1) bekezdésben említett
személyek hiányában lehet helye”. A (3) bekezdés szól az özvegyi jogról, mely szerint „az örökhagyó házastársát pedig
külön törvényben szabályozottak szerint özvegyi jog illeti meg”. A Csvt. 8. § (4) bekezdése a kötelesrésszel kapcsolatos
szabályokat rögzíti: „kötelesrész illeti meg az örökhagyó leszármazóját, házastársát, továbbá szülőjét, ha az öröklés
megnyíltakor az örökhagyó törvényes örököse vagy végintézkedés hiányában az lenne. A kötelesrész mértékét,
alapját, számítását, kiadását, továbbá a kötelesrészből való kitagadás részletes szabályait külön törvény tartalmazza.”
1.4. A Ptk. és a Csvt. idézett törvényhelyeinek összevetése után megállapítható, hogy a Ptk. és a Csvt. párhuzamosan
tartalmaz a törvényes öröklésre vonatkozó szabályokat, azonban a párhuzamosságon túlmenően megállapítható az is,
hogy a Csvt. vizsgált 8. §-a nincs összhangban, és szűkebb körű, mint a Ptk. törvényes öröklésre, özvegyi jogra és
kötelesrészre vonatkozó rendelkezései. 1.5. Törvény törvénnyel való kollízióját, a jogforrási rendszerben azonos szinten szereplő jogszabályok összeütközését
vizsgálva az Alkotmánybíróság a 35/1991. (VI. 20.) AB határozatban kijelentette, hogy „meghatározott életviszonyok,
illetőleg tényállások ellentétes – vagy az értelmezéstől függően ellentétes – törvényi rendezése önmagában nem
jelent alkotmányellenességet. Az ilyen rendelkezés alkotmányellenessé csak akkor válik, ha az egyben az Alkotmány
valamely rendelkezésének a sérelmével is együtt jár, vagyis ha az ellentétes tartalmú szabályozás anyagi
alkotmányellenességhez vezet, tehát például ha a rendelkezések valamelyike meg nem engedett diszkriminációt,
egyéb alkotmányellenes helyzet megteremtését, vagy alkotmányos alapjog korlátozását eredményezi. […]
A jogállamiság elvéből nem következik, hogy az azonos szintű jogszabályok közötti normakollízió kizárt.” (ABH 1991,
175, 176.) E megállapítást a 21/2001. (VI. 21.) AB határozat azzal pontosította, hogy kimondta: abban az esetben sérül
a jogállamiság alkotmányos alapértékből fakadó jogbiztonság követelménye, ha az ellentétes tartalmú törvényi
rendelkezések „[…] között fennálló kollízió jogalkalmazói jogértelmezéssel a jogbiztonság sérelme nélkül nem
oldható fel.” (ABH 2001, 231, 235.) 1.6. Az Alkotmánybíróság a Csvt. és a Ptk., valamint ezen keresztül a Békmtv. vizsgált szabályozása közötti kollízió
megállapítása után azt vizsgálta meg, hogy az ellentmondás feloldható-e akkor, ha a jogértelmezés
szempontrendszerét kibővítjük azzal, hogy az időrendben később elfogadott Csvt. sarkalatos törvény, míg a nála
korábban született Ptk. és Békmtv. nem az. Az Alaptörvény hatálybalépése óta ilyen összefüggésben
az Alkotmánybíróság nem vizsgálta a sarkalatos törvény szerepét a jogforrási hierarchiában, azonban – mivel a korábbi
kétharmados törvények és a jelenlegi sarkalatos törvények jellegükben (elnevezésüket leszámítva) semmiben sem
különböznek, és mivel megfelel az értelmezés szabályainak is – irányadónak tekinti a kétharmados törvények kapcsán
kialakított korábbi alkotmánybírósági gyakorlatot. A 4/1993. (II. 12.) AB határozat (ABH 1993, 48.) indokolása rámutatott: az, hogy mely alapjogokat rendel az alkotmány
kétharmados törvényben szabályozni, és melyeket nem, „nem állapít meg […] az alapjogok között elvileg
megalapozott hierarchiát; pusztán politikai fontosságukat jelzi”. (ABH 1993, 48, 60.) Kimondta továbbá azt is, hogy:
„A kétharmados törvényeket az Alkotmány csupán eljárási szempontból, a meghozatalukhoz szükséges minősített
többséggel különbözteti meg az alapvető jogokra vonatkozó egyéb törvényektől; a minősített törvény a jogforrási
hierarchiában nem áll a többi törvény felett.” [ABH 1993, 48, 63–64. Hasonlóan: 53/1995. (IX. 15.) AB határozat,
ABH 1995, 238, 239.] A minősített többséggel elfogadott törvények témakörében a korábbi gyakorlatot összegző
1/1999. (II. 24.) AB határozat (ABH 1999, 25.) rendelkező része a következőket mondta ki: „A minősített többség
követelménye nemcsak az adott […] törvény megalkotására vonatkozik, hanem e törvény módosítására
(rendelkezéseinek megváltoztatására, kiegészítésére) és hatályon kívül helyezésére is. Az Alkotmány rendelkezése
alapján minősített többséggel elfogadott törvényt egyszerű többséggel elfogadott törvénnyel nem lehet módosítani
vagy hatályon kívül helyezni.” Ez az AB határozat is idézi a 4/1993. (II. 12.) AB határozat indokolásából azt, hogy:
„A parlamentarizmus lényegével ellenkezne azonban az olyan értelmezés, amely kizárná az egyszerű többséget abból,
