text:
9/2004. (III. 30.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítványok alapján — dr. Holló András, dr. Kukorelli István és dr. Tersztyánszkyné dr. Vasadi Éva alkotmánybírók különvéleményével — meghozta az alábbi
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 54. § h) pontja
alkotmányellenes, ezért azt megsemmisíti.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 54. § i) pontjának
,,vagy más veszélyes eszköz’’ és ,,vagy a más veszélyes eszköz’’ szövegrészei alkotmányellenesek, ezért azokat megsemmisíti.
Az 54. § i) pontja a megsemmisítést követően az alábbi
szöveggel marad hatályban:
,,54. § A rendőr lőfegyvert használhat
[...]
i) azzal szemben, aki a nála lévő fegyver letételére irá
nyuló rendőri felszólításnak nem tesz eleget, és magatartása a fegyver ember elleni közvetlen felhasználására utal;’’
3. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 54. § j) pontja
alkotmányellenes, ezért azt megsemmisíti.
4. Az Alkotmánybíróság a Rendőrségről szóló 1994. évi
XXXIV. törvény 11. § (1) bekezdés ,,a közbiztonságot és a
belső rendet, ha kell, élete kockáztatásával is megvédeni’’
szövegrésze, 17. § (2) bekezdés ,,lehetőleg’’ szövegrésze,
19. § (1) bekezdés második mondata, 33. § (2) bekezdés
b) pontja, 38. § (1) bekezdése, továbbá 38. § (2) bekezdés
,,vagy elrejtőzésétől tartani lehet’’ szövegrésze, 54. §
g) pontja, az 57. § (2) bekezdése és 67. § (1) bekezdése
alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat elutasítja.
Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény
(a továbbiakban: Rtv.) egyes rendelkezéseivel kapcsolatban több indítványt terjesztettek elő az Alkotmánybíróságon. Az élethez való joggal és az emberi méltósággal kapcsolatos indítványokat az Alkotmánybíróság elkülönítette,
és azokat egyazon eljárásban együttesen bírálta el.
Az Alkotmánybíróság eljárása során beszerezte a belügyminiszter és az igazságügy-miniszter véleményét.
I. 1. Az indítványozó szerint az Rtv. 11. § (1) bekezdés
,,a közbiztonságot és a belső rendet, ha kell, élete kockáztatásával is megvédeni’’ szövegrésze sérti az Alkotmány
8. § (2) bekezdését és az 54. § (1) bekezdését, mert a ,,kockáztatás’’ ilyen általános előírása a rendőr élethez való
jogának lényeges tartalmát nemcsak korlátozza, hanem az
életnek és az ezt biztosító jognak a teljes és helyrehozhatatlan megsemmisítését engedi meg.
2. Az Rtv. 17. § (2) bekezdése értelmében a rendőri
intézkedés során a kényszerítő eszköz alkalmazása esetén
lehetőleg kerülni kell a sérülés okozását, az emberi élet
kioltását. Az indítványozó ezzel összefüggésben hangsúlyozza: az emberi élet abszolút érték. A ,,lehetőleg’’ kitétel
viszont megengedi a minimum eventuális szándékkal elkövetett emberölést, ami nem egyeztethető össze az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében meghatározott tilalommal,
egyúttal sérti az 54. § (1) bekezdésében foglaltakat is.
3. Az egyik indítványozó az Rtv. 19. § (1) bekezdése
második mondata alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmány 54. §-ába
ütközése miatt. A kifogásolt rendelkezés szerint a rendőri
intézkedés során annak jogszerűsége nem vonható kétségbe, kivéve, ha a jogszerűtlenség mérlegelés nélkül kétséget
kizáróan megállapítható. Az indítványozó szerint ez a rendelkezés az ember természetes igazságérzetével ellentétben áll.
4. Egy indítványozó az Rtv. 33. § (2) bekezdés b) pontját tartja az Alkotmány 54. § (1) bekezdésébe ütközőnek,
és ezért kéri annak megsemmisítését. A támadott rendelkezések kimondják, hogy a rendőr az illetékes szerv elé
állíthatja azt, aki bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható. Az indítványozó hivatkozik az Alkotmánybíróság
46/1991. (IX. 10.) AB határozatára is, amely szerint ellentétes az emberi méltósághoz való alapvető joggal, ha valakivel szemben kellő alap nélkül alkalmaznak hatósági
kényszert.
5. Az indítványozó állítása szerint az Rtv. 38. § (1) bekezdése, továbbá a (2) bekezdéséből a ,,vagy elrejtőzésétől
alaposan tartani kell’’ szövegrész ellentétes az Alkotmány
54. § (1) bekezdésével. Kifogásolja, hogy a rendőrség pusztán a személyazonosság megállapítására eltúlzottan tartósan, azaz 24 óra időtartamra korlátozhatja az alapvető jog
érvényesülését. Az indítványozó szerint az emberi méltóságot sérti az a rendelkezés is, amely csupán feltételezésre
alapozva lehetővé teszi a 72 óra időtartamra történő őrizetbe vételt, ha a pártfogolt elrejtőzésétől tartani kell. Ezt
a rendelkezést az indítványozó kellő alap nélküli hatósági
kényszernek minősíti, melynek révén az állam indokolatlanul avatkozik be a magánszférába.
6. Két indítványozó is támadja az Rtv. 54. §-ában foglalt, a rendőr lőfegyver-használatával kapcsolatos rendelkezéseket, konkrétan: a g), h) és j) pontokat, valamint az
i) pont ,,vagy más veszélyes eszköz’’ szövegrészét, mert
azokat ellentétesnek tartják az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében, illetve az 54. § (1) bekezdésében foglaltakkal.
Az indítványozóknak az a kiindulópontjuk, hogy az Rtv.-n
alapuló fegyverhasználat az életnek, illetve az élethez való
jognak a teljes és helyrehozhatatlan megsemmisítését
jelentheti, ezért megítélésük szerint a jogi szabályozás
— a jogos védelem és a végszükség eseteit kivéve — arra
tekintet nélkül alkotmányellenes, hogy ez az alkotmányellenes jogkövetkezmény az esetek hány százalékában
következik be. Az indítványok által támadott esetekben
közös elem, hogy nem az élet elleni közvetlen fenyegetés
vagy támadás miatt, hanem bűnmegelőzési, bűnüldözési
céllal veheti el a rendőr valaki életét. Az igazságszolgáltatás eredményességéhez, a közbiztonság megóvásához
komoly alkotmányos érdek fűződik, de ez — állítják az
indítványozók — önmagában nem lehet elégséges indok
emberi élet elvételéhez. Az egyik indítványozó külön is
kifejti, hogy a támadott rendelkezésben a veszélyes eszközökre való utalás alkotmányellenesen terjeszti ki a lőfegyver használatát. Végezetül mindkét indítványozó úgy véli,
hogy az indítványaikkal érintett normaszöveg zavaros;
rámutatnak, hogy a felsorolásban átfedések, ismétlések
vannak.
7. Egy további indítványozó az Rtv. 57. § (2) bekezdésében foglaltakat, vagyis azt tartja az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésébe ütközőnek, hogy nem állapítható meg a
lőfegyverhasználat jogellenessége, ha olyan személyt ér
találat, aki a helyszínt a rendőrség felszólítása ellenére nem
hagyta el. Indokolását arra alapozza, hogy a támadott rendelkezés alkalmazása során a rendőrségnek nem kell arról
meggyőződnie, hogy a helyszínt — az annak elhagyására
történt felszólítást követően — valóban elhagyták-e az ott
tartózkodó személyek.
8. Az Rtv. 67. §-a alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését is kéri az egyik indítványozó.
Álláspontja szerint azáltal, hogy a törvény nem tartalmaz
utalást a bűncselekmény elkövetője által előnyszerzés
végett a rendőrségnek adott információszolgáltatás időtartamára, fennáll a veszélye annak, hogy a rendőrség hosszú
ideig nyomást gyakorol az érintett személyre további adatok megszerzése érdekében. Az indítványozó szerint törvényi biztosítékok hiányában a rendőrség indok nélkül avatkozhat be a magánszféra körébe tartozó viszonyokba, és ez
sérti az emberi méltósághoz való jogot.
II. Az alkotmányossági vizsgálat során figyelembe vett jogszabályi rendelkezések a következők:
1. Az Alkotmány rendelkezései:
,,2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus
jogállam.’’
,,8. § (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra
és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.’’
,,54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek
veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz,
amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.’’
2. Az Rtv. rendelkezései:
,,11. § (1) A rendőr köteles a szolgálati beosztásában
meghatározott feladatait a törvényes előírásoknak meg felelően teljesíteni, az elöljárója utasításainak — az e törvényben foglaltak figyelembevételével — engedelmeskedni, a közbiztonságot és a belső rendet, ha kell, élete kockáztatásával is megvédeni.’’
,,17. § (2) A rendőri intézkedés során a kényszerítő eszköz alkalmazása esetén lehetőleg kerülni kell a sérülés
okozását, az emberi élet kioltását. Az intézkedés folytán
megsérült személy részére — amint ez lehetséges — segítséget kell nyújtani, szükség esetén a rendőr gondoskodik
arról, hogy a sérültet orvos elláthassa, kórházi elhelyezése
esetén a hozzátartozó vagy más, a sérülttel kapcsolatban
álló személy erről értesüljön.’’
,,19. § (1) A jogszabályi előírások végrehajtását szolgáló
rendőri intézkedésnek — ha törvény vagy nemzetközi megállapodás másként nem rendelkezik — mindenki köteles
magát alávetni, és a rendőr utasításának engedelmeskedni.
A rendőri intézkedés során annak jogszerűsége nem vonható kétségbe, kivéve, ha a jogszerűtlenség mérlegelés nélkül, kétséget kizáróan megállapítható.’’
,,33. § (2) A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság
vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt,
a) ...
b) aki bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható;
c)—g) ...’’
,,38. § (1) A Rendőrség az előállított személyt 24 óra
időtartamra jogosult közbiztonsági őrizetbe venni, ha az
őrizetbe vételt a személyazonosság megállapítása vagy az
őrizetbe vett személy érdeke (ittasság vagy más okból
ön- vagy közveszélyes állapotban van) szükségessé teszi.
Az őrizet időtartamába az előállítás ideje beszámít.
(2) A Rendőrség azt a feltételes szabadságra bocsátott
elítéltet, illetve a javítóintézetből ideiglenesen elbocsátottat, akit pártfogó felügyelet alá helyeztek, ha a pártfogolt a
hatóság elől elrejtőzött vagy elrejtőzésétől alaposan tartani kell, 72 óra időtartamra őrizetbe veheti.’’
A 38. § (1) bekezdésének az indítvány elbírálásakor hatályos szövege:
,,38. § (1) A Rendőrség az előállított személyt 24 óra
időtartamra jogosult közbiztonsági őrizetbe venni, ha az
őrizetbe vételt a személyazonosság megállapítása szükségessé teszi. Az őrizet időtartamába az előállítás ideje beszámít.’’
,,54. § A rendőr lőfegyvert használhat
[...]
g) az emberi élet kioltását szándékosan elkövető el
fogására, szökésének megakadályozására;
h) az állam elleni (Btk. X. fejezet), az emberiség elleni
(Btk. XI. fejezet) bűncselekményt elkövető személy elfogására, szökésének megakadályozására;
i) azzal szemben, aki a nála lévő fegyver vagy más veszélyes eszköz letételére irányuló rendőri felszólításnak nem
tesz eleget, és magatartása a fegyver vagy a más veszélyes
eszköz ember elleni közvetlen felhasználására utal;
j) az elfogott, bűncselekmény elkövetése miatt őrizetbe
vett vagy bírói döntés alapján fogvatartott menekülésének,
erőszakos kiszabadításának megakadályozására vagy elfogására, kivéve, ha a fogvatartott fiatalkorú;
k) a saját élete, testi épsége, személyes szabadsága ellen
intézett támadás elhárítására.’’