hogy az illető alapjogokra vonatkozóan – a kétharmados törvényre tartozó koncepcionális kérdéseken kívül – politikai
elképzeléseinek megfelelően rendelkezzék: végrehajtásukat szabályozza, további garanciákat építsen ki, saját
koncepciója szerint igazítsa érvényesülésüket az adott körülményekhez. Az alapjogok védelme és érvényesülése
szenvedne a parlamentáris elveken nyugvó Alkotmány alapján megindokolhatatlan korlátozást, ha minden változás
és továbbfejlesztés, illetőleg a szabályozási koncepciót nem meghatározó részgarancia kétharmados többséghez
lenne kötve.” (ABH 1999, 25, 37.; ABH 1993, 48, 61–62.) Rámutatott arra is, hogy: „az Országgyűlésnek van jogköre
annak eldöntésére, hogy az adott törvényhozási tárgyat milyen részletesen szabályozza az ún. kétharmados törvény
útján. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor fenntartja az […] idevonatkozóan tett megállapításokat, amelyek szerint az
Alkotmány szövegéből és szerkezetéből nem következik, hogy csakis ún. kétharmados törvénnyel lehetne rendelkezni
azon alapjogok minden vonatkozásáról, amelyekről szóló törvényhez az Alkotmány minősített többséget ír elő”
(ABH 1999, 25, 39.). A fenti megállapításokat tovább konkretizálta a 31/2001. (VII. 11.) AB határozat: „a minősített többség
alkotmányossági megítélése során alapvető jelentőségű: az alkotmányi felhatalmazás alapján megalkotott alapjogi
vagy intézményi tárgyköröket szabályozó kétharmados törvény tartalmát az Országgyűlés miként alakítja ki
(a szabályozási köre mire terjed ki, milyen kérdéseket rendez a minősített többség igényével). Ezt követően azonban –
amelyet a formális jogállamiság elveinek a megtartása is megkövetel – a törvényhozás korábbi döntéséhez kötve van.
[…] [A]z egyszerű többséggel elfogadható törvénynek »a kétharmados törvényre tartozó koncepcionális kérdéseken
kívül«-i körben van helye.” (ABH 2001, 258, 262.) Ebben a döntésében, amikor az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy
egy adott témakör minősített többséggel elfogadott törvényre tartozik-e, azt a mércét alkalmazta, amely szerint
az adott szabályozási tárgykörnek a szabályozási koncepció lényeges elemének, önálló, egységes, körülhatárolható
tárgykörnek kell lennie (ABH 2001, 258, 266). A 27/2008. (III. 12.) AB határozat kimondta: „Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a kétharmados törvények
nem állnak a többi törvény felett a jogforrási hierarchiában, s az Alkotmány alapján minden – bármilyen szavazati
aránnyal meghozandó – törvény »egyenrangú«” [ABH 2008, 289, 294. Hasonlóan: 22/2008. (II. 12.) AB határozat,
ABH 259, 264.; 20/2008. (III. 12.) AB határozat, ABH 241, 246.].
Az Alkotmánybíróság arra a megállapításra jutott, hogy a Ptk. és rajta keresztül a Békmtv., valamint a Csvt. vizsgált
rendelkezései közötti kollízió a jogalkalmazás során nem oldható fel arra való hivatkozással, hogy a Csvt. sarkalatos
törvény, míg a Ptk. és a Békmtv. nem az.
1.7. A Ptk. hatályos öröklési rendje szerint, a Békmtv. 3. § (1) bekezdésének megfelelően, a bejegyzett élettárs a házastárssal
azonos szinten örököl. A Csvt. 8. §-a ezzel szemben következetesen mellőzi a bejegyzett élettársra való utalást, így
kizárja a törvényes örökösök köréből. A törvényes öröklés rendjének egyértelműnek kell lennie abban, hogy – ha
a végrendelkezés elmarad – ki és mikor tekinthető törvényes örökösnek.
Előfordulhat, hogy – leszármazó hiányában – a Ptk. és a Békmtv. alapján a bejegyzett élettársi kapcsolatban élő
örökhagyó élettársa, míg a Csvt. alapján az örökhagyó testvére tekinthető törvényes örökösnek. Egy ilyen esetben
a jogalkalmazó eljárhat a Ptk. és a Békmtv. szabályai szerint, azonban akkor megsérti a Csvt. szabályait, ugyanakkor
eljárhat a Csvt. szabályai szerint is, ekkor viszont a Ptk. és a Békmtv. szabályait sérti meg, tehát mindenképpen
jogszabálysértő döntést fog hozni. Az Alkotmánybíróság gyakorlata alapján a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság.
Az Alkotmánybíróság a 21/2001. (VI. 21.) AB határozatában (ABH 2001, 231, 235.) megállapította: ha a törvények
közötti kollízió jogalkalmazói jogértelmezéssel a jogbiztonság sérelme nélkül nem oldható fel, az sérti a jogállamiság
elvéből folyó jogbiztonság követelményét. A jogbiztonság követelményével kapcsolatosan a 9/1992. (I. 30.)
AB határozat továbbá arra is rámutatott, hogy „az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak
biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket
tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az
egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is.”