,,57. § (2) Nem állapítható meg a lőfegyverhasználat
jogellenessége, ha a szabályos lőfegyverhasználat során
olyan személyt ér találat, aki a helyszínt a Rendőrség felszólítása ellenére nem hagyta el.’’
A 67. § (1) bekezdésének az indítvány benyújtásakor
hatályos szövege:
,,67. § (1) A Rendőrség az ügyész hozzájárulásával a
nyomozás megtagadásának vagy megszüntetésének kilátásba helyezésével információszolgáltatásban állapodhat
meg a bűncselekmény elkövetőjével, ha a megállapodással
elérhető bűnüldözési célhoz fűződő érdek meghaladja az
állam büntetőjogi igényének érvényesítéséhez fűződő érdeket.’’
A 67. § (1) bekezdésének az indítvány elbírálásakor
hatályos szövege:
,,67. § (1) A Rendőrség az ügyész hozzájárulásával a
nyomozás megtagadásának vagy megszüntetésének kilátásba helyezésével információszolgáltatásban állapodhat
meg a bűncselekmény elkövetőjével, ha a megállapodással
elérhető bűnüldözési célhoz fűződő érdek jelentősebb,
mint az állam büntetőjogi igényének érvényesítéséhez
fűződő érdek.’’
III. 1. Az Alkotmánybíróság az élethez való jogra és az
emberi méltóságra vonatkozó álláspontját korábbi határozataiban elsősorban a halálbüntetés, a magzatvédelem és
az eutanázia kapcsán fejtette ki.
A halálbüntetés alkotmányellenességét megállapító
23/1990. (X. 31.) AB határozatban — az Alkotmány 8. §
(1)—(2) és (4) bekezdésében, valamint az 54. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezések egymásra vonatkoztatásával
— úgy foglalt állást, hogy a halálbüntetés az élethez és az
emberi méltósághoz való jog lényeges tartalma korlátozásának tilalmába ütközik. Az élettől a halálbüntetéssel történő megfosztás ugyanis az élethez és az emberi méltósághoz való alapvető jog lényeges tartalmát nem csupán korlátozza, hanem annak a teljes és helyrehozhatatlan megsemmisítését engedi meg. A határozat megállapította,
hogy az emberi élet és az emberi méltóság elválaszthatatlan
egységet alkot és minden mást megelőző legnagyobb érték.
Az emberi élethez és méltósághoz való jog ugyancsak egységet alkotó olyan oszthatatlan és korlátozhatatlan alapjog, amely számos egyéb alapjognak forrása és feltétele.
Az emberi élethez és méltósághoz mint abszolút értékhez
való jog korlátot jelent az állam büntetőhatalmával szemben. Az élethez való jog korlátozhatatlanságát tehát az
Alkotmánybíróság a halálbüntetés alkotmányellenességének megállapításával, az állam büntetőhatalma
gyakorlásával összefüggésben mondta ki. [23/1990. (X. 31.)
AB határozat, ABH 1990, 88, 92—93.]
A terhességmegszakítás alkotmányosságát vizsgáló
64/1991. (XII. 17.) AB határozatban az Alkotmánybíróság
arra mutatott rá, hogy az emberi élet elvételének állam
általi megengedése csak olyan esetekben lehet alkotmányos, amikor a jog eltűri az emberi életek közötti választást, és ennek megfelelően nem bünteti az emberi élet
kioltását. (ABH, 1991, 297, 315—316.)
Az Alkotmánybíróság ebben, az ún. első abortusz-döntésben fejtette ki az államnak az élethez való jogból folyó
általános védelmi kötelezettségét. A határozatban megállapította: az Alkotmány 54. § (1) bekezdése egyrészt minden ember számára garantálja az élethez való alanyi jogot,
másrészt — a 8. § (1) bekezdésével összhangban — az állam elsőrendű kötelességévé teszi az emberi élet védelmét.
Az állam kötelessége az alapvető jogok tiszteletben tartására és védelmére a szubjektív alapjogokkal kapcsolatban
nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell megsértésüktől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell
az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az államnak
arra van szüksége garanciális feladata ellátásához, hogy az
egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket önmagukban is, azaz
ne csupán az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje,
s a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az állam számára az alapjogok védelme csupán része az egész alkotmányos rend fenntartásának és működtetésének. Ezért az
állam úgy alakítja ki az egyes alapjogok megvalósításához
szükséges jogszabályi és szervezeti feltételeket, hogy mind
a többi alapjoggal kapcsolatos, mind pedig egyéb alkotmányos feladataira is tekintettel legyen; az egyes jogoknak az
egész rend szempontjából legkedvezőbb érvényesülését teszi lehetővé, s mindezzel az alapjogok összhangját is előmozdítja. Az alapjog jogosultja, illetve az állam különböző
szempontjai és feladatai miatt az alapjog alanyi jogi, illetve
objektív oldala nem feltétlenül fedi egymást. Az állam
— általános és objektív szempontjaiból következően —
a szubjektív alapjog által védett körön túlmenően is meghatározhatja ugyanazon alapjog objektív, intézményes védelmi körét.
Az élethez való jog objektív oldalából az államnak nem
csupán az a kötelessége következik, hogy az egyes emberek
élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak
védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel
gondoskodjék, hanem ennél több. Ez a kötelesség nem
merül ki az egyes emberek egyedi életvédelmében, hanem
általában az emberi életet és létfeltételeit is védi. Ez utóbbi
feladat minőségileg más, mint az élethez való egyéni alanyi
jogok védelmének összeadása; ,,az emberi élet’’ általában
— következésképp az emberi élet mint érték — a védelem
tárgya. Ezért az állam objektív, intézményes életvédelmi
kötelessége kiterjed a keletkezőben lévő emberi életre is,
csakúgy, mint a jövendő generációk életfeltételeinek biztosítására. Ez a kötelezettség — ellentétben az élethez való
alanyi joggal — nem abszolút. Ezért lehetséges, hogy vele
szemben más jogokat mérlegeljenek. [64/1991. (XII. 17.)
AB határozat, ABH 1991, 297, 302—303.]
Az Alkotmánybíróság a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogával kapcsolatos 22/2003. (IV. 28.) AB határozatában áttekintette az emberi élethez és a méltósághoz
való jog kapcsolatával összefüggő határozatait. (ABK
2003. április, 219.) A halálbüntetésről, majd az abortuszról
szóló határozatokban — az emberi státus meghatározójaként — kifejtett egységességi doktrinát, mint kiinduló alapot, az Alkotmánybíróság irányadónak tekintette az ún.
,,eutanázia’’ probléma elbírálásával kapcsolatban is. Kifejtette: ,,az eddigi gyakorlata alapján kimunkált elvek megfelelő alapul szolgálnak az indítványban felvetett kérdésekben való állásfoglaláshoz is.’’ (ABK 2003. április,
219—232.) Az alapjogok korlátozásánál irányadó, az
Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe foglalt ,,érinthetetlen lényeget’’ tekintve az Alkotmánybíróság megállapította:
,,A világnézeti szempontból semleges, alkotmányos alapokon álló jogrendszer ugyanis sem helyeslő, sem helytelenítő álláspontot nem foglalhat el az ember saját életének
befejezését elhatározó döntésével kapcsolatban; itt olyan
szféráról van szó, amelytől az államnak főszabályként távol
kell magát tartania. Az állam e körben csak annyiban jut
szerephez, amennyiben ezt az élethez való jogra vonatkozó
intézményvédelmi kötelezettsége elkerülhetetlenül szükségessé teszi.’’ (ABK 2003. április, 219.) Az ún. ,,eutanázia’’
határozatában az Alkotmánybíróság nem az élethez és a
méltósághoz való jog konfliktusára építette fel érvelését,
hanem az emberi méltóság jogából levezetett (s így a szükségességi/arányossági mérce szerint korlátozható) önrendelkezési jog, illetve az élethez való jog objektív oldalából
eredő intézményvédelmi (az állam életvédelmi) kötelezettségét vetette össze (ABK 2003. április, 219, 236—237.)
Az Alkotmánybíróság tehát a vizsgálat módszeréül — az
élethez és a méltósághoz való jog, mint az ember jogi
státusát meghatározó jogok abszolút voltának érintetlenül
hagyásával — kitágított tesztet alkalmazott: az alkotmányosan korlátozható önrendelkezési jog és a szintén nem
abszolút életvédelmi kötelezettség egymással szembeni
mérlegelése alapján.
2. Az Rtv. támadott rendelkezéseiben — az alkotmányos alapjogvédelem szempontjából — közös elem, hogy
nem az életnek az állam általi, bizonyosan bekövetkező
elvételéről van szó, hanem az emberi élet — más ember(ek)
általi — eshetőleges elvételéről, az élet kockáztatásáról, az
élethez való jog esetleges sérelmének megengedéséről.
Ezért az Alkotmánybíróságnak a jelen eljárásban az élethez való jogot — az Alkotmány egyéb előírásaira is tekintettel — az állam életvédelmi kötelezettségének komplex
összefüggésében kell vizsgálni. Az alkotmányossági vizsgálat ennek megfelelően kiterjedt az élet kockáztatásának
megengedhetőségére, az élet elvételének önkényességére,
az állam életvédelmi kötelezettségére, vagyis arra, hogy az
élet kockáztatásának megengedése elkerülhetetlen-e,
az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében
alkalmazott alapjog-korlátozás indokolt-e. Az Alkotmánybíróság az Rtv. különböző rendelkezéseinek alkotmányossági felülvizsgálata során figyelembe vette a halálbüntetésről szóló, az abortusz- és az ún. ,,eutanázia-határozatban’’ kifejtett álláspontját.
Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése határt szab az alapjogok korlátozhatóságának, mert lényeges tartalmukat kivonja a törvényhozó rendelkezése alól. Az élet önkényes
elvételének állam általi megengedése kétségkívül ezt az
alkotmányi tilalmat sértené. A jog ugyanakkor bizonyos
esetekben eltűri az élet elvételét, ugyanis nem tekinti jogellenesnek a jogos védelmi helyzetben vagy végszükségben
elkövetett emberölést. Az Rtv. indítványokkal támadott
rendelkezései — mindenekelőtt a lőfegyver-használati esetek — nem tartoznak ehhez a szabályozási területhez.
Más megítélés alá esnek egyrészt azért, mert nem az élet
kioltására, legfeljebb annak kockáztatására adnak felhatalmazást, másrészt azért is, mert a rendőr nem magánemberi
minőségében jár el, hanem olyan személyként, aki az államot terhelő életvédelmi kötelezettséget teljesíti.
A rendőrség alapvető feladataként meghatározott, a
közbiztonság és a belső rend védelmét előíró alkotmányi
rendelkezés [Alkotmány 40/A. § (2) bekezdés] olyan alkotmányos cél, amelynek elérése és fenntartása az élet védelmét is szolgálja.
A közbiztonság és a belső rend védelmének biztosításához az államnak megfelelő jogosítványokkal és eszközökkel kell felruháznia a rendőrséget. Ezek hiányában ugyanis
az Alkotmányban megszabott feladatot nem lehetne teljesíteni. A rendőr az átlagemberhez képest — vállalt hivatásánál fogva — gyakrabban szembesül olyan konfliktushelyzetekkel, amikor a saját vagy társa(i), illetőleg más emberek élete veszélybe kerül. Ebből a helyzetből fakad az a
körülmény, hogy miközben a rendőr a közbiztonság és
a belső rend védelme során életvédelmi funkciót is ellát,
egyúttal a számára biztosított eszközök alkalmazásával az
életet kockáztató tevékenységet is kifejt. Az Alkotmánybíróságnak tehát éppen erre tekintettel kellett vizsgálatát
lefolytatnia, amelynek során arra kellett válaszolnia, hogy
az életvédelem alkotmányos céljához rendelt, de egyúttal
az életet veszélyeztető eszközök biztosítása, valamint
egyéb, kapcsolódó törvényi előírások szükségesek-e, és ha
igen, akkor az elérni kívánt célhoz képest arányosak-e.
Az Alkotmány nem határozza meg, hogy a kívánt célok
elérése érdekében milyen jogosítványokkal, illetve eszközökkel ruházható fel a rendőrség. A rendőrségről szóló
törvény elfogadásához az Alkotmányban megkövetelt kétharmados szavazattöbbség jelzi, hogy a szabályok — beleértve a rendőri jogosítványokat is — előírásához vagy megváltoztatásához a népképviselet széles körű konszenzusa
szükséges. Mindez nem csupán a rendőrség, mint fegyveres
szerv jelentőségére utal, hanem az életvédelem, az élethez
való jog kiemelt fontosságát is mutatja; egyúttal — áttételesen — annak egyik alkotmányos biztosítékát is jelenti.
A rendőrség számára biztosított jogosítványokat és az
azok gyakorlásához rendelt eszközöket az Rtv. nevesíti.
A fentiekben jelzett alkotmányos összefüggések tekintetében azonban nem lehet pusztán önmagában az egyes eszközök, előírások megfelelőségére és arányosságára leszűkíteni a vizsgálatot. Azt is figyelembe kell venni, hogy az
Rtv. ezeket milyen szabályozási környezetbe helyezi el.
A rendőrség működésének általános elvei és szabályai
körében az arányosság követelményét az Rtv. meghatározza:
,,15. § (1) A rendőri intézkedés nem okozhat olyan hátrányt, amely nyilvánvalóan nem áll arányban az intézkedés
törvényes céljával.
(2) Több lehetséges és alkalmas rendőri intézkedés,
illetőleg kényszerítő eszköz közül azt kell választani, amely
az eredményesség biztosítása mellett az intézkedéssel érintettre a legkisebb korlátozással, sérüléssel vagy károkozással jár.’’
Az önkényes eszközhasználatot is tiltja az Rtv.: ,,16. §
(1) A rendőr kényszerítő eszközt csak a törvényben meghatározott feltételek fennállása esetén alkalmazhat. Nincs
helye a kényszerítő eszköz további alkalmazásának, ha az
ellenszegülés megtört és a rendőri intézkedés eredményessége enélkül is biztosítható.’’
Az Rtv. tehát tartalmaz olyan garanciális szabályokat,
amelyek elengedhetetlenül szükségesek az emberi életre is
kiható eszközök törvényi meghatározásához, illetve azok
alkalmazásához. Az indítványokkal támadott rendelkezések alkotmányosságának megítélését — a garanciális szabályok meglétének és elégségességének figyelembevétele
mellett — alapvetően az határozza meg, hogy a jogalkotó
az egyes eszközök, előírások megállapítása során tekintettel volt-e az Alkotmány által biztosított alapjogok korlátozhatóságának határaira.
Alanyi oldalon a vizsgált szabályozás tartalma kettős:
egyrészt az állam nevében eljáró — vagyis az intézkedő —
rendőr életét érinti, másrészt azokét, akik ellen az intézkedés irányul. Az Alkotmánybíróság az élethez való jog tekintetében nem képzett két külön csoportot, de az egységes
szempontrendszeren belül eltérően alakította ki a súlypontokat. Az életértékek azonossága ugyanis nem feltétlenül
vonja maga után a védelem, illetve a kockáztathatóság
azonos szintjének követelményét. Az alapjogi védelem
egyenlőségét a veszélyeztetettségi helyzetben lévő személy
jogi és tényleges helyzete, illetve a vele szemben megkövetelt életvédelem mértéke együttesen teszi ki. Ugyanez a
megállapítás irányadó a rendőri intézkedéssel érintett személyekkel kapcsolatban megragadható helyzetbeli különbségekre is.
IV. Az indítványok részben megalapozottak. 1. Az Alkotmánybíróság elsőként az Rtv.-nek a lőfegyverhasználattal kapcsolatos rendelkezései alkotmányosságát vizsgálta.
A lőfegyverhasználat fogalmát az Rtv. 53. § (1) bekezdése határozza meg: ,,lőfegyverhasználatnak csak a szándékosan, személyre leadott lövés minősül.’’ E meghatározásból
következik, hogy a személyre leadott lövés akkor is lőfegyverhasználatnak minősül, ha nem okozott sérülést.
A Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995.
(III. 1.) BM rendelet (a továbbiakban: Szolgálati Szabályzat) értelmében a lövést lehetőleg lábra, ha pedig a támadó
kezében a támadásra távolról is felhasználható eszköz van,
kézre kell irányítani. A lőfegyverhasználat azonban olyan
rendőri jogosítvány, amely emberi élet kioltására is vezethet, ezért az élethez való joggal összefüggésben jelentős és
közvetlen kockázati tényezőnek minősül.
Az Alkotmánybíróság korábban már vizsgálta a lőfegyverek tartására, forgalmazására és használatára vonatkozó
egyes rendelkezések alkotmányosságát, anélkül, hogy a
korábban lefolytatott eljárások érintették volna a lőfegyverhasználatnak a fent meghatározott fogalmi körét.
A lőfegyverekre vonatkozó szabályozásnak az élethez való
joggal és az állam életvédelmi kötelezettségével kapcsolatos összefüggéseire azonban az Alkotmánybíróság már
több határozatában rámutatott.
,,A műszaki hiba vagy a lőfegyver használatát befolyásoló egészségkárosodás emberi életet veszélyeztethet.
Az élethez és egészséghez való alapjog védelme pedig a
végzetes lőfegyverhasználati hibák megelőzése céljából
— olyan fontos alkotmányos érdek, hogy az a szigorú
szabályozást mindenképpen szükségessé teszi.’’ [14/1992.
(III. 30.) AB határozat, ABH 1992, 338, 341.]
,,Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az állam életés egészségvédelmi kötelezettségéből is következik, hogy
adminisztrációs korlátokat állít fel olyan területeken, amelyek az élet- és egészséghez való jog érvényesülésére fokozott veszélyt jelentenek (lásd: pl. lőfegyvertartás).’’
(677/B/1995. AB határozat, ABH 2000, 590, 597.)
,,A közrend védelme a rendőrségnek az MT rendelet
alapján előírt egyik legfontosabb kötelessége. Az Alkotmány 40/A. § (2) bekezdése is hasonlóan rendelkezik:
’A rendőrség alapvető feladata a közbiztonság és a belső
rend védelme’. A közrendet lőfegyverek használatával súlyosan lehet veszélyeztetni, ezért a lőfegyver forgalmának,
használatának esetenként szűkebb vagy tágabb körű korlátozása vagy tiltása, s az erre feljogosító miniszteri végrehajtási rendelet éppen az alkotmányos rend védelmét segíti
elő.’’ [22/1991. (IV. 26.) AB határozat, ABH 1991, 408,
410.]
,,A legálisan forgalomban tartható kézi lőfegyverek számának jogszabályi korlátozása ésszerű indokra vezethető
vissza: a közbiztonság védelme érdekében a mindenkori
közhatalomnak egyenesen alkotmányos kötelessége, hogy
egyes alapvető jogok védelme érdekében az azok érvényesülésére veszélyt jelentő tulajdoni tárgyak tekintetében
korlátozásokat alkalmazzon. Az Alkotmánybíróság az
58/1994. (XII. 14.) AB határozatában már kifejtette, hogy
az emberi élet tevőleges állami védelmét szolgáló olyan
büntető, polgári, közigazgatási jogszabályokat kell hozni
és végrehajtani, amelyek ’az emberi életet mások tevékenységétől vagy tevékenységének eredményétől óvják.’ (ABH
1994, 337.)’’ (720/B/1997. AB határozat, ABH 1998, 1005,
1007.)
,,Az Alkotmány XII. fejezete tételesen felsorolja az
alapvető emberi jogokat. Közöttük azonban sem megnevezetten nem szerepel, sem az élethez és az emberi méltósághoz [Alkotmány 54. § (1) bekezdés], sem pedig a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz [Alkotmány 55. § (1) bekezdés] való alapvető jogból nem vezethető le a szabad
lőfegyvertartás joga. Ellenkezőleg: ha lőfegyvert korlátozatlanul lehetne beszerezni, mivel a fegyvert nemcsak önvédelemre, hanem jogtalan támadásokra is fel lehet használni, külföldi statisztikai adatokkal igazolhatóan éppen az
élethez fűződő emberi jogtól való önkényes megfosztások
számának növekedésével kellene számot vetni. A közbiztonság — benne az emberi élet és méltóság — védelme az
Alkotmány 40/A. § (2) bekezdése szerint a ’rendőrség
alapvető feladata’.’’ (201/B/1995. AB határozat, ABH
1995, 774, 775.)
Az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi
jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a továbbiakban: Emberi Jogok Európai Egyezménye) 2. cikke szól az
élethez való jogról. Eszerint:
,,1. A törvény védi mindenkinek az élethez való jogát.
Senkit nem lehet életétől szándékosan megfosztani, kivéve, ha ez halálbüntetést kiszabó bírói ítélet végrehajtása
útján történik, amennyiben a törvény a bűncselekményre
ezt a büntetést állapította meg.
2. Az élettől való megfosztást nem lehet e Cikk megsértéseként elkövetettnek tekinteni akkor, ha az a feltétlenül szükségesnél nem nagyobb erőszak alkalmazásából
ered:
a) személyek jogtalan erőszakkal szembeni védelme érdekében; b) törvényes letartóztatás foganatosítása vagy a törvényesen fogva tartott személy szökésének megakadályozása
érdekében;
c) zavargás vagy felkelés elfojtása céljából törvényesen
tett intézkedés esetén.’’
Az 1. pont ugyan még megengedi a halálbüntetést, de az
Emberi Jogok Európai Egyezménye hatodik kiegészítő
jegyzőkönyvének 1. cikke már a halálbüntetés eltörléséről
rendelkezik.
Az Alkotmánybíróság összevetve a 2. cikk követelménytartalmát az Rtv. lőfegyverhasználatra vonatkozó szabályozásával, megállapította, hogy a támadott rendelkezések
nem terjeszkednek túl a 2. cikk 2. a)—c) pontokban foglaltak körén. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság a ,,feltétlenül
szükségesnél nem nagyobb erőszak’’ mint alapvető fogalmi
feltétel értelmezését nem hagyhatta figyelmen kívül jelen
eljárása során.
Az Rtv. indokolásának a lőfegyverhasználat szabályozására vonatkozó része az Emberi Jogok Európai Egyezményében foglaltakra nem hivatkozik, viszont megemlít egy
nemzetközi dokumentumot: ,,A javaslat az ENSZ
VIII. bűnmegelőzési kongresszusán elfogadott határozatot figyelembe véve szabályozza a rendőrség tagjainak lőfegyver-használati jogát: ez a végső kényszerítő eszköz önvédelemből, a mások életét veszélyeztető súlyos bűncselekmény elkövetésének megakadályozására, az ilyen veszélyt
okozó személy elfogására, illetőleg szökésének megakadályozása céljából alkalmazható.’’ A hatályos szabályozás
ezen az esetkörön túlmegy, mert nemcsak a mások életét
veszélyeztető súlyos bűncselekmény elkövetőjének elfogása, illetve szökésének megakadályozása esetén engedi meg
a lőfegyverhasználatot.
Az Alkotmánybíróság a támadott rendelkezések konkrét vizsgálatát megelőzően áttekintette a hatályos jogrend
lőfegyver-használati szabályozását, különösen a rendőrség,
a büntetés-végrehajtási szervezet, a nemzetbiztonsági szolgálatok, a határőrség, valamint a vám- és pénzügyőrség
működése körében.