(ABH 1992, 59, 65.) 1.8. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a vizsgált rendelkezések – fentiekben részletezett – ellentmondásai olyan
súlyúak, amelyek jogalkalmazói jogértelmezéssel nem oldhatók fel, így azok nem felelnek meg a jogállamiság
követelményeinek. Mindezeket figyelembe véve az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Csvt. 8. §-a sérti az Alaptörvény B) cikk
(1) bekezdését, ezért azt megsemmisítette. 2. Az, hogy az Alkotmánybíróság érdemben nem bírálta el a Csvt. 7. §-ának indítványozó által állított nemzetközi
szerződésbe ütközését – mivel alaptörvény-ellenességét már megállapította –, nem jelenti azt, hogy az indítványban
felhozott ezzel kapcsolatos érvek ne képezték volna érdemi vizsgálat tárgyát a határozat meghozatala során. Épp
ellenkezőleg, az Alkotmánybíróság eljárása során megvizsgálta az indítványban hivatkozott, a Bíróság által meghozott
ítéleteket. A Csvt. 7. §-a nemzetközi szerződésbe ütközésének vizsgálatát az indítványozó a számára az Abtv. 32. §
(2) bekezdésében biztosított jog alapján kezdeményezte. Véleménye szerint a támadott rendelkezés annak
alaptörvény-ellenességén túlmenően, ellentétes az Egyezmény 8. cikkével, és nem egyeztethető össze a Bíróság
ehhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlatával sem. Az Alkotmánybíróság az ebben a körben felhozott érvek érdemi
vizsgálata során észlelte, hogy az indítványozó által hivatkozott bírósági precedensek aggályokat ébresztenek a Csvt.
8. §-ával összefüggésben is. 2.1. Az Egyezmény 8. cikkének és az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésének normaszövege a megfogalmazásában kevés
eltérést mutat egymáshoz képest, azonban az Alkotmánybíróság a 166/2011. (XII. 20.) AB határozatában kimondta:
„az Egyezmény adott rendelkezései tartalmának értelmezéséhez és tisztázásához – eddigi gyakorlatához híven – az
Egyezmény hiteles (autoritatív) értelmezésének jogával az Egyezményben a részes államok által felruházott Bíróság
joggyakorlatát veszi alapul. Ez az alapulvétel mindenekelőtt a Bíróságnak azon dictumai (átvitt értelemben vett
»precedensei«) alapján történik, amikor a Bíróság magát az Egyezményt, annak egyes fordulatait értelmezi, amikor
rámutat arra, mi egyeztethető az Egyezmény követelményeivel össze és mi nem”. (ABH 2011, 557.)
Az Alkotmánybíróság ezért külön vizsgálta meg az indítvány által hivatkozott bírósági ítélkezési gyakorlatot.
2.2. Az Alkotmánybíróság a Csvt. 8. §-a alaptörvény-ellenességének megállapításakor figyelembe vette, hogy a Bíróság
több döntésében is kifejtette, hogy a házasság a többi együttélési formához képest kiemelkedő védelmet élvez, az
Egyezmény 8. cikkéhez képest a 12. cikk lex specialis: a házasságkötéshez és a családalapításhoz fűződő jogot
deklarálja. A házasság intézményének kiemelt védelmén túlmenően azonban a valós és változó társadalmi
folyamatokat is követi a Bíróság: „[…] amikor arról döntünk, hogy egy kapcsolat családi életnek minősül-e, számos
tényező releváns lehet, beleértve annak vizsgálatát, hogy a pár együtt él-e, kapcsolatuk hosszát és hogy
demonstrálták-e egymás felé való elkötelezettségüket gyermekvállalással vagy bármilyen egyéb módon.”
(X., Y. és Z. kontra Egyesült Királyság, 1997. április 22., 36. §, App. no.: 21830/93), egy újabb döntésében kimondta
továbbá, hogy „a 8. cikk szempontjából irányadó családi élet létezése vagy nem létezése elsősorban ténykérdés, amely
közeli személyes kapcsolatok meglététől függ” (K. és T. kontra Finnország, 2011. július 12., 150. §, App. no.: 25702/94).
A Bíróság többször rámutatott arra, hogy az Egyezmény élő instrumentum, melyet az aktuális körülményeknek
megfelelően kell értelmezni. Ennek is köszönhetően 2010-ben a Bíróság változtatott az elsődlegesen a Mata Estevez
kontra Spanyolország ügyben kialakított korábbi gyakorlatán, és kiterjesztette a házasságot kötni nem tudó, azonos
nemű élettársak kapcsolatára a családi élet tiszteletben tartásához való jogot. A Bíróság megállapította, hogy immár
„mesterkélt lenne fenntartania azt az álláspontot, hogy a heteroszexuális párokkal ellentétben [az Egyezmény
8. cikkében foglalt] családi élet fogalma eleve ne foglalhatná magába az azonos neműek közötti párkapcsolatokat.