A lőfegyverhasználatnak a felsorolt szervezetekre irányadó szabályait összevetve megállapítható, hogy a szabályozás terjedelme törvényenként különböző, az egyes esetek
feltételrendszere, szóhasználata pedig részben megegyezik, részben egymástól eltérő. Az Alkotmánybíróság ezzel
összefüggésben rámutat: nincs olyan, az Alkotmányban
meghatározott vagy abból levezethető követelmény, hogy
a jogalkotónak egységesen kellene szabályoznia a lőfegyverhasználatot. Éppen ellenkezőleg: a jogalkotónak figyelembe kell vennie a lőfegyver-használati joggal felruházható szervezetek feladat- és hatáskörében megmutatkozó
különbségeket, és a vizsgált jogosítványra vonatkozó szabályozást ennek megfelelően, az adott szervezetre rendelten kell kialakítania. Az élethez való alapjog érvényesülésének vizsgálata szempontjából azonban bizonyos szabályozásbeli összefüggéseket nem lehet figyelmen kívül
hagyni.
Az első ilyen összefüggés a lőfegyver-használati jogosultság terjedelmének meghatározása. Nyilvánvaló, hogy
amennyiben a jogalkotó olyan esetben is biztosítja a lőfegyver használatát, amelyet az adott szerv feladat- és hatásköre
nem indokol, az már önmagában alkotmányellenességet
eredményez. A jogosultság egyes eseteinek áttekintése
alapján megállapítható, hogy valamennyi érintett szervet
(a szerv részéről eljáró jogosított személyt) felruházott a
jogalkotó a lőfegyver használatára akkor, ha ez az élet
elleni közvetlen fenyegetés vagy támadás, illetve a testi
épséget súlyosan veszélyeztető közvetlen támadás elhárítását szolgálja.
A következő esetkörben — az egyes szervek feladat- és
hatásköréhez rendelten — taxatíve felsorolt súlyos, az életet is veszélyeztető bűncselekmények (cselekmények; objektumok, létesítmények elleni támadások) megakadályozása vagy megszakítása indokolja a lőfegyver használatát.
E tekintetben a legszélesebb körű jogosítványt a rendőr, és
a határőr, a legszűkebbet a pénzügyőr számára állapított
meg a jogalkotó.
A kifejtettek szerint a lőfegyverhasználattal érintett személy életének kockáztathatóságát — a lőfegyver-használati jog megengedését — a valamennyi esetben megragadható életveszély elhárítandó volta indokolja. A vizsgált rendelkezések közül egyedül az Rtv. 54. § j) pontjának egyik
eleme (a fogvatartott erőszakos kiszabadítása) tartalmaz
támadó, tehát veszélyeztető magatartást, a többi azonban
nem tartozik a fenti esetkörök egyikébe sem. Vagyis: az
indítványokkal érintett szabályozás nagy része akkor is
megengedi a lőfegyver használatát, amikor az életveszély
nem manifesztálódott.
Az Rtv. 54. § g) és h) pontjaival azonos lőfegyver-használati jogosultságot más törvény nem tartalmaz. Az tehát,
hogy a már befejezett bűncselekményt elkövető, de emiatt
még felelősségre nem vont személlyel szemben lőfegyvert
lehessen használni, kizárólagos rendőri jogosítvány.
Az Rtv. 54. § i) pontjában foglalt rendelkezés csaknem szó
szerint megegyezik a határőrizetről és a Határőrségről
szóló 1997. évi XXXII. törvény 58. § (1) bekezdés g) pontjával, valamint részben megegyezik a büntetés-végrehajtási
szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény (a továbbiakban:
Bvtv.) 22. § (3) bekezdés j) pontjával. Végezetül: az Rtv.
54. § j) pontja szerinti szabályozás — részben más feltételrendszer meghatározásával — megtalálható a Bvtv. 22. §
(3) bekezdés g), h) és i) pontjaiban.
Az egyes lőfegyver-használati eseteket a jogalkotó
ugyan külön-külön határozta meg, de a gyakorlatban a
lőfegyverhasználattal érintett személyek magatartásának
függvényében ezek — egy szituáción belül — akár egymást
követően is megjelenhetnek. Így például ha a támadó magatartást tanúsító személy a támadást befejezve elmenekül,
vagy ellenkezőleg, a menekülő támadást kísérel meg.
A lőfegyver-használati jog egyes, indítványokkal támadott eseteinek vizsgálatát megelőzően az Alkotmánybíróság az Rtv. néhány olyan rendelkezését is áttekintette,
amelyek kihatásukban érintik a jogosítvány szabályozási
tartalmát.
Ennek alapján megállapította, hogy az Rtv.-ben a jogalkotó előírta a rendőr intézkedési kötelezettségét [Rtv.
13. § (1) bekezdés], továbbá azt is, hogy a rendőri intézkedésnek magát alávetni, és a rendőr utasításának engedelmeskedni mindenki köteles [Rtv. 19. § (1) bekezdés].
A rendőr jogszerű intézkedésének való ellenszegülés esetén pedig az Rtv. szerinti intézkedések és kényszerítő eszközök alkalmazhatók [Rtv. 19. § (2) bekezdés].
A jogalkotó meghatározta, hogy mely esetekben nincs
helye lőfegyverhasználatnak (55. §), valamint azt is, hogy
az ilyen eszköz alkalmazásának milyen előfeltételei vannak
[56. § (1) bekezdés]. A jogalkotó azonban mindkét feltétel
alól maga állapított meg kivételeket, vagyis részlegesen
oldotta a veszélyeztetettség kizárását, illetve elkerülését
biztosító szabályok szigorát. Az emberi élet kockáztathatóságának ilyen módon való kiterjesztése — az alapjogvédelmi követelményekre tekintettel — általában az alkotmányos életvédelem fokozásának szükségességét igényli a
konkrét lőfegyver-használati esetekben.
Ugyanakkor arra is rámutat az Alkotmánybíróság, hogy
a lőfegyver-használati jog gyakorlása előfeltételeinek tekintetében az egyes esetekben különbségek mutatkoznak.
Ez legfőképpen az előfeltételek (megelőző intézkedések)
érvényesíthetőségében ragadható meg. Az ún. veszélyeztetettségi esetkörben a lőfegyverhasználattal érintett személy támadó magatartást tanúsít, ezért a rendőri kényszerintézkedés ennek elhárítását szolgálja. A magatartás támadó jellegéből, annak gyors lefolyásából, közelítő irányultságából adódik, hogy általában kevés idő áll rendelkezésre
az Rtv. 56. § (1) bekezdésében meghatározott cselekmények (felhívás, figyelmezetés, figyelmeztető lövés) foganatosítására. Ennek következtében éppen ebben az esetkörben kerülhet sor gyakrabban az Rtv. 56. § (2) bekezdésében foglaltak alkalmazására, vagyis a lőfegyverhasználatot
megelőző intézkedések teljes vagy részbeni mellőzésére.
Ezzel szemben a támadott rendelkezések többségénél a
lőfegyverhasználattal érintett menekül vagy szökik, mozgása értelemszerűen távolodó, vagyis az üldöző rendőrnek
általában lehetősége adódik a megelőző intézkedések megtételére.
Az Rtv. 54. § h) pontja megengedi a lőfegyverhasználatot az állam elleni és az emberiség elleni bűncselekményt
elkövető személy elfogása, szökésének megakadályozása
érdekében.
Az Alkotmánybíróság a vizsgált rendelkezéssel kapcsolatban mindenekelőtt leszögezi: ez a lőfegyver-használati
jogosítvány nem tartozik a veszélyeztetésen alapuló esetkörbe. A lőfegyverhasználattal érintett személy tehát már
elkövette a bűncselekményt, ugyanakkor nem lép fel támadólag sem a rendőr sem más személy ellen, tényleges
magatartása a menekülés vagy az elrejtőzés. A vizsgálat
iránya ennek megfelelően ez esetben az, hogy megengedhető-e a lőfegyverhasználat, ha nem áll fenn egyidejűleg
egy másik élet veszélyeztetése.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a lőfegyverhasználat alkotmányosságát az alapozza meg, hogy a lőfegyverhasználattal érintett személy korábban megsértette
az élethez való jogot egy másik emberi élet kioltásával.
A Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény
(a továbbiakban: Btk.) X. fejezete határozza meg az állam
elleni bűncselekményeket. (139. § az alkotmányos rend
erőszakos megváltoztatása; 139/A. § az alkotmányos rend
elleni szervezkedés; 140. § lázadás; 142. § rombolás; 144. §
hazaárulás; 145. § hűtlenség; 146. § az ellenség támogatása; 147. § kémkedés; 148. § a szövetséges fegyveres erő
ellen elkövetett kémkedés; 150. § feljelentés elmulasztása.)
A felsorolt bűncselekmények egyik törvényi tényállásában sem szerepel az élet kioltása, mint tényállási elem.
A Btk. XI. fejezete határozza meg az emberiség elleni
bűncselekményeket. (153. § háborús uszítás; 154. § tiltott
toborzás; 155. § népirtás; 157. § apartheid; 158. § polgári
lakosság elleni erőszak; 159. § háborús fosztogatás; 160. §
bűnös hadviselés 160/A. § nemzetközi szerződés által tiltott fegyver alkalmazása; 161. § harctéri fosztogatás; 162. §
fegyverszünet megszegése; 163. § hadikövet elleni erőszak;
164. § visszaélés a vöröskereszttel; 165. § egyéb háborús
bűntettek.)
A felsorolt bűncselekmények törvényi tényállásai közül
csak a népirtás, az apartheid, a bűnös hadviselés és az egyéb
háborús bűntettek foglalják magukba — nem feltétlenül,
hanem több más elkövetési magatartás mellett — az élet
kioltását is.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy az Rtv. 54. § h) pontjában foglalt szabályozási tartalom, vagyis az, hogy a Btk. X. és XI. fejezetében felsorolt
bűncselekmények elkövetőivel szemben kivétel nélkül
megengedett a lőfegyverhasználat, sérti az Alkotmány
54. § (1) bekezdése szerinti élethez való jogot. Azoknak az
emberiség elleni bűncselekményeknek az elkövetői
viszont, akik emberi életet oltanak ki, a velük szemben
megengedett lőfegyverhasználat szempontjából az Rtv.
54. § g) pontja szerinti szabályozás hatálya alá esnek.
Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően az Rtv. 54. §
h) pontját megsemmisítette.
2. Az Rtv. 54. § i) pontja azzal szemben is lehetővé teszi
a lőfegyverhasználatot, akinek a magatartása a nála lévő
fegyver vagy más veszélyes eszköz miatt ember elleni közvetlen felhasználására utal. Az indítványozó a ,,vagy más
veszélyes eszköz’’ szövegrészt tartja alkotmányellenesnek.
A vizsgált esetben a lőfegyverhasználatot — az Rtv. 56. §
(1) bekezdésében foglalt megelőző intézkedéseken túlmenően — kettős feltételhez köti a jogalkotó. Az egyik feltétel
az, hogy a rendőrnek előzetesen fel kell szólítania az érintettet a nála lévő fegyver vagy más veszélyes eszköz letételére. A további feltétel pedig az, hogy a felszólításnak az
érintett ne tegyen eleget.
Az Alkotmánybíróság rámutat: az Rtv. 54. § i) pontja a
korábbiakban már tipizált lőfegyver-használati esetkörök
egyikébe sem sorolható. Az Rtv. 54. § a)—f) pontjai, és
k) pontja, valamint részben a j) pont valamely realizálódott,
és az életet direkt vagy indirekt módon veszélyeztető támadás miatt biztosítja a támadó ellen a lőfegyverhasználatot.
Az Rtv. 54. § g) és h) pontjai, valamint részben a j) pont
esetén pedig valamely bűncselekmény korábbi elkövetéséhez kötötte a jogalkotó a lőfegyverhasználat megengedhetőségét.
Az Rtv. 54. § i) pontja a fenti feltételek egyikét sem
tartalmazza. A lőfegyverhasználattal érintett személy
ugyanis nem tanúsít támadó vagy bármilyen más, az életet
konkrétan veszélyeztető magatartást. Csak a körülményekből lehet arra a következtetésre jutni, hogy a nála lévő
tárgyat olyan módon készül használni, amely alkalmas lehet emberi élet veszélyeztetésére. Más megfogalmazásban:
miután eredménytelennek bizonyult a tárgy letételére irányuló felszólítás, a rendőr arra az alapos feltevésre jut, hogy
a tárgy felhasználásával támadás készül, ami vagy ellene,
vagy valamely más személy ellen irányul. A vizsgált rendelkezés szerinti esetben tehát egyaránt hiányzik a realizálódott támadás, valamint az a körülmény is, hogy a lőfegyver
használattal érintett személy korábban valamely bűncselekményt követett el.
Önmagában az Rtv. 54. § i) pont szabályozási tartalmából, de különösképpen a más lőfegyver-használati esetekkel való összevetésből következik, hogy a tárgynak (fegyver
vagy más veszélyes eszköz) itt kiemelt jelentősége van.
Ezért az Alkotmánybíróság az élethez való joggal összefüggésben meghatározóan azt vizsgálta, hogy a rendelkezésben megjelölt tárgyak veszélyessége eléri-e azt a szintet,
ami megalapozhatja a lőfegyverhasználatot, vagyis az élet
kockáztathatóságát.
A fegyver fogalmát az Rtv. ugyan nem határozza meg, de
a szó általános és büntetőjogi értelmében a fegyver olyan
tárgynak, eszköznek minősül, amely alkalmas az élet veszélyeztetésére vagy kioltására.
Így a Btk. 137. § 4. a) pontja szerint a lőfegyver és a
robbanóanyag használata alapozza meg a fegyveres elkövetés minősítését.
Az Rtv. a más veszélyes eszköz fogalmát sem határozza
meg. Míg a fegyvert az életet veszélyeztető eszköznek kell
tekinteni, a más veszélyes eszköz nem feltétlenül minősül
annak.
A közbiztonságra különösen veszélyes eszközökről
szóló 175/2003. (X. 28.) Korm. rendelet melléklete értelmében a közbiztonságra különösen veszélyes eszköznek
számít sok más — pl. szúró- és vágóeszközök — mellett az
olyan eszköz is, melyből a szem és nyálkahártyák, illetve a
bőrfelület ingerlésével támadásra képtelen állapotot előidéző anyag permetezhető ki (gázspray), amely azonban
nem alkalmas az élet kioltására.
A vizsgált rendelkezés értelmében akkor is helye lehet
lőfegyverhasználatnak, ha a lőfegyverhasználattal érintett
személy magatartása a nála lévő — élet kioltására nem
alkalmas, de az intézkedő rendőr értelmezése szerint más
veszélyes eszköznek minősülő — tárgy ember elleni közvetlen felhasználására utal. A ,,más veszélyes eszköz’’ így
túl tág értelmezést tesz lehetővé, amely olyan esetekben is
megalapozhatja a lőfegyverhasználatot, amikor az egyébként szükségtelen. A jogalkotó tehát kellő differenciálás
nélküli jogfogalomra alapozta a rendőri jogosítvány gyakorolhatóságát, vagyis a pontos törvényi meghatározás hiánya — az élethez való joggal összefüggésben — alkotmányellenes helyzetet teremt.
Ezért az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a más
veszélyes eszközre vonatkozó rendelkezés ebben a megfogalmazásban jogbizonytalanságot okozhat. A lőfegyverhasználat tehát kizárólag fegyver, valamint az élet kioltására alkalmas más eszköz esetén lehet alkotmányos.
Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően megállapította, hogy az Rtv. 54. § i) pont ,,vagy más veszélyes eszköz’’
és ,,vagy a más veszélyes eszköz’’ szövegrészei nemcsak
jogbizonytalanságot eredményeznek a tárgyi körhöz tartozó fogalom meghatározatlansága miatt, hanem egyúttal
indokolatlan kockázati tényezőnek minősülnek az élethez
való joggal összefüggésben. Életkockáztatás és életvédelem csak akkor kerülhetnek egyensúlyba, vagyis az alapjogi
védelem egyenlősége csak abban az esetben érhető el, ha a
vizsgált rendelkezésben meghatározott tárgyi kör leszűkül
azokra az eszközökre, amelyek az élet kioltására alkalmasak vagy legalábbis az életet közvetlenül veszélyeztethetik.
A fentiekben kifejtettek alapján az Alkotmánybíróság
megállapította, hogy az Rtv. 54. § i) pontjának ,,vagy más
veszélyes eszköz’’ és ,,vagy a más veszélyes eszköz’’ szövegrészei sértik a jogbiztonságnak az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből levezethető követelményét, sértik továbbá az
Alkotmány 8. § (2) bekezdésében és az 54. § (1) bekezdésében foglaltakat, ezért az alkotmányellenes szövegrészeket megsemmisítette, és egyúttal a hatályban maradó törvényszöveget megállapította.
3. Az Rtv. 54. § j) pontja szerint megengedett a lőfegyverhasználat az elfogott, bűncselekmény elkövetése miatt
őrizetbe vett vagy bírói döntés alapján fogvatartott menekülésének, erőszakos kiszabadításának megakadályozására vagy elfogására, kivéve, ha a fogvatartott fiatalkorú.
Az Rtv. rendelkezése alapján tehát az említett célokból
minden felnőtt fogvatartottal szemben használható lőfegyver, függetlenül attól, hogy milyen súlyú vagy milyen jellegű
cselekmény elkövetése miatt került a rendőrség őrizetébe.
Az egyik indítványozó a rendelkezés egészét, míg a másik a ,,menekülésének’’, továbbá ,,vagy elfogására’’ szövegrészeket tartja alkotmányellenesnek.
A vizsgált rendelkezés a lőfegyverhasználattal érintett
személy szempontjából kettős: kiterjed egyrészt magára a
fogvatartottra, másrészt arra is, aki a fogvatartott erőszakos kiszabadításában részt vesz. Akit a menekülése vagy az
elfoghatósága miatt érint a lőfegyverhasználat — a j) pont
körében — nem tanúsít támadó magatartást, értelemszerűen nincs semmi olyan cselekvése, ami mások élete vagy
testi épsége ellen irányulna. Ha ilyen cselekvésre sor kerül,
akkor az Rtv. 54. §-ában meghatározott valamely más okból nyílik meg a lehetőség a lőfegyver-használatra [a), b),
i) vagy k) pontok]. Az erőszakos kiszabadításban részt vevő
személy ezzel szemben szükségképpen támadó magatartást
tanúsít.
A magatartások különbözőségéből eredően az alkotmánybírósági vizsgálat iránya sem lehetett ugyanaz. A menekülő, illetve a menekülést követően elfogás alá eső személy esetében nem áll fenn a rendőrt vagy harmadik személyt érintő veszélyeztetés, tehát az Alkotmánybíróságnak
ezúttal is abban kellett állást foglalnia, hogy alkotmányosan megengedhető-e az élet kockáztatása (a lőfegyver használata), ha ez nem életveszély elhárítását célozza.
Az Alkotmánybíróság a 9/1992. (I. 30.) AB határozatban
leszögezte: ,,A bizonyítás sikertelensége éppúgy az állam
kockázati körébe tartozik, mint az eljárás során elkövetett
hibák, sőt — eltérő törvényi rendelkezés hiányában — az
eljárást akadályozó bármely körülmény is, amely folytán a
büntetőeljárás ideális célja, az igazságos és célját betöltő
büntetés kiszabása nem teljesülhetett.’’ (ABH 1992,
59, 70.)
Az Alkotmánybíróság több határozatában hangsúlyozta
azt is, hogy az államnak, illetve az állam szerveinek az
Alkotmány rendelkezéseiből levezethető joga és egyben
kötelezettsége van az állami büntető hatalom gyakorlására, a büntető igény érvényesítésére. Az 5/1999. (III. 31.)
AB határozatában ezzel összefüggésben kifejtette: indokolt, hogy ennek a feladatnak a teljesítéséhez az állami
büntetőhatalmat gyakorló szerveknek hatékony eszközök
álljanak a rendelkezésükre. (ABH 1999, 75, 83.) Ez pedig
szükségképpen együtt jár az olyan büntető eljárási cselekmények, ezen belül olyan kényszercselekmények alkalmazásának megengedésével, amelyek lényegüket tekintve
súlyosan jogkorlátozzák, érintik a büntetőeljárás alá vont
személy alkotmányos jogait is. [26/1999. (IX. 8.) AB határozat, ABH 1999, 265, 271.]
Az idézett megállapítások is azt a követelményt erősítik,
hogy az államnak hatékonyan kell élnie a rendelkezésére
álló alkotmányos eszközökkel. Ez a vizsgált rendelkezés
vonatkozásában aképpen konkretizálható, hogy a rendőrség úgy köteles a fogvatartott biztonságos őrzéséről gondoskodni, hogy ezáltal a menekülés elkerülhetővé váljék.
A rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.)
BM rendelet (a továbbiakban: R.) 14. § (1) bekezdése szerint a fogda a fogvatartottak elhelyezésére, biztonságos
őrzésére szolgáló, huzamos emberi tartózkodásra alkalmas
épület vagy épületrész. Az R. szabályozza a fogvatartottal
szemben alkalmazható kényszerítő eszközöket is: ,,30. §
(1) A fogvatartottal szemben az Rtv. 47—50. §-aiban,
valamint az 52. §-ban meghatározott kényszerítő eszközök
a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995.
(III. 1.) BM rendelet (a továbbiakban: RSzSz.) kényszerítő
eszközökre vonatkozó szabályai szerint alkalmazhatóak.’’
A fogvatartottak rendszeres ellenőrzését is meghatározza
az R. 32. § (2) bekezdése: ,,A fogdaőrök kötelesek a zárkában elhelyezett fogvatartottak viselkedését 20 percenként
ellenőrizni a betekintő sávon keresztül. Gyakrabban
— szükség esetén folyamatosan — kötelesek ellenőrizni
azokat a fogvatartottakat, akik rendkívüli cselekményt
követtek el, vagy akikről viselkedésük alapján a rendkívüli
cselekmény elkövetése alaposan feltehető.’’ Az R. 34. §
(3) bekezdése értelmében: ,,A fogvatartottat haladéktalanul meg kell bilincselni, ha támadást vagy szökést kísérel
meg. Az eljárási cselekmény foganatosítását követően a
fogdába történő visszakísérés előtt a fogvatartottat meg
kell bilincselni, és ruházatát át kell vizsgálni.’’
A felhívott rendelkezések alapján rögzíthető, hogy a
rendőrség számára a jogalkotó megteremtette a biztonságos őrzés feltételeit, eszközrendszerét. Ha az őrzés során
olyan mulasztás történik, ami lehetővé teszi a jogilag még
felelősségre nem vont fogvatartott szökését, akkor ennek
korrigálására nem szolgálhat az élet kioltására is alkalmas
eszköz (lőfegyver) használata. Vagyis: az állam életvédelmi
kötelezettsége mellett jelen van az őrzési felelősségből
fakadó kötelezettsége, ami együttesen már aránytalanná
teszi a lőfegyverhasználatot az élethez való joggal összefüggésben. Az Alkotmánybíróság azt is figyelembe vette, hogy
az állam a fogvatartott menekülését illetően nem marad
büntetőjogi eszköz nélkül, mert a Btk. 245. § (1) bekezdése
szerint az érintett ezen magatartásával a fogolyszökés bűncselekményét követi el, amelynek alapján büntetőjogilag
felelősségre vonható.