Következésképpen e stabil de facto kapcsolatban együtt élő azonos nemű pár életközössége a családi élet fogalma alá
tartozik, ugyanúgy, mint ahogy egy azonos helyzetben lévő különnemű pár esetében történne” (Schalk és Kopf kontra
Ausztria, 2010. június 24., 94. §, App. no.:30141/04; továbbá P.B. és J.S. kontra Ausztria, 2010. október 22., 30. §,
App.no.: 18984/02). 2.3. Egyelőre még csak pár európai állam (példának okáért Hollandia, Belgium, Norvégia, Portugália és Spanyolország)
teszi lehetővé az azonos neműek házasságát, azonban több, mint húsz európai állam biztosítja az azonos nemű
pároknak a házasság intézményéhez hasonló, az állam által regisztrált, bejegyzett élettársi kapcsolat megkötésének
lehetőségét. A bejegyzett élettársi kapcsolat joghatása államonként akár jelentősen is eltérő lehet, azonban ezek
a joghatások három, jól elkülöníthető főcsoportot alkotnak: vagyonjogi joghatások, szülői jogokkal kapcsolatos
joghatások és egyéb, az előzőekbe nem sorolható joghatások. A bejegyzett élettársi kapcsolat egyik vagyonjogi
joghatása az örökléssel kapcsolatos jogosultságok megszerzése. Magyarország a hatályos Ptk. és a Békmtv. szabályai
szerint, a korábban ismertetett módon biztosítja a bejegyzett élettársi kapcsolatban élők számára a házastársakkal
azonos szintű törvényes öröklés lehetőségét. „A tagállamok többségében, a fivérek és a nővérek kevésbé kedvező
helyzetben vannak, mint a túlélő házastárs, de kedvezőbben, mint a túlélő bejegyzett élettárs” (Burden kontra
Egyesült Királyság, 2008. április 29., 26. §, App.no.: 13378/05). A már hivatkozott Schalk és Kopf kontra Ausztria ügyben
a Bíróság azt is megállapította, hogy „az államoknak meghatározott keretek között van bizonyos mozgásterük azzal
kapcsolatosan, hogy egy, a házassághoz hasonló jogi státusz elismerésével milyen jogokat biztosít az azonos
neműeknek” (Schalk és Kopf kontra Ausztria, 2010. június 24., 108. §, App. no.:30141/04).
„Az Egyezmény által biztosított jogok és szabadságok tekintetében védelmet biztosít az Egyezmény 14. cikke, mely
tiltja az azonos helyzetben lévő személyek hátrányos megkülönböztetését, ha az objektív vagy ésszerű igazolás nélkül
történik” (Kozak kontra Lengyelország, 2010. március 2., 91. §, App.no.: 13102/02; továbbá egyebek mellett: Odi�vre
1998. december 1., 29. §, App.no.: 33290/96). Nem minden különbségtétel tiltott azonban a Bíróság gyakorlata alapján
sem: „A hagyományos értelemben vett család védelme általánosságban egy nyomós és legitim érv, amely adott
esetben alátámaszthatja a hátrányos megkülönböztetést” (Kozak kontra Lengyelország, 2010. március 2., 98. §,
App.no.: 13102/02; Karner kontra Ausztria, 2003. július 24., App.no.: 40016/98). Ugyanebben a döntésében azonban
a Bíróság a család védelmével kapcsolatosan azt is kimondta, hogy „az állam a család védelmére alkalmas eszközök
megválasztása, valamint a 8. cikk által megkívánt családi élet tiszteletben tartása során szükségszerűen köteles
figyelembe venni a társadalomban végbement változásokat és a szociális, polgári jogi és kapcsolati kérdésekkel
összefüggő fejleményeket, ideértve a tényt, hogy nem csupán egy út vagy egy választási lehetőség van, amikor
a családi életünkről vagy magánszféránkról döntünk” (Kozak kontra Lengyelország, 2010. március 2., 98. §,
App.no.: 13102/02). „Az azonos nemű párok ugyanolyan igényt tarthatnak a jogi elismerésre és védelemre, mint a különnemű párok” (Kopf
kontra Ausztria, 2010. június 24., 99. §, App. no.:30141/04), azonban a részes államok különböző társadalmi és jogi
berendezkedése kapcsán a Bíróság többször rámutatott arra, hogy „azokon a szabályozási területeken ahol nem
tapasztalható igazi egységesedés – ilyennek tekinthető az azonos nemű párokra vonatkozó jogi szabályozás –, ott
a részes államok jelentős mozgásszabadságot élveznek, azonban ha a megkülönböztetés csak a szexuális
irányultságon alapul, úgy a részes államok mozgásszabadsága a szabályozás terén lecsökken” (Alekseyev kontra
Oroszország, 2011. április 11., 108. §, App.nos.:4916/07, 25924/08 , 14599/09; Genderdoc-M kontra Moldávia,
2012. szeptember 12., 51. §, App.no.: 9106/06). „Kétséget kizáróan a szexuális irányultság az egyik legbensőbb része
az egyén személyes életének, mely az Egyezmény 8. cikkének védelme alá esik” (S. L. kontra Ausztria, 2003. január
9., 37. §, 45330/99; Kozak kontra Lengyelország, 2010. március 2., 983. §, App.no.: 13102/02).
3. Magyarország a korábban részletezett módon és mértékben, – megfelelve az Alkotmánybíróság gyakorlatának is –
biztosította a jogi védelmet és elismerést az azonos nemű élettársaknak, ehhez európai mércével is megfelelő és
előremutató joghatásokat biztosított. Ehhez képest a Csvt. 8. §-a nem korlátozza, hanem megfosztja a törvényes
öröklés lehetőségétől a bejegyzett élettársakat, e hátrányos megkülönböztetést eredményező jogmegvonás
bárminemű, legitim igazolása nélkül. Az Alkotmánybíróság e határozatának a Magyar Közlönyben történő közzétételét az Abtv. 44. § (1) bekezdése alapján
rendelte el. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 45. §-a alapján rendelkezett úgy, hogy az e határozatában megsemmisített
Csvt. 7. §-a az Alkotmánybíróság megsemmisítésről szóló határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét
követő napon veszti hatályát, és e naptól nem alkalmazható, míg a Csvt. 8. §-a nem lép hatályba.
Budapest, 2012. december 17. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1749/2017. (X. 26.) Korm. határozata a Magyarország Kormánya és a Szudáni Köztársaság Kormánya közötti gazdasági és műszaki együttműködésről szóló Megállapodás szövegének végleges megállapítására adott felhatalmazásról.
A Kormány
 1. egyetért a  Magyarország Kormánya és a  Szudáni Köztársaság Kormánya közötti gazdasági és műszaki
együttműködésről szóló Megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás) bemutatott szövegével;
 2. felhatalmazza a  külgazdasági és külügyminisztert vagy az  általa kijelölt személyt a  Megállapodás bemutatott
szövegének – a jóváhagyás fenntartásával történő – végleges megállapítására;
 3. felhívja a külgazdasági és külügyminisztert, hogy a Megállapodás szövegének végleges megállapításához szükséges
meghatalmazási okiratot adja ki;
 4. jóváhagyja a  Megállapodás kihirdetéséről szóló kormányrendelet tervezetét, és elrendeli a  Megállapodás
szövegének végleges megállapítását követően annak a Magyar Közlönyben történő kihirdetését.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
20/2007. (VI. 26.) GKM utasítása a MÁV Kórház és Központi Rendelőintézet költségvetési intézmény átszervezésével összefüggő létszámcsökkentés elrendeléséről.
Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló
2006. évi CXXXII. törvényben, továbbá az Állami Egészségügyi Központ létrehozása érdekében szükségessé vált
egyes feladatokról szóló 2058/2007. (III. 31.) Korm. határozatban foglaltakra figyelemmel, a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény 30. §-a (1) bekezdésének b) pontja alapján az alábbiakat rendelem el:
1. § A MÁV Központi Kórház és Rendelőintézetnek a jelen
utasítás hatálybalépésének napján – az Állami Egészségügyi Központ szakmai struktúrájába való beillesztésével
összefüggésben, az ezzel együtt járó feladatváltozásból
adódó átszervezésre figyelemmel – a 2006. december
31-ei engedélyezett létszámához képest a 13/2007.
(IV. 27.) GKM utasításban elrendelt 69 fő orvos, 409 fő
szakdolgozó és 140 fő egyéb munkakörben dolgozó közalkalmazott, munkavállaló (a továbbiakban együtt: munkatárs), mindösszesen 618 fő munkatárs közalkalmazotti
jogviszonyának, illetve munkaviszonyának (a továbbiakban: jogviszony) megszüntetéséhez képest további 20 fő
orvos, 90 fő szakdolgozó és 60 fő egyéb munkakörben dolgozó, mindösszesen 170 fő munkatárs jogviszonyát kell
megszüntetnie létszámcsökkentéssel. A jelen utasításban
elrendelt létszámcsökkentéssel kapcsolatos munkáltatói
intézkedéseket az utasítás hatálybalépését követően a
MÁV Központi Kórház és Rendelőintézetnek haladéktalanul meg kell kezdenie.
2. § A létszámcsökkentést a közalkalmazotti jogviszonyra,
illetve a munkaviszonyra vonatkozó jogszabályi előírások
alapján kell végrehajtani.
3. § Ez az utasítás 2007. június 27-én lép hatályba.
Dr. Kóka János s. k.,
gazdasági és közlekedési miniszter


text:
371/2015. (IX. 2.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII.  törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Horváth-Tóth
Imolát a 2015. szeptember 1. napjától 2018. augusztus 31. napjáig terjedő időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2015. augusztus 17. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
49/2013. (IV. 8.) ME határozata helyettes államtitkárok kinevezéséről.
A közszolgálati tisztviselőkről szóló 2011. évi CXCIX. törvény 220. § (2) bekezdése alapján, a nemzetgazdasági miniszter
javaslatára
Pankucsi Zoltánt és Kisgergely Kornélt a Nemzetgazdasági Minisztérium helyettes államtitkárává
– 2013. április 8-ai hatállyal – kinevezem. Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
57/2013. (X. 4.) BM rendelete a helyi önkormányzatok szociális célú tűzifavásárláshoz kapcsolódó kiegészítő támogatásáról.
A Magyarország 2013. évi központi költségvetéséről szóló 2012. évi CCIV. törvény 77. § (2) bekezdés j) pont ja) alpontjában kapott
felhatalmazás alapján, az  egyes miniszterek, valamint a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló
212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 37.  § p)  pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – az  egyes miniszterek, valamint
a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 73.  § b)  pontjában
meghatározott feladatkörében eljáró nemzetgazdasági miniszter egyetértésével –,
továbbá a  9.  § tekintetében a  nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény 94.  § (3)  bekezdés a)  pontjában kapott
felhatalmazás alapján, az  egyes miniszterek, valamint a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló
212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 37.  § n)  pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – az  egyes miniszterek, valamint
a  Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 41.  § i)  pontjában
meghatározott feladatkörében eljáró emberi erőforrások minisztere egyetértésével –
a következőket rendelem el:
1. § (1) A 2013. január 1-jei lakosságszám alapján az 5000 fő lakosságszám alatti települési önkormányzatok szociális célú
tűzifavásárláshoz kapcsolódó támogatásra igényt nyújthatnak be.
(2) A támogatás mértéke
a) a  társadalmi-gazdasági és infrastrukturális szempontból elmaradott, illetve az  országos átlagot jelentősen
meghaladó munkanélküliséggel sújtott települések jegyzékéről szóló 240/2006. (XI. 30.) Korm. rendelet
Melléklete alapján az  országos átlagot jelentősen meghaladó munkanélküliséggel sújtott települési
önkormányzat vonatkozásában, kemény lombos fafajta esetében 13 000 Ft/erdei m3+áfa, lágy lombos fafajta
esetében 7300 Ft/erdei m3+áfa,
b) az  a)  pontba nem tartozó települési önkormányzat vonatkozásában, kemény lombos fafajta esetében
12 000 Ft/erdei m3+áfa, lágy lombos fafajta esetében 6800 Ft/erdei m3+áfa.
(3) A  (2)  bekezdés a)  pontjába tartozó települési önkormányzat vonatkozásában a  támogatás felhasználásának
feltétele a támogatáson felül kemény lombos fafajta esetében 1000 Ft/erdei m3+áfa, lágy lombos fafajta esetében
700 Ft/erdei m3+áfa mértékű, a (2) bekezdés b) pontjába tartozó települési önkormányzat vonatkozásában kemény
lombos fafajta esetében 2000 Ft/erdei m3+áfa, lágy lombos fafajta esetében 1200 Ft/erdei m3+áfa mértékű önrész
vállalása.
(4) Lágy lombos tűzifa igénylésére kizárólag Bács-Kiskun, Békés, Csongrád valamint Hajdú-Bihar megyében lévő
települési önkormányzat jogosult. Ha a  települési önkormányzat lágy lombos tűzifa támogatásra nyújt be igényt,
akkor kemény lombos tűzifa igénylésére nincsen lehetősége.
(5) A 2013. január–március hónapokban lakásfenntartási támogatásban részesülők számának átlaga alapján legfeljebb
2 m3/ellátott tűzifa mennyiséget igényelhet a települési önkormányzat. A (4) bekezdés hatálya alá tartozó települési
önkormányzat – lágy lombos tűzifa igénylése esetén – a  2013. január–március hónapokban lakásfenntartási
támogatásban részesülők számának átlaga alapján legfeljebb 3 m3/ellátott tűzifa mennyiséget igényelhet.
(6) A  települési önkormányzat az  1.  melléklet szerinti adatlapot legkésőbb e  rendelet hatálybalépését követő
10. napon, ha ez  munkaszüneti nap, akkor legkésőbb az  azt követő napon rögzíti és zárja le az  ebr42
önkormányzati információs rendszerben, továbbá a  dokumentációt papír alapon egy eredeti és egy hitelesített
másolati példányban a  Magyar Államkincstár (a  továbbiakban: kincstár) területileg illetékes igazgatóságához
(a  továbbiakban: Igazgatóság) nyújtja be. A  kizárólag papír alapon benyújtott adatlap érvénytelen. Papír alapú
dokumentáció postára adásának határideje legkésőbb az  elektronikus rögzítés határidejét követő munkanap.
A határidő elmulasztása jogvesztő.
2. § (1) A támogatási igénynek tartalmaznia kell
a) az 1. melléklet szerinti adatlapot,
b) a  települési önkormányzatnak – az  államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011.
(XII. 31.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Ávr.) 72. § (3) bekezdés a) pont ab) alpontja szerinti – a saját forrás
biztosítására vonatkozó igazolását.
(2) Az  államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a  továbbiakban: Áht.) 59.  § (1)  bekezdése, valamint az  Ávr.
110.  §-a szerint felülvizsgált támogatási igények eredeti példányát az  Igazgatóság a  benyújtást követő 10 napon
belül postai úton továbbítja a helyi önkormányzatokért felelős miniszter (a továbbiakban: miniszter) részére.
(3) A miniszter a benyújtott támogatási igényekről a rendelkezésre álló előirányzat erejéig dönt.
 (4) A  miniszter az  igényeltnél alacsonyabb összegű támogatás megítélésére is jogosult. Az  igényekből elsődlegesen
a  20 m3 alatti mennyiségek teljesítését kell biztosítani, az  e  fölötti mennyiségek esetében csökkentett,
a  lakásfenntartási támogatásban részesülők összlakosságszámhoz viszonyított arányát differenciált mértékben
figyelembe véve kell a rendelkezésre álló előirányzatot felosztani.
3. § (1) A támogatásban részesített települési önkormányzatok rendeletben szabályozzák a szociális rászorultság szabályait,
az igénylés részletes feltételeit, amelyet az elszámolással egyidejűleg a kincstárnak benyújtanak.
(2) Az (1) bekezdés szerinti rendeletben
a) a  szociális rászorultság szempontjait akként kell meghatározni, hogy a  szociális igazgatásról és szociális
ellátásokról szóló törvény szerinti
aa) aktív korúak ellátására,
ab) időskorúak járadékára,
ac) adósságkezelési támogatáshoz kapcsolódó adósságcsökkentési támogatásra, vagy
ad) – tekintet nélkül annak természetbeni vagy pénzbeli formában történő nyújtására – lakásfenntartási
támogatásra jogosult előnyt élvezzen, valamint
b) a  gyermekek védelméről és a  gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvényben szabályozott
halmozottan hátrányos helyzetű gyermeket nevelő család élvezzen előnyt és
c) háztartásonként legfeljebb 5 m3 tűzifa biztosítására kerüljön sor.
(3) A települési önkormányzat a szociális célú tűzifára való jogosultságról határozattal dönt.
4. § (1) A támogatást a települési önkormányzat ±5% elfogadott tűréshatárú, átlagosan 100 cm hosszú, 5–35 cm átmérőjű
tűzifának a  fővárosi és a  megyei kormányhivatal erdészeti igazgatóságai által nyilvántartott erdőgazdálkodóktól
(a  továbbiakban: erdőgazdálkodó) történő megvásárlására fordíthatja. Kemény lombos vastag tűzifa esetében
a megvásárolt tűzifa mennyiségének legfeljebb 5%-a lehet a nem kemény lombos fajokból származó fafajta.
(2) A  települési önkormányzat a  támogatott mennyiségnél többet is vásárolhat az  erdőgazdálkodótól, ha
az  (1)  bekezdésben meghatározott minőségi követelményeknek megfelelő tűzifát az  1.  § (2)  bekezdésében
meghatározott árnál kedvezőbb feltételekkel tudja beszerezni.
5. § (1) A tűzifa szállításából – ideértve a rászorulókhoz való eljuttatást is – származó költségek a települési önkormányzatot
terhelik.
(2) A települési önkormányzat a szociális célú tűzifában részesülőtől ellenszolgáltatást nem kérhet.
6. § A támogatást a miniszter utalványozása alapján a kincstár soron kívül egy összegben folyósítja.
7. § (1) A  települési önkormányzat a  támogatást 2014. február 15-éig használhatja fel, a  támogatás felhasználásáról
2014. március 31-éig a  területileg illetékes Igazgatóság felé a  2.  melléklet szerinti adatlapon számol el a  kincstár
által üzemeltetett elektronikus rendszeren, illetve papír alapon. Az  Igazgatóság 2014. április 25-éig felülvizsgálja
az  elszámolásokat és a  felülvizsgálat eredményét a  kincstár elektronikus rendszerén keresztül 2014. április 30-áig
továbbítja a kincstár részére, melyről a kincstár 2014. május 2-áig elektronikus úton tájékoztatja a minisztert.
(2) A települési önkormányzat a tárgyévre eső támogatásrész felhasználásáról tárgyév december 31-ei fordulónappal,
az éves költségvetési beszámoló keretében és rendje szerint számol el.
8. § (1) Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
 (2) A  tűzifavásárláshoz szükséges központi költségvetési források biztosításával kapcsolatos kormányzati döntésről
a  kormányhivatal vezetője a  miniszter döntését követő tizenöt napon belül az  érintett település lakosságát
a helyben szokásos módon tájékoztatja.
9. § A belügyminiszter irányítása alá tartozó rendészeti szakközépiskolákra vonatkozó szabályokról szóló 32/2005.
(VI. 30.) BM–OM együttes rendelet 2.  §-ában az „a Körmendi Rendészeti Szakközépiskola, a  Miskolci Rendészeti
Szakközépiskola és a  Szegedi Rendészeti Szakközépiskola vonatkozásában az  Országos Rendőr-főkapitányság
(a  továbbiakban: ORFK) vezetője, az  Adyligeti Rendészeti Szakközépiskola vonatkozásában a  Belügyminisztérium
Oktatási, Képzési és Tudományszervezési Főigazgatóság vezetője gyakorolja.” szövegrész helyébe az „az Országos
Rendőr-főkapitányság (a továbbiakban: ORFK) vezetője gyakorolja.” szöveg lép.
dr. pintér sándor s. k.,
 belügyminiszter


text:
33/2010. (XII. 31.) KIM rendelete a szomszédos államokban élő magyarokról szóló 2001. LXII. törvény hatálya alá tartozó személyek igazolványának tartalmi és formai követelményeiről.
A szomszédos államokban élő magyarokról szóló 2001. évi LXII. törvény 29. § (1) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján,
az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm.
rendelet 12. § m) pontjában meghatározott feladatkörömben – az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető
államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 1. § (2a) bekezdésében meghatározott feladatkörében
eljáró, a miniszterelnök általános helyettesével és az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat
és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 41. § i) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró nemzeti erőforrás
miniszterrel egyetértésben – eljárva a következőket rendelem el:
1. Az igazolvány fajtái 1. § A szomszédos államokban élő magyarokról szóló 2001. évi LXII. törvényben (a továbbiakban: Szátv.) meghatározott
kedvezmények igénybevételére szolgáló igazolványok fajtái: a) Magyar igazolvány a magát magyar nemzetiségűnek valló személy,
b) Magyar hozzátartozói igazolvány a magát magyar nemzetiségűnek valló személy hozzátartozója
részére. 2. Az igazolvány formája 2. § (1) A Magyar igazolvány és a Magyar hozzátartozói igazolvány (a továbbiakban együtt: igazolvány):
a) ID–3 (125 × 88 mm) méretű, b) álló formátumú,
c) közép-zöld színű, egyedi mintázatú és összetételű műbőr borítású,
d) lézergravírozható, befűzött, hátoldalán a korona motívummal ellátott adatoldalt tartalmazó, továbbá
e) utólagos bejegyzésre alkalmas, számozott, világoszöld színű oldalakat tartalmazó,
f) varrott gerinccel készített füzet. (2) Az igazolvány megnevezése és a Szent Korona grafikája a borítón arany színű.
(3) Az igazolvány megjelenését az 1. melléklet határozza meg.
3. Az igazolvány tartalma 3. § (1) Az igazolvány a Szátv. 21. § (3) bekezdésében meghatározott adatokat betűvel, illetve számmal tartalmazza.
(2) Az állampolgárság adat az igazolványban – az országnevek kódjaira vonatkozó nemzeti szabvány alkalmazásával –
háromjegyű betűkód formájában szerepel. 4. § (1) Az igazolvány okmányazonosítója a két betűből és hat számjegyből álló egyedi okmányszám.
(2) Az okmányszám első betűjele az igazolvány típusának megfelelően:
a) „M” a Magyar igazolvány esetén, b) „H” a Magyar hozzátartozói igazolvány esetén.
(3) Az okmányszám második betűjele az igazolvány betűjele („A”-tól „Z”-ig).
(4) Az okmányszám hat számjegyből álló része az igazolvány betűjelen belüli sorszáma (000001–999999).
(5) Az okmányszám feltüntetése nyomdai úton az igazolvány 2. oldalán, perforálással az igazolvány 3–20. oldalain,
valamint a hátsó előzéken, továbbá az igazolvány megszemélyesítésekor lézergravírozással az adatoldal okmányszám
rovatában történik. 5. § (1) A kedvezmények igénybevételéhez előírt – külön jogszabályban meghatározott – bejegyzések és igazolások
feltüntetésére szolgáló rovatokat, valamint az egyes kedvezményekről szóló tájékoztatót tartalmazza az igazolvány
a) 1. melléklete a korlátozott számban biztosított menettérti utazási kedvezmények felhasználásának jelölésére,
b) 2. melléklete a diákkedvezményekre való jogosultság, valamint az ezzel összefüggő bejegyzések és igazolások
feltüntetésére, c) 3. melléklete a pedagógus- és oktatói kedvezményekre való jogosultság igazolására.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott mellékletek, illetve rovatok éves bontásban, öt év időtartamra biztosítanak
lehetőséget a bejegyzések és igazolások feltüntetésére. (3) A kedvezményekkel kapcsolatos hivatalos bejegyzések feltüntetésére az igazolvány „Hivatalos bejegyzések” rovata
szolgál. 4. Az igazolvány pótfüzete 6. § (1) A Szátv.-ben meghatározott kedvezmények igénybevételére jogosító igazolások bejegyzése céljából – ha
a bejegyzésre a Magyar igazolvány, illetve Magyar hozzátartozói igazolvány alkalmatlanná vált vagy betelt –
az igazolvány elválaszthatatlan részét képező pótfüzetet kell kiadni.
(2) A kedvezmények igénybevételére jogosító pótfüzet a) álló formátumú,
b) kézi kitöltésre alkalmas nyitó oldalt tartalmazó, továbbá
c) utólagos bejegyzésre alkalmas, számozott oldalakat tartalmazó füzet.
(3) A pótfüzet megjelenését az 1. melléklet határozza meg.
7. § (1) A pótfüzet a Szátv. 21. § (5) bekezdésében meghatározott adatokat betűvel, illetve számmal tartalmazza.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott adatok feltüntetése a pótfüzet nyitó oldalán kézi kitöltéssel történik. A pótfüzet
nyitó oldalán fel kell tüntetni a kiállító aláírását és bélyegzőlenyomatát.
(3) A pótfüzet a következők szerint tartalmazza a kedvezmények igénybevételéhez előírt külön jogszabályban
meghatározott bejegyzések és igazolások feltüntetésére szolgáló rovatokat, valamint az egyes kedvezményekről
szóló tájékoztatót: a) 2–8. oldala a korlátozott számban biztosított menettérti utazási kedvezmények felhasználásának jelölésére,
b) 10–11. oldala a diákkedvezményekre való jogosultság igazolására, az ezzel összefüggő matrica elhelyezésére,
c) 13–14. oldala a pedagógus- és oktatói kedvezményekre való jogosultság igazolására, az ezzel összefüggő matrica
elhelyezésére. (4) A (3) bekezdésben megjelölt adatoldalak éves bontásban, öt év időtartamra biztosítanak lehetőséget a bejegyzések és
igazolások feltüntetésére. (5) A kedvezményekkel kapcsolatos hivatalos bejegyzések feltüntetésére a pótfüzet „Hivatalos bejegyzések” rovata
szolgál. 5. Záró rendelkezések 8. § Ez a rendelet 2011. január 1-jén lép hatályba.
9. § (1) Hatályát veszti a szomszédos államokban élő magyarokról szóló 2001. évi LXII. törvény hatálya alá tartozó személyek
igazolványának tartalmi és formai követelményeiről szóló 49/2001. (XII. 29.) BM–KüM együttes rendelet.
(2) Ez a § 2011. január 2-án hatályát veszti.
10. § E rendelet nem érinti a 2011. január 1-jét megelőzően kiadott okmányok érvényességét.
Dr. Navracsics Tibor s. k.,
közigazgatási és igazságügyi miniszter