A Szolgálati Szabályzat 64. § (2) bekezdése egyébként
nagymértékben szűkíti a vizsgált rendelkezés szerinti lőfegyver-használati jogot: ,,Az Rtv. 54. § j) pontja alapján
akkor használható lőfegyver, ha az elfogás, az őrizetbe
vétel, illetve a fogva tartás indoka az Rtv. 54. § g), illetve
h) pontjában meghatározott bűncselekmény.’’ A jelenleg
hatályos szabályozás szerint ez annyit jelent, hogy csak
olyan fogvatartottal szemben lehet lőfegyvert használni,
akit élet kioltása, állam vagy emberiség elleni bűncselekmény elkövetése miatt vettek őrizetbe (fogtak el vagy tartanak fogva). Az Alkotmánybíróságnak az Rtv. 54. §
h) pontot érintő döntése következtében ez egyébként is
csak az élet kioltását elkövető fogvatartottra vonatkozhatna.
Az Alkotmánybíróság azonban — az előzőekben kifejtettek alapján — megállapítja, hogy az Rtv. 54. § j) pontja
,,menekülésének’’, továbbá ,,vagy elfogására’’ szövegrészei
sértik az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében és 54. § (1) bekezdésében foglaltakat. Az Alkotmánybíróság külön hangsúlyozza: az élet kioltását elkövető fogvatartottal szemben
az államot fokozottan terheli az őrzési felelősség, a biztonságos fogvatartás kötelezettsége.
Ugyanakkor nem állapította meg az Alkotmánybíróság
az Rtv. 54. § j) pontjában foglalt további rendelkezés alkotmányellenességét, mert a fogvatartott erőszakos kiszabadításának megakadályozása esetén indokolt a lőfegyverhasználat biztosítása. Az indokoltságot az teremti meg,
hogy az erőszakos kiszabadítás során szükségképpen megvalósul a mások életének vagy testi épségének veszélyeztetése. Az a jogalkotó döntési körébe tartozik, hogy a lőfegyverhasználatot további feltételekhez kösse, amint azt a
Szolgálati Szabályzat már hivatkozott előírása [64. §
(2) bekezdése] meg is teszi.
Az Rtv. 54. § j) pontjának a fentiek szerint elvégzett
felülvizsgálata során az Alkotmánybíróság — az indítványozók által általánosságban jelzett — a normavilágossággal kapcsolatos problémát is észlelt. Indokolásában az
Alkotmánybíróság már rámutatott, hogy a vizsgált rendelkezés a lőfegyverhasználattal érintett személy szempontjából kettős, mert egyaránt kiterjed a fogvatartottra, valamint arra, aki a fogvatartott erőszakos kiszabadításában
részt vesz. Ugyanakkor a rendelkezés záró szövegrésze
egységesen kizárja a lőfegyverhasználatot abban az esetben, ha a fogvatartott fiatalkorú. A jogalkotó feltehetően
csak a fiatalkorú fogvatartottal szemben kívánta kizárni a
lőfegyverhasználatot, de az alkalmazott kodifikációs technika miatt ez a szűkítés irányadóvá vált a személyi kör
másik csoportjára, vagyis az erőszakos kiszabadítást végrehajtókra is. Mindez azt eredményezi, hogy fiatalkorú fogvatartott kiszabadítására irányuló támadás esetén a rendőr
az Rtv. 54. § j) pont alapján őt megillető lőfegyver-használati jogával egyáltalán nem élhet.
Az Alkotmánybíróság megállapította a fogvatartottal
szembeni lőfegyverhasználat alkotmányellenességét, de
egyúttal rámutat arra, hogy a fogolyszöktetést erőszakos
módon végrehajtókkal szembeni lőfegyverhasználat nem
alkotmányellenes.
Kialakult gyakorlata szerint az Alkotmánybíróság, ha a
norma egy részének alkotmányellenességét állapítja meg,
akkor többnyire csak e szövegrészt semmisíti meg, egyúttal
megállapítja, hogy a megsemmisítést követően a rendelkezés milyen szöveggel marad hatályban. A jelen ügyben
ennek a megoldásnak ugyan nem volna technikai akadálya,
de azért nem alkalmazható, mert a hatályban maradó szövegrész értelmezhetetlenné válna, s ekként az ún. normavilágosság hiánya folytán maradna fent az alkotmányellenesség.
Ezért döntött úgy az Alkotmánybíróság, hogy a rendelkezés egészét megsemmisíti. Így a jogalkotónak lehetősége
nyílik arra, hogy a fogvatartott erőszakos kiszabadítását
elkövetőkkel szembeni lőfegyver-használatot, mint az Rtv.
54. § j) pontjának nem alkotmányellenes szövegrészét
önállóan szabályozza.
4. Az Rtv. további rendelkezéseit érintő indítványok
elutasítását az Alkotmánybíróság a következőkkel indokolja:
4.1. Az Rtv. 54. § g) pontja szerint a rendőr lőfegyvert
használhat az emberi élet kioltását szándékosan elkövető
elfogására, szökésének megakadályozására.
Az Alkotmánybíróságnak mindenekelőtt abban kellett
állást foglalnia, hogy alkotmányosan megengedhető-e az
élet kockáztatása akkor, ha ez nem életveszély elhárítását
célozza. Önmagában abból a körülményből ugyanis, hogy
valaki korábban emberi életet oltott ki, okszerűen még
nem következik, hogy további emberölésre, vagy legalábbis
az életet veszélyeztető cselekmény elkövetésére készül.
További fontos körülményként értékelendő, hogy valóban
az a személy követte-e el az emberölést, akivel szemben a
rendőr él a lőfegyverhasználati jogával. Rendőri tettenérés
esetén feltehető az azonosság, de szóbeli értesülés (szemtanú nyilatkozata) az azonosság megállapítását kétségessé
teheti. Azt is indokolt kiemelni, hogy a lőfegyverhasználattal érintett személynek a bűnösségét a bíróság még nem
állapította meg. A rendelkezés értelmében bármilyen szándékos emberölés szóba jöhet, nemcsak olyan, ahol lőfegyvert használt az elkövető, vagy egyébként következtetni
lehetne a brutalitására, elvetemültségére, amely alapján a
társadalomra vonatkoztatott életvédelmi igény fokozottan
merülne fel (a közbiztonság az élethez való joggal összefüggésben fokozott veszélynek volna kitéve). Nem feltétel,
hogy az elkövető fel legyen fegyverkezve, értelemszerűen
az sem, hogy a fegyvert ember ellen közvetlenül használni
készül.
Az élet kockázati tényezőinek egyike maga az ember,
többek között azért, mert a szó elvont érelmében bárki
képes ölni. Ha valaki ezt meg is teszi, szembesülnie kell az
állam igazság-szolgáltatásával, amelynek eredményeképpen döntés születik bűnössége kérdésében, és ehhez képest
a büntetés kiszabásában. Az Alkotmánybíróságnak a jelen
eljárásban viszont azt a jogi helyzetet kell mérlegelnie,
amelyben a szándékos emberölést elkövető, de emiatt még
felelősségre nem vont személlyel szemben megengedett a
lőfegyverhasználat.
Az életnek, mint a legfőbb alapjogi értéknek a védelme
esetről-esetre sokrétű, alapos és egyértelmű, de mindig az
adott körülményeknek megfelelő megközelítést kíván.
A jelen esetben az egyik megközelítés lehetne az azonos
életértékek összevetéséből fakadó értékelés. Ez egy kettős
viszonyt tételez fel, amelynek egyik oldalán áll a lőfegyverhasználattal érintett, emberölést elkövető személy élete,
míg a másik oldalon — a maga elvont formájában — az az
életérték, amelyet az emberi életet korábban már kioltó
személy potenciálisan veszélyeztet azáltal, hogy esetleg
újabb emberi életre tör. A fentiekben kifejtettek szerint ez
a veszélyeztetés túl általános, konkrétan nem ragadható
meg, ezért ennek alapján az élet kockáztatásának a megengedhetősége az Rtv. 54. § g) pontja tekintetében nem is
indokolható.
Az Alkotmánybíróság azonban az élethez való joggal
kapcsolatban — a vizsgált rendelkezés vonatkozásában —
nem ezt a megközelítést tekintette irányadónak. Az Rtv.
54. § g) pontja szerinti veszélyeztetettségi helyzetben lévő
személy jogi helyzete ugyanis speciális. Különleges az
összes többi ugyanilyen helyzetben lévőhöz képest annyiban, hogy korábban embert ölt. Alapvetően az élethez való
jogból fakad az a követelmény, hogy az emberi életet kioltó
személy jogi felelősségéről dönteni kell. Ehhez viszont
szükség van a jelenlétére, ami adott esetben csak az elfogásával biztosítható.
Aki más életének kioltásával megsérti az élethez való
jogot, nem kerül és nem is helyezhető a jog világán kívül,
de magára vonja azt a kockázatot, hogy — a törvényben
meghatározott feltételek beállta esetén — a vele szemben
alkalmazható jogszerű lőfegyverhasználat révén a saját élete kerül veszélybe. Ennek a helyzetnek a kialakulásához
szándékos magatartások egybefüggő zárt láncolata az előfeltétel, melyet a törvény meghatároz. Az első szándékos
magatartás az emberölés. A második, hogy az érintett nem
szándékozik alávetni magát a jogi eljárásnak: nem jelentkezik önként a hatóságnál, nem engedi elfogni magát.
A harmadik, hogy a konkrét rendőri intézkedésnek nem
engedelmeskedik, menekül. A negyedik, hogy sem a figyelmeztetés, miszerint lőfegyverhasználat következik, sem a
figyelmeztető lövés nem változtatja meg abbéli szándékát,
hogy kivonja magát az eljárás alól. Az érintett tehát döntési
helyzetben van, mert rendelkezésére áll annyi idő, ami
elegendő arra, hogy ő maga akadályozza meg az életét
kockáztató helyzet kialakulását. Az Rtv. 56. § (2) bekezdése alapján a megelőző intézkedések részben vagy egészben
ugyan mellőzhetők, de csak akkor, ha egyébként a rendőr
vagy más személy élete kerülne veszélybe. Ez utóbbi helyzet alkotmányossági megítélése viszont már egy másik lőfegyver-használati körbe tartozik, amelyet a konkrét életveszélyeztetés alapoz meg [Rtv. 54. § a), b) vagy k) pont].
A lőfegyverhasználattal érintett személy tényleges helyzetét vizsgálva valóban nem zárható ki a tévedés az emberölés elkövetőjének személye tekintetében. Vagyis: előfordulhat, hogy a rendőr azzal szemben használ lőfegyvert, aki
korábban — a rendőr tudomása ellenére — nem oltott ki
emberi életet. A törvényi felhatalmazás ellenben egyértelmű, mert az Rtv. 52. § (1) bekezdés értelmében a lőfegyver-használati jog a rendőrt csak az Rtv.-ben foglaltak
szerint illeti meg. Ennek megfelelően a lőfegyverhasználat
jogszerűsége a konkrét esetekben csak akkor áll meg, ha a
rendőr minden kétséget kizáróan tudja — a körülményekből egyértelműen következik — hogy az a személy, akire
rálő, korábban embert ölt. Ha ez a feltétel hiányzik, a
rendőr a büntetőjog szabályai szerint — különös tekintettel a tévedésre — felel akkor, ha a kényszerítő eszköz
használata az érintettnek sérülést okozott vagy életének
kioltására vezetett.
Az élet kioltására sor kerülhet jogos védelmi helyzetben
vagy végszükségben is (Btk. 29. § és 30. §), amely körülményt a büntetőeljárás során a hatóság, mint büntethetőséget kizáró okot vesz figyelembe. A jogellenesség hiányának tényleges vizsgálata azonban az intézkedő rendőrtől
— az adott körülmények között — általában nem várható el.
A lőfegyverhasználat miatt veszélyeztetettségi helyzetben levő személy jogi és tényleges helyzetének értékelését
az Alkotmánybíróság az Alkotmány 8. § (1)—(2) bekezdésében és 54. § (1) bekezdésében foglaltakra tekintettel
végezte el. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint indokolt a lőfegyverhasználat akkor, ha ez szándékos emberölés elkövetőjének elfogását biztosítja illetőleg teszi lehetővé. Az indokoltságot nem a bűnüldözés hatékonyságának fokozása teremti meg, nem is önmagában a büntetőeljárás lefolytathatósága, hanem az élethez való jogból fakadó követelmény: az élet kioltását elkövető személynek jogi
eljárással kell szembesülnie.
Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel megállapította, hogy az Rtv. 54. § g) pontja nem sérti az Alkotmány
8. § (2) bekezdésében és 54. § (1) bekezdésében foglaltakat, s ennek megfelelőn az indítványt elutasította.
4.2. Az Rtv. 11. § (1) bekezdésében a rendőr életének
kockáztatásával kapcsolatban az Alkotmánybíróság utal
arra, hogy az élethez való joggal összefüggésben korábban
már vizsgálta a honvédelemről szóló 1993. évi CX. törvénynek (a továbbiakban: Hvt.) az élet feláldozását is megkövetelő rendelkezéseit. A 46/1994. (X. 21.) AB határozatban
kifejtette: ,,Amikor az állam a honvédelmi kötelezettség
keretében végső esetben élete feláldozását is megköveteli
a fegyveres szolgálatot végző katonától, nem az élettől és
az emberi méltóságtól való állam általi, bizonyosan bekövetkező megfosztásról van szó. Az eskü szövegében az
élet feláldozásának kockázatát vállalja a katona. A hadsereg alkotmányos felhasználása esetén erre csakis idegen
hatalom fegyveres támadása esetén (Hvt. 2. §), illetve az
Alkotmány 40/B. § (2) bekezdésében meghatározott fegyveresen vagy felfegyverkezve elkövetett erőszakos cselekmények elhárításában való közreműködés során kerülhet
sor. Mindezek olyan szituációk, amelyekben a katona élete
értelemszerűen veszélyben van, s amelyben a jog eltűri,
hogy a katona a támadók életét kioltsa.
A fegyveres harcban életét kockáztató katona alkotmányos kötelezettség (Alkotmány 70/H. §) teljesítése során
kerül a fenti helyzetbe. Az Alkotmány azonban lehetővé
teszi, hogy azok, akik az emberi élet sérthetetlenségét felfüggesztő rendkívüli helyzetben való részvételt nem tudják
összeegyeztetni lelkiismeretükkel, ne teljesítsenek fegyveres katonai szolgálatot. Ők a kifogásolt esküt sem tehetik
le. A fentiek alapján a katonai eskü szövege nem ütközik
az Alkotmány 54. § (1) bekezdésébe.’’ (ABH 1994, 260,
262—263.)
Az Rtv. 11. § (1) bekezdésében nem alkotmányos kötelezettség teljesítésével összefüggésben merül fel az élet
kockáztatása, hanem önként választott élethivatás (foglalkozás) gyakorlása során. Az érintett személy (a rendőr)
tudja, vagy legalábbis tudnia kell, hogy amikor rendőrségi
szolgálati jogviszonyt létesít, milyen követelmények terhelik. Személyes belátásán múlik, és nem állami kényszerből
fakad, hogy rendőr lesz, illetve, hogy az is marad. A szolgálatot vállaló személy a rendőri hivatás komplex — az élet
kockáztatását is magába foglaló — feladatainak ismeretében dönt (jelentkezik vagy visszalép), lényegében önrendelkezési jogát gyakorolva. Az életveszély valószínűsége a
rendőri szolgálatteljesítéshez kapcsolódik.
A foglalkozásbeli követelmények egyike, hogy a közbiztonságot és a belső rendet, ha kell, élete kockáztatásával
is köteles megvédeni. Az államra ezzel kapcsolatban az a
kötelezettség hárul, hogy olyan feltételeket teremtsen,
amelyek megalapozzák a rendőri feladatellátás szakszerűségét, ezzel minimalizálva a rendőr élete elvesztésének
kockázatát. Ezen feltételek körébe tartozik különösen a
szolgálati szabályzat megalkotása, az abban foglaltak ismeretének megkövetelése, a kiképzettség és a technikai ellátottság biztosítása. A rendőr oldaláról mindez úgy jelenik
meg, hogy joga van a saját élete megóvásához szükséges
felkészültség megszerzésére.
Az Alkotmánybíróság hatásköre az említett államra
háruló feltételteljesítés tekintetében arra terjed ki, hogy
vizsgálja: a jogalkotó eleget tett-e idevonatkozóan szabályozási kötelezettségének. Ezzel kapcsolatban az Alkotmánybíróság az alábbiakat állapította meg:
A belügyminiszter megalkotta a Szolgálati Szabályzatot,
az Országgyűlés elfogadta a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi
XLIII. törvényt, amelyben — többek között — rögzítette,
hogy az elöljáró köteles a rendőr számára az egészséges és
biztonságos szolgálatteljesítés feltételeit biztosítani; a
szolgálati feladatok ellátását úgy megszervezni, hogy a
hivatásos állomány tagja a szolgálati viszonyból eredő
jogait gyakorolni, kötelezettségeit teljesíteni tudja; a fel
adatok elvégzéséhez szükséges tájékoztatást és irányítást
megadni, a szolgálatteljesítéshez szükséges ismeretek megszerzését biztosítani.
A Btk. 30. § (4) bekezdése értelmében azon személyek
javára, akiknek a hivatásukhoz tartozik a veszély vállalása,
végszükség nem állapítható meg. Ilyen személynek minősül a rendőr is. Ez a rendelkezés is azt támasztja alá, hogy
a rendőri élethivatás részét képezi a veszélyhelyzetek vállalása, amelynek során saját élete védelme érdekében a
végszükségre nem hivatkozhat.
Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel az Rtv.
11. § (1) bekezdés ,,a közbiztonságot és a belső rendet, ha
kell, élete kockáztatásával is megvédeni’’ szövegrészének
az Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe, illetve az 54. § (1) bekezdésébe ütközését nem állapította meg, ezért az indítványt elutasította.
4.3. A rendőrség működésének általános elvei és szabályai körében, ezen belül is a kényszerítő eszközök alkalmazásának elvi tételei között deklarálta a jogalkotó azt, hogy
az emberi élet kioltását lehetőleg kerülni kell. A ,,kerülni
kell’’ kifejezés nem a tiltással egyenértékű, hanem a megszorítás, a negatív orientálás mellett kétségkívül egyúttal
megengedő tartalmú is.
Az állam életvédelmi kötelezettségének teljesítéséhez a
kényszerítő eszközök alkalmazása elengedhetetlen. A testi
kényszer, a bilincs vagy a lőfegyver olyan kényszerítő eszközök, amelyek alkalmazásával együtt járhat a sérülés okozása. Az Rtv. vizsgált rendelkezése azt helyezi előtérbe, azt
határozza meg főszabályként, hogy a kényszerítő eszköz
alkalmazása ne okozzon sérülést, ne vezessen az emberi
élet kioltásához. Ezzel a jogalkotó eleget tett az élethez
való jog védelméből fakadó követelménynek. Azonban a
,,lehetőleg’’ szó helyes nyelvtani értelmezés szerint nem
biztosít szélesebb jogot a lőfegyverhasználatra, és a ,,kerülni kell’’ korlátozó rendelkezés fellazítására. E szavakat
egymástól önkényesen elválasztani nem lehet, következésképpen a ,,lehetőleg kerülni kell’’ kifejezés egységesen értelmezendő, mint olyan, a jogalkalmazás módjára vonatkozó ajánlás, amely egyébként is összhangban van az Rtv.
azon rendelkezéseivel, amelyek a kényszerítőeszközök arányosságára, sorrendjére és a lőfegyverhasználatot megelőző cselekvésekre vonatkoznak. Önmagában a szövegkörnyezetből kiemelt ,,lehetőleg’’ szónak alkotmányjogi
relevanciája nincs.
Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel az Rtv.
17. § (2) bekezdés ,,lehetőleg’’ szövegrészének az Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe, illetve az 54. § (1) bekezdésébe
ütközését nem állapította meg, ezért az indítványt elutasította.
4.4. Az Alkotmánybíróság a 8/1990. (IV. 23.) AB határozatában fejtette ki először, hogy az emberi méltósághoz
való jog az ún. ,,általános személyiségi jog’’ egyik megfogalmazása. Az általános személyiségi jogot az alkotmánybírósági gyakorlat annak különféle aspektusaival
nevezte meg, nevezetesen a személyiség szabad kibonta
koztatásához való jogként, az önrendelkezés szabadságához való jogként, általános cselekvési szabadságként, avagy
a magánszférához való jogként definiálta. Ugyanebben a
határozatában az Alkotmánybíróság arra is rámutatott,
hogy az általános személyiségi jog ,,anyajog’’, azaz olyan
szubszidiárius alapjog, amelyet az Alkotmánybíróság és
a bíróságok is felhívhatnak az egyén autonómiájának a
védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét nevesített
alapjogok egyike sem alkalmazható (ABH 1990, 42,
44—45.).
Az indítványozó szerint az Rtv. 19. § (1) bekezdése
azzal, hogy olyan törvényi vélelmet állapít meg, amely szerint a rendőri intézkedés során annak jogszerűsége nem
vonható kétségbe, sérti az Alkotmány 54. §-ában foglaltakat. Ez az indítványozói felvetés alkotmányjogi tekintetben úgy értelmezhető, hogy az indítványozó az általános
cselekvési szabadság, a magánszférához való jog, valamint
az önazonossághoz (személyi integritáshoz) való jog sérelmét látja a kifogásolt törvényi rendelkezésben.
Az Alkotmánybíróság a 65/2003. (XII. 18.) AB határozatában a rendőri intézkedés eredményessége feltételeinek
elemzése során kifejtette: ahhoz hogy az ország belső rendje és közbiztonsága rendőri eszközökkel eredményesen
védhető legyen, a belső rend és a közbiztonság felett őrködő szervezet számára hatékony eszközöket kell biztosítani.
Ez a közösség érdekét szolgáló követelmény indokolja az
Rtv. 19. § (1) bekezdésének azon rendelkezését, amely szerint a jogszabályi előírások végrehajtását szolgáló rendőri
intézkedéseknek — ha törvény vagy más nemzetközi megállapodás nem rendelkezik — köteles magát mindenki
alávetni és a rendőr utasításainak engedelmeskedni. Ehhez
a követelményhez, illetőleg törvényi előíráshoz szorosan
kapcsolódik az Rtv. 19. § (1) bekezdésének az indítványozó által kifogásolt második mondata, amely szerint az
intézkedéssel érintett személy a helyszínen a rendőri intézkedés jogszerűségét nem vonhatja kétségbe, kivéve, ha a
jogszerűtlenség mérlegelés nélkül kétséget kizáróan megállapítható. Ugyanez az alkotmánybírósági határozat azt is
leszögezte, hogy a rendőri intézkedés jogszerűségének feltételezése nem más mint egy törvényes vélelem, amely
azonban ellenbizonyítás révén utólagosan megdönthető,
tehát a jogorvoslásnak a lehetősége adott. (ABK 2003.
december 900., 907.)
Az Rtv. a jogorvoslat lehetőségét a 92. § (1) bekezdésében biztosítja, a 93. § pedig ezt akként konkretizálja, hogy
kimondja: a panasz előterjesztésére az jogosult, akivel
szemben a rendőri intézkedést foganatosították. A törvényi rendelkezések szerint a panaszt az intézkedést foganatosító rendőri szervnél lehet az intézkedést követő 8 napon
belül előterjeszteni, továbbá a panaszt e rendőri szerv
vezetője 15 napon belül indokolt határozattal bírálja el, és
e határozat ellen pedig a felettes rendőri szervhez fellebbezésnek van helye. A sérelmezett rendőri intézkedéssel
szemben bírósági felülvizsgálat is kérhető, amelyet a
panasz előterjesztésére jogosult terjeszthet elő a felettes
rendőri szerv határozata ellen. Az Alkotmánybíróság állás
pontja szerint — a törvényi garanciák mellett — sem az
általános cselekvési szabadságot, sem a magánszférához
való jogot, sem pedig a személyi integritáshoz való jogot,
mint a személyiségi jogként nevesített alapjogokat nem
sérti a támadott törvényi rendelkezés.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság az Rtv.
19. § (1) bekezdés második mondata alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványt elutasította.
4.5. Az indítványozók a személyi szabadság jogának sérelmén túl az emberi méltóság jogának sérelmét is látják
abban, hogy az Rtv. 33. § (2) bekezdés b) pontja lehetővé
teszi, hogy a rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság
vagy az illetékes szerv elé állítsa azt, aki bűncselekmény
elkövetésével gyanúsítható, továbbá, hogy az Rtv. 38. §
(1) és (2) bekezdése alapján a rendőrség közbiztonsági őrizetbe vétel iránt intézkedhet. A 38. § (2) bekezdésében
,,vagy elrejtőzésétől tartani lehet’’ feltételt tartja alkotmányellenesnek.
Az Alkotmánybíróság a személyi szabadság jogának
korlátozásával kapcsolatban már vizsgálta a kifogásolt rendelkezéseket és a 65/2003. (XII. 18.) AB határozatában
megállapította, hogy az előállítás és az őrizetbe vétel eljárási rendjét meghatározó rendelkezések megfelelnek a személyi szabadság átmeneti korlátozásához szükséges alkotmányos követelményeknek. (ABK 2003. december 900.,
910.)
Az emberi méltóság jogának sérelmét illetően az Alkotmánybíróság már a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatában
megállapította, hogy az emberi méltósághoz való jog csak
az élethez való joggal fennálló egységben abszolút és korlátozhatatlan. (ABH 1991, 297, 308, 312.) Ennek egyes
részjogai, mint az önrendelkezéshez, az önazonossághoz, a
cselekvési szabadsághoz való jog azonban az Alkotmány
8. § (2) bekezdése szerint bármely más alapjoghoz hasonlóan korlátozhatóak. (879/B/1992. AB határozat, ABH
1996, 397, 401.) Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata
szerint az alapvető jog korlátozása akkor marad meg az
alkotmányos keretek között, ha a korlátozás nem vonatkozik az alapjog érinthetetlen lényegére, továbbá, ha a korlátozás elkerülhetetlen, valamint, ha a korlátozás súlya a
korlátozáshoz elérni kívánt célhoz képest nem aránytalan.
[Pl. 20/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990 69, 71.,
7/1991. (II. 28.) AB határozat, ABH 1991, 22, 25.]
Az Alkotmánybíróság a 46/1991. (IX. 10.) AB határozatában azt is megállapította, hogy ellentétes az emberi méltósághoz való alapvető joggal, ha valakivel szemben kellő
alap nélkül alkalmaznak hatósági kényszert, és ezáltal az
állam indok nélkül avatkozik a magánszféra körébe tartozó
viszonyokba. (ABH 1991, 211, 215.)
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Rtv. 33. §
(2) bekezdés b) pontja alapján alkalmazott előállítás, valamint az Rtv. 38. § (1) és (2) bekezdése rendelkezései szerinti közbiztonsági őrizetbe vétel kellő alappal alkalmazott
hatósági intézkedések. Ezeket a törvényben meghatározott intézkedéseket a közrend és a közbiztonság védelmé
hez fűződő közérdek indokolja, és az teszi szükségessé,
hogy az érintett személyek a hatósággal való együttműködésre készséget nem mutatnak. E kellő indokok alapján
alkalmazott hatósági intézkedések sem az Rtv. 33. § (2) bekezdés b) pontja alapján előállított személyek, sem pedig
az Rt. 38. §-a alapján közbiztonsági őrizetbe vett személyek emberi méltóságához való jogának érvényesülését az
elérni kívánt célhoz képest nem korlátozza aránytalan
mértékben. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a kifogásolt törvényi rendelkezések keretei között alkalmazott
kényszerintézkedések nem idézik elő az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésében foglaltak sérelmét.
Mindezekre figyelemmel az Alkotmánybíróság az Rtv.
33. § (2) bekezdés b) pontja, valamint az Rtv. 38. § (1) bekezdése és a (2) bekezdés ,,vagy elrejtőzésétől tartani
lehet’’ szövegrésze alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat elutasította.
4.6. A lőfegyvernek valamely tömegben lévő személlyel
szembeni használatára vonatkozó szabályok körében az
Rtv. 57. § (2) bekezdése kizárja a jogellenesség megállapítását abban az esetben, ha olyan személyt ér találat, aki a
helyszínt a rendőrség felszólítása ellenére nem hagyta el.
A támadott rendelkezésben nem személyre szándékosan
leadott lövésről van szó, tehát ez a rendelkezés nem is
vonható az Rtv. 53. § (1) bekezdésében meghatározott lőfegyverhasználat körébe. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróságnak azt kellett vizsgálnia, hogy a más személlyel szembeni lőfegyverhasználat során veszélyeztethető-e olyan személy élete, aki ugyan nem ad okot a vele
szembeni lőfegyverhasználatra, de mégis véletlen találat
éri.
Az indítványozói feltételezés az, hogy egyesek a felszólítást követően nem hagyják el a helyszínt, hanem elrejtőzködnek, és ezáltal véletlenszerűen ki vannak téve akár
halálos lövésnek is. Éppen ezért a jogellenesség kizárása
szerinte csak akkor volna megengedhető, ha a törvény a
rendőrséget arra kötelezné, hogy a lőfegyverhasználatot
megelőzően győződjön meg a helyszín elhagyására vonatkozó felhívása eredményességéről.
A rendőri felszólításnak való ellenszegülés az egyén szabad akaratelhatározásából ered, amely az önrendelkezés
keretében tudatosan felvállalt életveszélyt eredményez,
ezért az ebből fakadó esetleges következményeket az érintettnek viselnie kell. Amennyiben valaki akaratán kívül eső
objektív ok folytán képtelen a helyszín elhagyására, akkor
nyitva áll előtte a lehetőség, hogy ezt a körülményt valamilyen módon a rendőrség tudomására hozza. Ha a rendőrség
ezt a helyzetet figyelmen kívül hagyva nem biztosítja az
érintett biztonságos helyre jutását, és egyidejűleg él a másra irányuló lőfegyver-használati jogával, az érintettet pedig
véletlenszerűen találat éri, akkor a jogellenesség kizárása
nem állapítható meg a rendőr javára.
Az állam objektív intézményvédelmi kötelezettsége
körébe tehát az életveszélyes helyszín elhagyásának biztosítása tartozik, de a tudatosan életveszélyes helyszínen ma
radóval szemben nem érvényesülhet az állam életvédelmi
kötelezettsége. Mindezek alapján a támadott rendelkezés
tartalma nem tekinthető az élethez való jog mint alkotmányos alapjog megsértésének.
A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az Rtv.
57. § (2) bekezdésének az Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe
és 54. § (1) bekezdésébe ütközését nem állapította meg,
ezért az indítványt elutasította.
4.7. A nyomozás megtagadásának vagy megszüntetésének kilátásba helyezését szabályozó törvényi rendelkezéssel [Rtv. 67. § (1) bekezdése] kapcsolatosan az indítványozó az emberi méltósághoz való jog sérelmét abban látja,
hogy az Rtv. nem tartalmaz utalást a bűncselekmény elkövetőjétől származó, a rendőrségnek nyújtott információszolgáltatás lehetőségének időtartamára, ebből pedig szerinte olyan helyzet adódhat, hogy az eljárás alá vont személlyel szemben a rendőrség akár hosszú ideig is nyomást
gyakorolhat a hatóság számára fontos, a bűncselekmény
elkövetésével kapcsolatba hozható adatok megszerzése
végett.
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény
(a továbbiakban: Be.) 170. § (1) bekezdése szerint az
ügyész vagy a nyomozóhatóság a tudomására jutott adatok
alapján a nyomozati eljárást megindítja, illetőleg a nyomozás feljelentésre indul meg. A Be. a nyomozás határidejére
vonatkozó törvényi szabályokat a 176. §-ában állapította
meg. E törvényhely (1) bekezdése kimondja, hogy a nyomozást a lehető legrövidebb időn belül le kell folytatni és
az elrendelésétől, illetve megindulásától számított két hónapon belül be kell fejezni. Ha az ügy bonyolultsága, vagy
elháríthatatlan akadály indokolja, a nyomozás határidejét
az ügyész két hónappal, ha ez a határidő letelt, a megyei
főügyész legfeljebb a büntetőeljárás megindulásától számított 1 év elteltéig meghosszabbíthatja. A Be. 176. § (2) bekezdése értelmében 1 éven túl kizárólag a legfőbb ügyész
jogosult a nyomozás határidejének a meghosszabbítására,
ha a nyomozás meghatározott személy ellen folyik, a meghosszabbítás a gyanúsított kihallgatásától számított 2 évig
terjedhet.
Az ismertetett törvényi rendelkezések alapján megállapítható, hogy a Be. a nyomozás határidejének ésszerű megállapításával kellő garanciát teremtett arra nézve, hogy
a rendőrség szakmai indok nélkül hosszú ideig nyomozást
ne folytathasson. Ennek következtében a rendőrség
— az ügyész nyomozás-felügyelete mellett — nem élhet
vissza az információszolgáltatásban való megállapodás törvényi lehetőségével, ennek fejében pedig a nyomozás megtagadásának, vagy megszüntetésének a kilátásba helyezésével. Az információszolgáltatásban való megállapodás a
bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottat kiszámíthatatlan ideig ,,nyomás’’ alatt nem tarthatja. A törvényi előírások betartása esetén nem kerülhet sor arra, hogy a rendőrség, mintegy zsarolva a gyanúsítottat, őt jogtalan ráhatás
révén arra kényszerítse, hogy további adatokat szolgáltasson és kényszerhelyzetben tartás eredményeként a
magánszférába tartozó jogtalan beavatkozással őt emberi
méltóságához való jogában sértse. Az információszolgáltatás nem csupán a nyomozóhatóságnak az érdeke, hanem
éppen ilyen súllyal a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítotté is. A nyomozóhatóságnak és a gyanúsítottnak egyaránt mérlegelnie kell a megállapodás megkötését. A bűncselekmény gyanúsítottját e megállapodás megkötésének
elhatározásában személyes érdekei motiválják, míg a rendőrséget a megállapodással elérhető bűnüldözéshez fűződő
érdek megfontolása ösztönzi. A rendőrség a megállapodást
csak akkor kötheti meg, ha ez az utóbbi érdek jelentősebb
mint a bűncselekménnyel gyanúsított megbüntetéséhez
fűződő érdek. Ez azonban a joggyakorlatra, nem pedig a
jogalkotásra tartozó kérdésként merülhetne fel.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint mivel a bűncselekmény gyanúsítottja lényegében önrendelkezési jogát
gyakorolva szabadon dönthet arról, hogy köt-e a hatósággal megállapodást az információszolgáltatásra, ezért őt
emberi méltóságához való jogában a megállapodást követő
információkérés nem sértheti. Az indítványozó részéről
felvetett határidő hiánya pedig azért nem okoz alkotmányellenes helyzetet, mert a Be. megfelelő törvényi garanciákat teremtett a nyomozások befejezésére, így a további
,,adatszolgáltatási kényszer’’ nem állhat fenn. A Be.-ben
meghatározott nyomozati határidők egyúttal meghatározzák az információszolgáltatás időbeli kiterjedését is.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy a Rtv. 67. §-ának rendelkezése az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésében foglalt alapjogot nem sérti, ezért az indítványt elutasította.
Az Alkotmánybíróság határozatának a Magyar
Közlönyben történő közzétételét az Alkotmánybíróságról
szóló 1989. évi XXXII. törvény 41. §-a alapján rendelte el.
Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke