text:
10/2017. (V. 5.) AB határozata a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.Kpk.50.469/2012/9. számú végzése alaptörvényellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről, valamint a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. CXL. törvény 29. § (4) bekezdés b) pontjával és a 80. § (1) bekezdés d) pontjával kapcsolatos alkotmányos követelmény megállapításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Salamon László alkotmánybíró
különvéleményével – meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a  Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
2.Kpk.50.469/2012/9. számú végzése alaptörvény-ellenes, ezért azt megsemmisíti.
2. Az  Alkotmánybíróság a  közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi
CXL. törvény 29. § (4) bekezdés b) pontja „az eljárás megindítása után a hatóság nyolc napon belül érdemben
dönt” szövegrésze és a 80. § (1) bekezdés d) pontja „vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik”
szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi
panaszt elutasítja.
3. Az  Alkotmánybíróság megállapítja: az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdéséből folyó alkotmányos
követelmény, hogy ugyanabban a  közigazgatási hatósági eljárásban a  közigazgatási hatósági eljárás és
szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 29. § (4) bekezdés b) pontja szerinti, az eljárás
megindulásáról szóló értesítés-mellőzési indokot, és a 80. § (1) bekezdés d) pontja szerinti hirdetményi úton
történő közlést ismert ügyfelek esetében együttesen nem lehet alkalmazni.
4. Az Alkotmánybíróság az indítványt egyebekben visszautasítja. Az Alkotmánybíróság elrendeli e határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét.
I. [1] 1. Az  indítványozók az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 26.  §
(1)  bekezdése, valamint 27.  §-a alapján alkotmányjogi panaszt terjesztettek elő. Ebben egyrészt az  Abtv. 26.  §
(1)  bekezdésére alapítottan a  közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004.  évi
CXL. törvény (a  továbbiakban: Ket.) 29.  § (4)  bekezdés b)  pontja „az eljárás megindítása után a  hatóság nyolc
napon belül érdemben dönt” szövegrésze, valamint a  80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának „vagy alkalmazásuk előre
eredménytelennek mutatkozik” fordulata alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését
az Alaptörvény XV. cikk (1) és (2) bekezdéseinek, továbbá a XXIV. cikk (1) bekezdésének, valamint (tartalma szerint)
a XXVIII. cikk (7) bekezdésébe foglalt jogorvoslati jogának sérelmére hivatkozással kérték.
[2] Álláspontjuk szerint a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontja „az eljárás megindítása után a  hatóság nyolc napon belül
érdemben dönt” szövegrésze a  tisztességes hatósági eljárás sérelmét eredményezi, mivel a  rendelkezés folytán
az ügyfél – értesítés hiányában – annak megindulásáról nem tud, s így nem vehet részt az eljárásban. Emellett nem
érvényesül „a fegyverek egyenlőségének elve” sem, mivel a  hatóság csak az  egyik fél ténybeli és jogi előadásait,
illetve bizonyítékait ismerheti meg, így nem biztosított az elfogulatlan döntés meghozatala. A kifogásolt rendelkezés
sérti továbbá a  jogorvoslathoz való jogot, mivel pl. a hirdetményi közlés, vagy a másik ügyfél fellebbezése folytán
a  fellebbezési jog kimerítése lényegében megfosztja az  ügyfeleket a  jogorvoslati joguktól. Az  indítványozók
a Ket. 29. § (4) bekezdés b) pontja kifogásolt szövegrésze rendelkezése folytán az egyenlő bánásmódhoz való jog
sérelmét abban látták, hogy az  (hátrányos) megkülönböztetéshez vezet az  eljárás megindítását kérelmező és
az ellenérdekelt ügyfél között a kérelmező javára, mivel a kérelmező az ügyféli jogait teljes körben gyakorolhatja,
szemben az ellenérdekű ügyféllel (aki az eljárásban nem a kezdetektől vehet részt).
[3] Az indítványozók okfejtése szerint a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának „vagy alkalmazásuk előre
eredménytelennek mutatkozik” szövegrésze az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, a  jogbiztonság követelményén
belül a  normavilágosságot sérti, mivel a  rendelkezés nem teszi egyértelművé, hogy ezen fordulat alapján
a hirdetményi kézbesítés alkalmazása akkor jogszerű, ha az egyéb kézbesítési mód az adott ügyfél vonatkozásában,
az  ügyfél tényleges elérhetősége okán, nem pedig rajta kívül álló okból mutatkozik előre eredménytelennek
(pl. az eljárás mielőbbi befejezése szempontjából). Egyben kérelmet terjesztettek elő a „megsemmisített jogszabályi
rendelkezés alkalmazhatatlanságának visszamenőleges hatállyal történő” kimondására a  villamos energiáról szóló
2007. évi LXXXVI. törvény (a továbbiakban: Vet.) 172. §-a alapján lefolytatott vezetékjog-megállapítási eljárásokra.
[4] Továbbá vagylagos kérelmet terjesztettek elő, melyben – hivatkozva az Abtv. 46. § (1) bekezdésére és a (2) bekezdés
c)  pontjára – az  indítványozók kérték az  Alkotmánybíróságot, hogy hívja fel az  Országgyűlést a  kifogásolt
jogszabályi rendelkezések lényeges tartalma hiányosságainak kiküszöbölésére a Ket. olyan értelmű módosításával,
amely megtiltja, hogy a  hatóság a  személyükben és lakcímük szerint ismert ügyfél vonatkozásában eltekintsen
az  ügyfélnek az  eljárás megindulásáról szóló értesítésétől és az  eljárásban hozott érdemi döntést a  Ket. 80.  §
(1) bekezdés d) pontjának kifogásolt fordulata alapján hirdetményi úton közölje.
[5] 2. Az  indítványozók ugyanakkor – az  Abtv. 27.  §-a alapján – a  Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
2.Kpk.50.469/2012/9. számú végzése [és (ezzel együtt) a  végzés által felülvizsgált Fejér Megyei Kormányhivatal
Székesfehérvári Mérésügyi és Műszaki Biztonsági Hatósága VII-S-001/00536-3/2012. számú határozata, valamint
a  Magyar Kereskedelmi Engedélyezési Hivatal MKEH-JF-328/5/2012. számú végzése] alaptörvény-ellenességének
megállapítását és megsemmisítését is kérték. Érvelésük szerint a  támadott jogerős bírósági döntés folytán sérül
az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdéséből folyó jogbiztonság követelménye, a  XIII.  cikk szerinti tulajdonhoz való
joguk, a  XXIV.  cikk (1)  bekezdése szerinti tisztességes eljáráshoz való joguk és az  Alaptörvény 28.  cikke, továbbá
a  XXVIII.  cikk (7)  bekezdés szerinti jogorvoslati joguk, valamint a  XXVIII.  cikk (1)  bekezdés szerinti bírósághoz való
fordulás joga, egyben az  Alaptörvény XV.  cikk (1) és (2)  bekezdése szerinti egyenlő bánásmódhoz való joguk
sérelmét is állították.
[6] Az indítványozók a  kifogásolt jogerős bírósági döntés jogbiztonság elvébe ütközését számos érvre alapították.
Nézetük szerint sérült a  jogbiztonság azzal, hogy a  hirdetményi kézbesítésre a  Ket. kógens és taxatív felsorolást
tartalmazó 80. § (4) bekezdése és a 28/A. § (1) bekezdése megsértésével, míg a hirdetményi kézbesítésre a Ket. 80. §
(1) bekezdés d) pontjában foglaltak jogsértő alkalmazásával került sor, mivel a hatóság (az ingatlan-nyilvántartásban
feltüntetett lakcím ellenére) nem egyénileg bírálta el, hogy a postai kézbesítés előre eredménytelennek mutatkozik-e.
A  jogállamiság részét képező jogbiztonság követelménye sérelmét eredményezte – érvelésük szerint – a kifogásolt
hatósági döntés, mivel az olyan hatósági döntés, amely mind az egyértelműen megfogalmazott jogszabályszöveggel,
mind az abból levezethető, a jogalkotó feltehető szándékára alapított jogértelmezéssel ellentétes, kiszámíthatatlanná
teszi a jogalkalmazást, és ennek folytán a jogalanyok nem lehetnek tisztában a jogi helyzetükkel.
[7] A tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét látták az  indítványozók abban, hogy az elsőfokú eljárás megindításáról
nem kaptak értesítést, abban ügyfélként nem vehettek részt, továbbá jogorvoslathoz való jogukat is csak formálisan
gyakorolhatták. A  fegyverek egyenlőségének elve ezért – álláspontjuk szerint – az  egész eljárás során nem
érvényesült. Szintén a  tisztességes eljárás sérelmét okozta érvelésük szerint, hogy a  bíróság végzése [a Pp. 221.  §
(1) bekezdése alapján a Pp. 222. §-ára figyelemmel] indokolásában nem tért ki arra a két fontos körülményre, hogy
a  közhitelű ingatlan nyilvántartásból elérhető lakcímadatok rendelkezésre állása mellett, és a  Ket.-ben foglalt
kézbesítési vélelmekre tekintettel, milyen okból tartotta a  postai kézbesítést előre eredménytelennek feltételező
és ezen okból hirdetményi kézbesítést elrendelő elsőfokú határozatot törvényesnek; továbbá az  indítványozók
lakóhelye szerinti önkormányzat hirdetőtábláján történt kifüggesztés elmulasztása milyen indokból felelt meg
a Ket. 80. § (4) bekezdésének.
[8] Az indítványozók a  bírósághoz fordulás jogának [az Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésének] sérelmét abban
látták, hogy az  ügy érdemében az  indítványozók a  bírósághoz fordulás jogával nem élhettek, mert – nézetük
szerint – a  polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény módosításáról és az  egyes közigazgatási nemperes
eljárásokban alkalmazandó szabályokról szóló 2005. évi XVII. törvény (a továbbiakban: Knmp.tv.) 3. § (3) bekezdése
a jogellenes végzés ellen a jogorvoslat lehetőségét kizárja.
[9] Az Alaptörvény XXVIII.  cikk (7)  bekezdése szerinti jogorvoslathoz való joguk sérelmét arra alapították, hogy
a  hatóságok nem tettek eleget az  Alaptörvényből levezethető azon kötelezettségüknek, hogy a  jogszabályi
előírások betartásával előterjesztett jogorvoslati kérelmet el kell bírálni.
[10] Az indítványozók kifejtették továbbá, hogy az egész eljárás alatt sérült az Alaptörvény XV. cikkébe foglalt egyenlő
bánásmódhoz való jog is. Ezzel összefüggésben előadták, hogy amennyiben az egyenlő bánásmódhoz való joguk
sérelme egyben az alapvető jogaikat is korlátozza, úgy e korlátozás szükségtelen és aránytalan volt.
[11] A vezetékjog ingatlanukra történő bejegyzése (illetve az  ezt lehetővé tévő hatósági döntés) álláspontjuk
szerint az  Alaptörvény XIII.  cikkében rögzített tulajdonhoz való alapvető joguk sérelmét is eredményezte,
mivel ad.1.  törvényi felhatalmazás hiányában korlátozta a  hatóság az  indítványozók tulajdonjogát;
ad.2. közérdek nem tette szükségessé a vezetékjognak „biztonsági övezet által érintett terület” vonatkozásában való
megállapítását; továbbá nem állapítható meg, hogy az  E-ON Észak-Dunántúli Áramhálózati Zrt. (a  továbbiakban:
E-ON) az  érintett ingatlant tíz éven át szakadatlan használta, így a Vet. 172.  § (3)  bekezdésében foglalt feltételek
fennállása és az  elbirtoklás hiányában  a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.)
általános szabályai szerint a  vezetékjog alapításáért az  indítványozókat kártalanítás illette volna meg. E  körben
utaltak az  indítványozók a  161/B/2006. AB határozatra (ABH 2009, 1915.) (mely a  vezetékjog elbirtoklással való
megszerzésének alkotmányosságát mondta ki), amely határozat nézetük szerint evidenciaként kezelte, hogy
a vezetékjog jogellenes megállapítása is az alkotmányos tulajdonvédelem körébe esik.
[12] Egyben az  Abtv. 27.  §-a alapján előterjesztett kérelmükben az  Abtv. 46.  § (3)  bekezdése alapján alkotmányos
követelmény megállapítását is kérték, amelynek a közigazgatási hatóság eljárásában megfelelni köteles.
[13] 3. Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló tényállás szerint a Balatonfüredi Körzeti Földhivatal 34091/2012. számú,
2012. április 13-án kelt határozatával – a  Balatonkenese belterületén nyilvántartott (½-½ arányban az  indítványozók
tulajdonában álló) ingatlanra, az  E-ON javára, „20 kV-os vezeték biztonsági övezete által érintett 95 m2 területre
az  ügyiratban lévő változási vázrajz és területkimutatás szerint” utólagos vezetékjogot jegyzett be. A  földhivatali
eljárás megindulásáról a  hatóság az  indítványozókat az  ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény
(a  továbbiakban: Inytv.) 27/A.  §-ában foglaltak ellenére nem értesítette. Az  indítványozók a  részükre 2012. május
9-én postai úton kézbesített, a  Balatonfüredi Körzeti Földhivatal fenti határozatából értesültek a  Fejér Megyei
Kormányhivatal Székesfehérvári Mérésügyi és Műszaki Biztonsági Hatóság által hozott VII-S-001/00536-3/2012. számú
határozatáról, amelyben a  fent megjelölt ingatlanra 20 kV-os közcélú légvezetési és földkábeles vezeték hálózatra
utólagos vezetékjog fennállását állapította meg [2012. január 30-i keltezéssel, hivatkozva a Vet. 172. § (1) bekezdésében
foglaltakra]. Ezzel kapcsolatban az  indítványozók kérelmére a  hatóság 2012. június 1-jén kelt „tájékoztatás” tárgyú
levelet küldött, majd 2012. június 11-én postai úton megküldte a  határozatnak az  indítványozók tulajdonában álló
ingatlant érintő részeit.
[14] A határozatot a hatóság az eljárás megindulásától számított 8 napon belül hozta meg, ezért az eljárás megindulásáról
történt értesítéstől a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés d)  pontja alapján eltekintett. Ugyanakkor a  határozatot hirdetményi
úton közölték a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontja és (3)  bekezdése alapján. Mivel az  indítványozók álláspontja
szerint a  hirdetményi kézbesítés feltételei velük szemben nem álltak fenn, az  indítványozók 2012.  június 25-én
fellebbezést terjesztettek elő, amit a Fejér Megyei Kormányhivatal Székesfehérvári Mérésügyi és Műszaki Biztonsági
Hatóság VII-S-001/00536-29/2012. számú, 2012. július 3-án kelt végzésével, elkésettség okán elutasított. A  végzés
ellen 2012.  július 17-én az  indítványozók fellebbezést terjesztettek elő a  Magyar Kereskedelmi Engedélyezési
Hivatalhoz mint másodfokú hatósághoz, amelyben kérték fellebbezésük érdemi elbírálását, ennek keretében
az  E-ON vezetékjog-megállapítási kérelmének elutasítását. A  másodfokú hatóság az  MKEH-JF-328/5/2012. számú,
2012. augusztus 22-én kelt végzésével a fellebbezés érdemi vizsgálat nélküli elutasítását helybenhagyta.
[15] Az indítványozók (2012. szeptember 17-i keltezéssel) bírósági felülvizsgálati kérelmet terjesztettek elő, melyben
kérték a  Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságtól a  közigazgatási végzés hatályon kívül helyezését
a Knmp.tv. 3. § (1) és (4) bekezdései alapján, ezzel együtt a másodfokú hatóság új eljárásra utasítását. A Veszprémi
Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2013. február 15-én hozta meg 2.Kpk.50.469/2012/9. számú, az indítványozók
felülvizsgálati kérelmét elutasító végzését, amelyben megállapította, hogy a  közigazgatási hatóságok eljárásuk
során nem sértettek jogszabályt. A  bírósági végzés ellen a  Knmp.tv. 3.  § (3)  bekezdése alapján további
jogorvoslatnak nem volt helye.
[16] Az indítványozók előadása szerint mindezek mellett az  elsőfokú határozat ellen 2012. június 25-én felügyeleti
intézkedés iránti kérelmet is benyújtottak a  másodfokú hatósághoz, amelynek azonban a  másodfokú hatóság
MKEH-JF-328/4/2012. számú, 2012. augusztus 21-én kelt aktusával nem adott helyt, mert – álláspontja szerint –
a  támadott határozat mindenben megfelelt a  jogszabályi követelményeknek. A  jogerős másodfokú végzés indokolása
szerint az elsőfokú hatóság Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontjára alapított hirdetményi közlésének az volt az indoka, hogy
a kérdéses vezeték, valamint az ezáltal a vezetékjogot megállapító határozat, több mint ezer ingatlant, s így vélhetően
még ennél is magasabb számú ingatlantulajdonost érint. Így a kézbesítés beláthatatlan ideig elhúzta volna az eljárást.
Az  indítványozók megjegyzik, hogy az  ingatlan-nyilvántartási eljárásban is fellebbezéssel éltek, amelyet arra hivatkozva
utasítottak el, hogy azonos tényállás alapján hozott másik földhivatali határozat másik fellebbező korábban benyújtott
fellebbezése alapján már másodfokú elbírálásra, s így ezzel a fellebbezési jog kimerítésre került.
[17] 4. Az indítványozók utóiratukban (adalékként) tájékoztatták az Alkotmánybíróságot, hogy az alkotmányjogi panaszuk
előterjesztését követően véletlenül (az ingatlan tulajdoni lapjának kiváltásakor) szereztek tudomást arról, hogy
a tulajdonukban álló másik (budapesti) ingatlanukra az ELMÜ Hálózati Kft. javára, 15 m2 nagyságrendű területre nézve
vezetékjogot jegyeztek be. Mivel arra vonatkozóan jogorvoslattal nem éltek, alkotmányjogi panasz előterjesztésére
nem jogosultak. Az  indítványozók utóiratukban hivatkoztak továbbá az  ombudsmannak a  Vet. 172.  §-ára alapított
vezetékjog megállapítási ügyekben készült vizsgálataira, melynek eredményéről AJB 5747/2010. számon jelentést
(alapjelentés) készített, majd ezt követően utóvizsgálatot végzett, amelyet AJB 5547/2012. szám alatti (utóvizsgálati)
jelentésében összegzett.
II. [18] 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„XIII. cikk (1) Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez. A tulajdon társadalmi felelősséggel jár.
(2) Tulajdont kisajátítani csak kivételesen és közérdekből, törvényben meghatározott esetekben és módon, teljes,
feltétlen és azonnali kártalanítás mellett lehet.”
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
„XXIV.  cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a  hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és
ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.
[…]
(7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés
ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”
[19] 2. A Ket. indítvánnyal kifogásolt rendelkezései:
„29. § (1) A hatósági eljárás az ügyfél kérelmére vagy hivatalból indul meg.
[…]
(3) Ha törvény vagy kormányrendelet eltérően nem rendelkezik, az eljárás megindításáról
a) a hivatalból indult eljárásban az ismert ügyfelet az első eljárási cselekmény elvégzésétől,
b) a kérelemre indult eljárásban – az eljárás megindítására irányuló kérelmet benyújtó ügyfelet kivéve – az  ismert
ügyfelet a kérelem beérkezésétől
számított nyolc napon belül értesíteni kell.
(3a) A hatóság mellőzheti az eljárás megindításáról szóló értesítést azon eljárásokban, amelyekben a kérelmezett jog
gyakorlásáról is rendelkező 71/A. § szerinti függő hatályú döntés meghozatalának van helye.
(4) Az értesítés csak akkor mellőzhető, ha
a) az veszélyeztetné az eljárás eredményességét,
b) az eljárás megindítása után a hatóság nyolc napon belül érdemben dönt, vagy a kérelmet érdemi vizsgálat nélkül
elutasítja, vagy az eljárást megszünteti,
[…]
d) azt honvédelmi, nemzetbiztonsági, közbiztonsági okból jogszabály kizárja.”
„80. § (1) Ha jogszabály másként nem rendelkezik, hirdetményi úton történő közlésnek van helye, feltéve, hogy
a) az  ügyfél lakcíme, illetve székhelye ismeretlen, vagy a  postai küldemény azzal a  megjegyzéssel érkezik vissza,
hogy a  címzett ismeretlen helyre költözött, és a  személyiadat- és lakcímnyilvántartást vezető hatóság vagy más
állami szerv megkeresése nem járt eredménnyel,
b) a jogutód nem ismert,
c) az ügyfél nem jelöl meg kézbesítési meghatalmazottat, vagy
d) a  hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető egyéb közlési módok alkalmazása elháríthatatlan akadályba
ütközik, vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik.”
[20] 3. A Vet. indítvánnyal érintett rendelkezései:
„172.  § (1) A  hálózati engedélyes a  kérelem benyújtását megelőzően legalább tíz évvel korábban idegen
ingatlanon megépült és üzembe helyezett közcélú átviteli és elosztó vezeték, tartószerkezet és azon elhelyezett
átalakító- és kapcsolóberendezés tekintetében, amennyiben azok elhelyezésére vonatkozó vezetékjog alapítása
nem történt meg, vagy a  vezetékjogi engedély nem lelhető fel, illetve a  vezetékjog az  ingatlan-nyilvántartásba
nem került bejegyzésre, a  116.  § szerinti Hatóságtól e  törvény hatálybalépésétől számított öt éven belül kérheti
a vezetékjog megállapítását, vagy a vezetékjog bejegyzésére alkalmas határozat kiadását. A vezetékjog fennállását
és keletkezésének időpontját a  határozatban kell megállapítani. A  vezetékjog ingatlan-nyilvántartásba történő
bejegyzésére a 116. § szerinti Hatóság jogerős határozata alapján kerülhet sor.
(2) A  Hatóság a  jogerős határozattal megkeresi az  ingatlanügyi hatóságot a  vezetékjog ingatlan-nyilvántartásba
történő bejegyzése iránt. Amennyiben a  vezetékjog nem az  egész földrészletet érinti, akkor a  határozathoz
mellékelni kell az ingatlan érintett részét ábrázoló, az ingatlanügyi hatóság által záradékolt vázrajzot is.
(3) A  vezetékjog megállapítása, illetve annak utólagos bejegyzése az  ingatlannal kapcsolatban többlet jogokat és
kötelezettségeket nem keletkeztethet, így nem teremt jogalapot kártalanítási igény érvényesítésére sem.”
III. [21] 1. Az  Alkotmánybíróság tanácsa az  Abtv.-ben és az  Ügyrendjében foglaltak alapján az  Abtv. 26.  § (1) és 27.  §-a
szerinti alkotmányjogi panaszokat 2014. február 3. napján befogadta, miután megállapította, hogy azok
az Abtv.-ben foglalt formai és tartalmi követelményeket kielégítik.
[22] A testület szerint alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vetett fel az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése szerinti
alkotmányjogi panasz a  tekintetben, hogy a  Ket. 29.  § (4)  bekezdésének b)  pontja „az eljárás megindítása után
a  hatóság nyolc napon belül érdemben dönt” szövegrésze, továbbá a  80.  § (1)  bekezdésének d)  pontja „vagy
alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik” szövegrésze sérti-e a  tisztességes eljáráshoz való jogot,
a  tényleges, hatékony jogorvoslathoz való jogot, valamint a  tulajdonhoz való jogot. Emellett az  Abtv. 27.  §-a
alapján előterjesztett alkotmányjogi panasz a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételyét
is felvetette, figyelemmel arra, hogy az  iratokból kitűnően sem az építésügyi hatósági eljárásban, sem az ingatlannyilvántartási hatósági eljárásban nem értesítették az eljárás megindulásáról a panaszosokat, mely alapján szintén
felmerül a  tisztességes eljáráshoz való jog, a  tényleges, hatékony jogorvoslathoz való jog, valamint a  tulajdonhoz
való jog sérelme.
[23] 2. Az indítványozók az Abtv. 26. § (1) bekezdésére alapított alkotmányjogi panasz iránti kérelmükben mulasztásban
megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapítását is kezdeményezték. Ennek keretében a  Ket. olyan értelmű
módosítására kérték felhívni az Országgyűlést, amely megtiltja, hogy a hatóság a személyükben és lakcímük szerint
ismert ügyfél vonatkozásában eltekintsen az ügyfélnek az eljárás megindulásáról szóló értesítésétől és az eljárásban
hozott érdemi döntést a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja kifogásolt fordulata alapján hirdetményi úton közölje.
[24] Az Abtv. 71.  § (2)  bekezdése alapján 2012. január 1-jei hatállyal megszűnt az  eljárás az  Alkotmánybíróság előtt
a  mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megszüntetése iránt kezdeményezett ügyekben, ha azt
nem az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés e)  pontjában meghatározott indítványozó (Kormány, az  országgyűlési
képviselők egynegyede vagy az  alapvető jogok biztosa) terjesztette elő. Az  Abtv. 46.  §-ában szabályozott
mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapításának indítványozására a  panaszosnak nincs
alanyi joga, erre az  Alkotmánybíróság egyéb hatáskörei gyakorlása során – ex officio – van mód, ha nemzetközi
szerződésből eredő jogalkotói feladat elmulasztása valósul meg, vagy kifejezett jogszabályi felhatalmazásból eredő
jogalkotói feladat ellenére nem került sor a  jogszabály megalkotására, vagy a  jogi szabályozás Alaptörvényből
levezethető lényeges tartalma hiányos. Ezért az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdésére alapított
alkotmányjogi panaszt ebben a részében – az Abtv. 64. §-a alapján – visszautasította.
[25] 3. Az  Abtv. 27.  §-ára alapított alkotmányjogi panasz kérelmet tartalmazott továbbá a  közigazgatási hatóság
eljárására vonatkozó alkotmányos követelmény megállapítására.
[26] Az Alkotmánybíróság az  alkotmányos követelmény megállapítását kérő indítványi elemhez kapcsolódóan
hangsúlyozza, hogy irányadó gyakorlatának megfelelően az  alkotmányos követelmény megállapítására
– az  indítványozó jogosultságának hiánya miatt – nincs alanyi jogosultsága, ezért az az Alkotmánybíróságnál nem
terjeszthető elő. Az Abtv. 46. § (3) bekezdése ugyanis alkotmányos követelmény megállapítására ex officio teremt
lehetőséget. Ezért az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt ebben a részében szintén az Abtv. 64. §-a alapján
utasította vissza.
[27] 4. Az Abtv. 27. §-ára alapított alkotmányjogi panasz a bírói döntés folytán az Alaptörvény XV. cikkébe foglalt egyenlő
bánásmódhoz való jog sérelmét is állította, amely azonban nem tartalmaz értékelhető indokolást arra nézve, hogy
a  bírói döntés miért ellentétes az  Alaptörvény kifogásolt rendelkezésével. Az  Alkotmánybíróság mindezek alapján
megállapította, hogy az indítvány ebben a részében nem felel meg a határozott kérelem Abtv. 52. § (1b) bekezdésében
felsorolt kötelező feltételeinek, ezért ebben a részében azt – az Abtv. 64. § d) pontja alapján – visszautasította.
[28] 5. Mind az Abtv. 26. § (1) bekezdésére, mind a 27. §-ára alapított alkotmányjogi panasz sérülni vélte az Alaptörvény
B)  cikk (1)  bekezdése szerinti jogbiztonságból folyó normavilágosság követelményét. Az  Alkotmánybíróság
az Alaptörvény hatályba lépése után is fenntartotta korábbi értelmezését, mely szerint a jogbiztonság önmagában
nem alapjog, így a B) cikk (1) bekezdésének a sérelmére alkotmányjogi panaszt csak kivételes esetben – a visszaható
hatályú jogalkotás és a  felkészülési idő hiánya esetén {lásd pl. 3268/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [14]–[17];
3323/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [9]} – lehet alapítani. Mivel a panaszosok sérelmei nem tartoznak a fentiek
szerint megjelöltek körébe, az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésével összefüggésben nem volt helye a  támadott
jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenessége vizsgálatának, ezért az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi
panaszokat ebben a részükben is az Abtv. 64. § d) pontja alapján utasította vissza.
IV. [29] Az alkotmányjogi panaszok részben megalapozottak.
 [30] Az Alkotmánybíróság elsőként röviden áttekintette a  Vet. vezetékjogra vonatkozó, az  alkotmányjogi panaszokkal
érintett ügyben, az alkotmányjogi panaszok alapjául szolgáló [az adott ügyben az elsőfokú közigazgatási hatóság
határozatának meghozatalakor (2012. január 30.) hatályban volt] rendelkezéseit.
[31] 1. Az  Alkotmánybíróság a  161/B/2006. AB határozatában (AHB 2009, 1915.) – többek között – a  Vet. 128.  §
(1)  bekezdés negyedik és ötödik mondata, a  172.  § (3)  bekezdése és a  173.  § (3)  bekezdése alkotmányossági
vizsgálata kapcsán foglalkozott a  Vet. vezetékjog és használati jog alapításának szabályaival, illetve a  vezetékjog
tartalmával.
[32] Az Alkotmánybíróság ebben megállapította: „[a] Ptk. a  használati jogokról szóló XIII. fejezetében, a  telki
szolgalmakat követően tartalmazza a  használati jog alapításának szabályát. A  telki szolgalom létesítésére
a Ptk. 168. § (1) bekezdése szerint az ingatlan haszonélvezetének alapítására vonatkozó szabályokat kell alkalmazni.
Ez  utóbbi alapulhat szerződésen, de keletkezhet jogszabálynál, bírósági vagy hatósági rendelkezésnél fogva is;
bármelyik esetről légyen is szó, a  haszonélvezeti jogot az  ingatlan-nyilvántartásba be kell jegyezni [Ptk. 158.  §
(1) és (2) bekezdései]. A Ptk. 171. § (1) bekezdése alapján ingatlanra közérdekből a külön jogszabályban feljogosított
szervek javára – államigazgatási szerv határozatával – szolgalmat vagy más használati jogot lehet alapítani, amiért
kártalanítás jár, és – a Ptk. fenti rendelkezésének megfelelően – az  ingatlan-nyilvántartásba be kell jegyezni. Mind
a használati jog, mind a vezetékjog alapításának lehetősége ezen a rendelkezésen alapul. A Ptk. 166. § (2) bekezdése
példálózó felsorolást ad a telki szolgalomalapításának céljaira vonatkozóan, ezek között sorolja fel – többek között –
a vezetékoszlopok elhelyezését is” (ABH 2009, 1919–1920.).
[33] A Vet. mint külön jogszabály 121.  § (1)  bekezdése alapján idegen ingatlanon közcélú hálózat létesítésére
(előmunkálati jog, használati jog, valamint) vezetékjog állapítható meg. A vezetékjog szabályait a Vet. 123–126. §-ai
tartalmazzák. A  Vet. 123.  §-a alapján a  vezetékjog nem más mint közérdekű használati jog alapításának a  célja,
hogy a  hálózati engedélyes idegen ingatlanon közcélú hálózatot helyezzen el, és azt közérdekből üzemeltesse.
A  vezetékjog tartalmát a  Vet. 124.  §-a rögzíti. Eszerint a  hálózati engedélyes a  vezetékjog alapján az  idegen
ingatlanon egyrészt föld alatti és feletti vezetéket építhet [124.  § (1)  bekezdés a)  pont], ahhoz tartozó távközlési
összeköttetést helyezhet el; továbbá tartószerkezetet és azon elhelyezett átalakító- és kapcsolóberendezést
helyezhet el [124.  § (1)  bekezdés b)  pont]; a  nem tartószerkezeten elhelyezett elosztóberendezést, külön
jogszabályban meghatározott átalakító- és kapcsolóberendezést helyezhet el [124.  § (1)  bekezdés c)  pont];
és az  építés során a  biztonsági övezetet sértő növényzetet eltávolíthatja [124.  § (1)  bekezdés d)  pont]. A  hálózati
engedélyes a vezetékjog (vagy a jogerős üzemeltetési jog) alapján az építmények üzemeltetésére, karbantartására,
kijavítására, átalakítására és felújítására válik jogosulttá. Emellett a közcélú hálózat, termelői vezeték, magánvezeték
vagy közvetlen vezeték mentén lévő, a  biztonsági övezetet sértő növényzetet eltávolíthatja, valamint ezen
tevékenységek végzése céljából jogosulttá válik belépni a vezetékjoggal érintett ingatlanra.
[34] A Vet. 116.  § (1)  bekezdése szerint a  villamosmű, termelői vezeték, magánvezeték és a  közvetlen vezeték
építéséhez, üzemeltetéséhez, használatbavételéhez, fennmaradásához és megszüntetéséhez az építésügyi hatóság
(a  továbbiakban: Hatóság) mint sajátos építményfajtát engedélyező építésügyi hatóság Vet.-ben előírt engedélye
szükséges.
[35] A [Vet. 123.  § (3)  bekezdése értelmében a] Hatóság vezetékjogot akkor engedélyezhet a  közcélú hálózat idegen
ingatlanon történő elhelyezésére a  hálózati engedélyes javára, ha az  a  közcélú hálózat szükséges fejlesztése
érdekében indokolt, és az ingatlan használatát lényegesen nem akadályozza.
[36] A vezetékjog ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzéséről a  Vet. 125.  § (1)  bekezdése rendelkezik, mely
értelmében a  vezetékjog ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése iránt a(z építésügyi) Hatóság jogerős
határozatának az  ingatlanügyi hatóság részére történő megküldésével intézkedik. Amennyiben a  vezetékjog
nem érinti az egész földterületet, akkor a határozattal együtt meg kell küldeni az  ingatlan érintett részét ábrázoló,
az  ingatlanügyi hatóság által záradékolt vázrajzot is. A  Vet. 125.  § (1)  bekezdés harmadik mondata ugyanakkor
lehetővé teszi a Hatóság jogerős határozata alapján a vezetékjog ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése előtt
történő gyakorlását.
[37] 2. A  Vet. 172.  §-a alapján lehetőség van arra, hogy a  hálózati engedélyes a  vezetékjog bejegyzését utólag
kezdeményezze. Ezt [lásd: (1)  bekezdés] a  törvény hatálybalépésétől számított öt éven belül kérheti a  kérelme
benyújtását megelőzően, legalább tíz évvel korábban idegen ingatlanon létesült létesítmények (úgymint: megépült
és üzembe helyezett közcélú átviteli és elosztó vezeték, tartószerkezet és azon elhelyezett átalakító- és kapcsoló
berendezések) tekintetében, amennyiben azok elhelyezésére vonatkozó vezetékjog alapítása nem történt meg
(1); vagy a  vezetékjogi engedély nem lelhető fel (2); illetve a  vezetékjog az  ingatlan-nyilvántartásba nem került
bejegyzésre. Ez esetben a hálózati engedélyes a Hatóságtól öt éven belül kérheti a vezetékjog megállapítását, vagy
a vezetékjog bejegyzésére alkalmas határozat kiadását.
[38] 3. A  vezetékjog utólagos, ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésére a  Vet. 172.  § (2)  bekezdése értelmében
az (építésügyi) Hatóság [első fokon a Magyar Kereskedelmi Engedélyezési Hivatal Mérésügyi és Műszaki Biztonsági
Hatósága (a továbbiakban: MMBH), másodfokon a Magyar Kereskedelmi és Engedélyezési Hivatal (a továbbiakban:
MKEH) az  illetékes] jogerős határozata alapján kerül sor (a  jogerős határozat Hatóság általi megküldésével).
(Amennyiben a vezetékjog nem érinti az egész földrészletet, úgy a határozathoz mellékelni kell az ingatlan érintett
részét ábrázoló, az ingatlanügyi hatóság által záradékolt vázrajzot is).
[39] A villamosenergia-ipari építésügyi hatósági engedélyezési eljárásokról szóló 382/2007. (XII. 23.) Korm. rendelet
(a  továbbiakban: Korm. rendelet) 37.  § (1)  bekezdés f )  pontja értelmében egyszerűsített eljárás folytatható le
a  Vet. 172.  §-a szerinti, vezetékjog fennállását megállapító ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésre alkalmas
határozat kiadására. Eszerint a  határozat kiadását megelőzően nem kell az  előkészítő eljárást lefolytatni, tehát
pl. helyszíni szemlét tartani, valamint nem kell a közművek, kezelők, üzemeltetők, illetve az ügyfelek nyilatkozatait
megkérni és a  kérelemhez csatolni. A  határozat kiadása érdekében a  Korm. rendelet 2.  mellékletének megfelelő
kérelmet kell benyújtani az MMBH-hoz, amelyhez csatolni kell a Korm. rendelet 3. számú mellékletének 6. pontjában
meghatározott műszaki dokumentációt. A  Korm. rendelet. 37.  § (3)  bekezdése rögzíti továbbá, hogy amennyiben
az  egyszerűsített engedélyezési eljárás során a  szakhatóság az  előírt határidőn belül nem ad ki állásfoglalást, és
ellenérdekű ügyfél az elsőfokú eljárásban nem vesz részt, a hozzájárulását megadottnak kell tekinteni.
[40] 4. Mint arra a 161/B/2006. AB határozat (ABH 2009, 1915.) is rámutatott, „[a]z Inytv. 3. §-a rögzíti a bejegyzés elvét,
amely azt jelenti, hogy egyes – a törvényben felsorolt – jogok az ingatlan-nyilvántartásban a tulajdoni lapra történő
bejegyzéssel keletkeznek, azaz a bejegyzés hoz létre, létesít egyes jogokat, ezek az úgynevezett konstitutív hatályú
bejegyzések. Ilyen jogok például az  átruházáson alapuló tulajdonjog, a  szerződésen alapuló vagyonkezelői jog,
földhasználati jog, haszonélvezeti jog és a használat joga, a telki szolgalmi jog, a jelzálogjog (önálló zálogjog) [Inytv.
3.  § (2)  bekezdés]. Abban az  esetben, ha ugyanezek a  jogok nem átruházáson, szerződésen alapulnak, hanem
például törvény alapján keletkezik az adott jog, akkor bejegyzés nélkül is létrejönnek, azaz az ingatlan-nyilvántartás
csupán megállapítja azok létezését (nem a bejegyzés létesíti azokat), ilyen esetben a bejegyzés deklaratív hatályú.
Ide tartozik a  vezetékjog és a  használati jog bejegyzése is, hiszen a  vezetékjogot a  jogerős hatósági határozat
hozza létre, a  használati jog pedig megállapodás alapján kiadott hatósági határozaton alapul. A  megállapodáson
alapuló használati jog bejegyzésének késedelme nem érinti a jog gyakorlását, hiszen a használati jog gyakorlására
az  ingatlantulajdonos tudtával, a  vele kötött megállapodás alapján kerülhet csak sor. A  vezetékjog esetében
a  joggyakorlás alapja a  jogerős hatósági határozat, a  hatósági határozaton alapuló használati joghoz hasonlóan.
A határozaton alapuló vezetékjog és a használati jog – a jog gyakorlásának megkezdése utáni – bejegyzése az adott
esetben nem releváns, hiszen az  nem konstitutív, hanem deklaratív aktus. Az  Inytv. 3.  § (4)  bekezdése pedig
kimondja azt is, hogy egyes jogilag jelentős tények, illetőleg hatósági határozat vagy jogszabály erejénél fogva
keletkező jogok bejegyzésének elmaradása – ha e törvény eltérően nem rendelkezik – a hozzájuk fűződő joghatást
nem érinti” (ABH 2009, 1920.).
[41] A fentiek alapján a földhivatal az MMBH-tól érkezett, de az engedélyes jogosultságát tartalmazó jogerős határozat
alapján (bejegyzési kérelem) az  egyes ingatlanokra vonatkozó vezetékjogot mint az  Inytv. szerint bejegyezhető
jogot az  ingatlan-nyilvántartásba bejegyzi, miután meggyőződött a  kérelem Inytv.-nek való megfeleléséről.
A  vezetékjog bejegyzésére vonatkozó kérelemnek helyt adó döntésével a  határozat tartalmának megfelelő
változást bejegyzi a tulajdoni lapra és átvezeti az ingatlan-nyilvántartási térképen. A kérelemnek helyt adó határozat
a tulajdoni lap másolatával is közölhető [egyszerűsített határozat Inytv. 49. § (3) bekezdés]. Az ingatlanügyi hatóság,
amennyiben döntését nem az Inytv. szerinti tulajdoni lap másolatával közli az ügyféllel, hanem a közlésnek alakszerű
döntéssel tesz eleget, akkor annak a Ket. [72. § (1) bekezdése] szabályszerűségének kell megfelelni.
[42] A Ket. 78.  § (4)  bekezdése szerint a  hatóság a  döntését a  28/A.  § (1)  bekezdésében meghatározott módon
közölheti, ugyanakkor az Inytv. szerint a jogok bejegyzéséről szóló határozatot – a változás tulajdoni lapon történő
átvezetése után – kézbesíteni kell az  ingatlan tulajdonosának. A  kézbesítés alatt a  hivatalos iratnak a  címzetthez
való megküldését értjük. Ennek egyik általános módja a postai úton történő kézbesítés, szabályait a postáról szóló
2003. évi CI. törvény (a továbbiakban: posta törvény) és annak végrehajtásáról szóló kormányrendelet tartalmazza.
A posta törvény 3. §-ának 10. pontja határozza meg a hivatalos irat fogalmát.
V. [43] 1. Az  indítványozók az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése alapján benyújtott alkotmányjogi panaszukban a  bírósági
ügyükben alkalmazott Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontja „az eljárás megindítása után a  hatóság nyolc napon
belül érdemben dönt” szövegrésze, valamint a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontja „vagy alkalmazásuk előre
eredménytelennek mutatkozik” szövegrésze alaptörvény-ellenességét az  Alaptörvény több rendelkezésébe
ütközése folytán állították.
[44] Az Alkotmánybíróság jelen eljárásában mind a  konkrét normakontrollra, mind a  bírói döntés alaptörvényellenességére vonatkozó vizsgálatát a  Ket. kifogásolt rendelkezéseinek az  elsőfokú hatósági határozat
meghozatalakor (2012. január 30.) hatályban volt rendelkezései tekintetében végezte el.
[45] 1.1. A Ket. 29. §-a a hatósági eljárás megindítását szabályozza, mely értelmében a hatósági eljárás kétféle módon:
az  ügyfél kérelmére, vagy hivatalból indulhat. A  Ket. 29.  § (1)–(2)  bekezdései a  kérelemre, továbbá a  hivatalból
induló eljárások megindításáról mint a  közigazgatási hatósági eljárás megindításának két alapvetően különböző
fajtájáról rendelkezik. Az  ezek közötti lényeges különbség, hogy míg a  kérelemre induló eljárásokban az  ügyfél
az  ügy ura, addig a  hivatalból induló eljárásokban a  szabályozás célja, hogy a  hatóságnak minden törvényes
eszköze meglegyen a  közérdek maradéktalan érvényesítésére. A  Ket. 29.  § (3)–(5)  bekezdései a  hatósági eljárás
megindításáról való értesítés szabályait rögzítik, melynek lényege (szemben az államigazgatási eljárás általános
szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény korábbi rendelkezéseivel), hogy az ismert ügyfelet az eljárás megindításáról
értesíteni kell, azaz, főszabályként általános értesítési kötelezettséget ír elő, mind a  kérelemre, mind a  hivatalból
indult eljárásokban a hatóság számára. A Ket. 29. § (3) bekezdése rendelkezik az értesítés határidejéről is, eszerint
a  hivatalból indult eljárásban ezt az  első eljárási cselekménytől, míg a  kérelemre indult eljárásban a  kérelem
beérkezésétől számított nyolc napon belül kell megtenni. Ugyanakkor a  nyolc napos határidőnek a  hatósági
eljárás során kiemelkedő jelentősége van, mivel a  hatóságnak a  kérelemre indult eljárásokban ennyi ideje van
a kérelem megvizsgálására és a kérelemhez kapcsolódó első eljárási cselekmény meghozatalára {így pl.: a kérelem
érdemi vizsgálat nélküli elutasítására (Ket. 30. §), a kérelem érdemi elbírálása esetén az eljárás megindításáról szóló
értesítésre [Ket. 29. § (3) bekezdés] vagy a kérelem nyolc napon belüli eldöntésére [Ket. 29. § (4) bekezdés b) pont]}.
[46] A közérdek érvényesítése és más jogalanyok jogos védelme céljából a hatósági eljárás megindításáról való értesítés
alóli kivétel szabályokat rögzít a Ket. 29. § (4) bekezdése, mely szerint az értesítés mellőzhető, ha az veszélyeztetné
az  eljárás eredményét [a)  pont]; az  eljárás megindítása után a  hatóság nyolc napon belül érdemben dönt, vagy
a kérelmet érdemi vizsgálat nélkül elutasítja, vagy az eljárást megszünteti [b) pont].
[47] 1.2. A Ket. 80. § (1) bekezdés a)–d) pontjai a fenti értesítési kötelezettség speciális kézbesítési eseteit tartalmazzák.
Eszerint jogszabály eltérő rendelkezése kivételével hirdetményi úton történő közlésnek van helye, amennyiben:
az  ügyfél lakcíme, illetve székhelye ismeretlen, vagy a  postai küldemény azzal a  megjegyzéssel érkezik vissza,
hogy a  címzett ismeretlen helyre költözött, és a  személyiadat- és lakcímnyilvántartást vezető hatóság vagy más
állami szerv megkeresése nem járt eredménnyel [a) pont]; vagy a jogutód nem ismert [b) pont]; az ügyfél nem jelöl
meg kézbesítési meghatalmazottat [c)  pont]; vagy amennyiben a  hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető
egyéb közlési módok alkalmazása elháríthatatlan akadályba ütközik, vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek
mutatkozik [d) pont].
[48] Az indítványozók által alaptörvény-ellenesnek vélt Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának „vagy alkalmazásuk előre
eredménytelennek mutatkozik” szövegrésze tehát e  speciális értesítési kötelezettség egyik esetkörére tartalmaz
rendelkezéseket. A  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának „vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik”
fordulata [hasonlóan az  (1)  bekezdés b)–d)  pontjaiban felsorolt esetkörökhöz] jellemzője, hogy alkalmazásának
nem feltétele, hogy az  ügyfél lakcíme, illetve székhelye ismeretlen legyen, hanem elegendőnek tartja azt, hogy
a jogalkalmazó úgy látja, a kézbesítés hagyományos formájával az ügyfél nem, vagy csupán igen nehezen érhető el.
[49] 2. Az Alkotmánybíróságnak az indítványozóknak az Abtv. 26. § (1) bekezdése szerinti alkotmányjogi panasza alapján
azt kellett vizsgálnia, hogy a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontjának „az eljárás megindítása után nyolc napon belül
dönt” szövegrésze azzal, hogy lehetővé teszi az  eljárás megindulásáról szóló értesítés mellőzését, valamint a  Ket.
80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának vagy (a  hirdetményi kézbesítésen kívüli igénybe vehető egyéb közlési módok)
„alkalmazása előre eredménytelennek mutatkozik” fordulata egyéb kézbesítési mód mellőzésével teszi lehetővé
a hirdetményi kézbesítést, sérti-e a panaszosok Alaptörvény XXIV. cikkében megfogalmazott tisztességes hatósági
eljáráshoz való jogát, illetve ezen belül is különösen a fegyverek egyenlőségének elvét.
[50] 2.1. Az  Alkotmánybíróság már többször foglalkozott a  kézbesítési szabályok alkotmányosságával. Legutóbb
a  35/2015. (XII. 16.) AB határozatában (a  továbbiakban: Abh2.), a  cégnyilvánosságról, a  bírósági cégeljárásról és
a  végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény 2012. március 1. és 2014. június 30. között hatályban volt 118.  §
(8)  bekezdése szerinti, egyedüli vagy többségi befolyással rendelkező tag, valamint a  vezető tisztségviselő
eltiltásáról hozott végzés kizárólag Cégközlöny útján történő közlésének alkotmányossági vizsgálata
kapcsán tekintette át a  tisztességes eljáráshoz való joggal kapcsolatos, releváns gyakorlatát. Utalt a  17/2015.
(VI. 5.) AB határozatban (a  továbbiakban: Abh1.) foglaltakra, mely szintén vizsgálta a  kézbesítés(i vélelem)
alkotmányosságát a  tisztességes hatósági eljáráshoz való joggal [Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdése]
összefüggésben. (Az Alkotmánybíróság ezen eljárása során annak a  rendelkezésnek az  alkotmányosságát
vizsgálta, mely szerint a  földbizottság állásfoglalását a  jegyző a  hivatal hirdetőtábláján 5 napra kifüggeszti,
valamint a  kifogás előterjesztésére jogosultaknak 5 napos (jogvesztő) határidőn belül van lehetőségük kifogás
előterjesztésére.) Az  Abh1. – utalva az  Alkotmánybíróság 3/2014. (I. 21.) AB határozatában foglaltakra (Indokolás
[61]) – megállapította: a tisztességes eljáráshoz való jog részét képező részjogosultságok – jelen esetben a kifogás
benyújtásának időbeli – korlátozására az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdésébe foglalt, szigorú követelményeket
támasztó szükségességi-arányossági teszt alkalmazásával van lehetőség. „A szükségességi-arányossági teszt
alapján az  Alaptörvényben biztosított tisztességes eljáráshoz való jog részét képező eljárási szabályokban foglalt
időbeli korlátozás akkor felel meg az  Alaptörvénynek, ha másik alapvető jog vagy szabadság védelme vagy
érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el, tehát a korlátozás feltétlenül
(vagyis elkerülhetetlenül) szükséges valamely alapvető jog érvényesülése vagy alkotmányos érték védelme
érdekében. A jogkorlátozás alkotmányosságához ezen túlmenően szükséges az is, hogy megfeleljen az arányosság
követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjog-sérelem súlya megfelelő
arányban legyenek egymással. A  jogalkotó a  korlátozás során köteles az  adott cél elérésére alkalmas legenyhébb
eszközt alkalmazni, és a korlátozásnak nem szabad érintenie az alapjog lényeges tartalmát” (Indokolás [103]).
[51] Az Abh1. hangsúlyozta továbbá, hogy: „[a]z Alkotmánybíróság álláspontja szerint a törvényhozó nagy szabadságot
élvez az egyes közigazgatási eljárási határidőkre vonatkozó, a döntésekről és más jelentős eljárási cselekményekről
való értesítés és azok közlési szabályainak kialakítására. Különösen nagy ez a szabadság a nem az Alaptörvényből
fakadó jogorvoslati eljárásra vonatkozó szabályok esetén. A  jogorvoslati lehetőség igénybevételének határideje
a  közlés módjára és a  benyújtás feltételeire irányadó rendelkezésekkel együtt nem lehet annyira bizonytalan,
hogy az  igénybevételére jogosultakat ténylegesen megfossza attól, hogy éljenek ezzel a  jogukkal, ez  ugyanis
ellentétes az  Alaptörvény XXIV.  cikke (1)  bekezdésében megfogalmazott tisztességes eljárás és ésszerű határidő
követelményével” (Indokolás [108]). Az  Abh1. elvi éllel mutatott rá, hogy alapjogot sértő, ha a  jogalkotó
alkotmányos indok nélkül az  ismert érdekeltektől megköveteli, hogy maguk kövessék a  közigazgatási szereplők,
különösen a  hatóságok cselekményeit. Az  alapjog alkotmányos indok nélküli (szükségtelen) korlátozása, ha ezen
érdekeltek tekintetében a  személyes tájékoztatás nem érvényesül, s ezáltal az  érintettek jogainak gyakorlása,
a jognyilatkozataik megtételére nyitva álló határidő teljesítése jelentősen (aránytalanul) elnehezül (Indokolás [109],
lásd még: Abh2., Indokolás [28]).
[52] 2.2. Az  Alkotmánybíróság jelen eljárása során megvizsgálta, hogy a  tisztességes hatósági eljáráshoz való alapjog
sérelmét eredményezte-e a  Ket. 29.  § (4)  bekezdésének kifogásolt szövegrésze azzal, hogy a  hatóság által nyolc
napon belül meghozott érdemi döntés esetében mellőzni engedi az eljárás megindításáról szóló értesítést.
[53] Megállapította, hogy az  elsőfokú hatóságnak az  eljárás megindulásáról szóló értesítés megküldésére ugyanazon
nyolc napos időtartam áll a Ket. 29. § (3) bekezdés a) és b) pontjai alapján rendelkezésére, mint az érdemi döntés
közlésére, ezért valójában mind az  eljárás megindulásáról, mint az  érdemi döntés meghozataláról ugyanazon
határidő alatt, gyakorlatilag egyszerre kellene az  ügyfelet tájékoztatnia. Ugyanakkor a  gyorsan, egyszerűen
befejezhető ügyek (melyek tényállásának megítélése egyszerű és további bizonyítást nem igényelnek) esetében
épp az  okozna szükségtelen alapjogsérelmet, az  vezetne az  ügyfél tisztességes hatósági eljáráshoz való jogának
sérelméhez, ha az  eljárás önmagában azért húzódna el, mert az  eljárásról való értesítés megküldése hátráltatná
az  ügy (érdemi) befejezését, miközben valamennyi bizonyíték rendelkezésre áll a  hatóság számára a  tényállás
tisztázására és az  érdemi döntés meghozatalára. Ezen értesítések együttesen, egyszerre történő megküldésének
hiánya a  hatóság részéről az  ügyfél számára nem eredményeznek alapjog-korlátozást, hiszen az  érdemi döntés
kézbesítésével az  ügyfél ténylegesen is tudomást szerez az  ügyféli jogosultságáról és ezzel lehetővé válik
valamennyi ügyféli jogállásából eredő joga gyakorlására. Megállapította továbbá az  Alkotmánybíróság, hogy
az  eljárás gyorsítása és egyszerűsítése mint jogalkotói cél ez  esetben nem aránytalan, hiszen bár az  eljárás
megindulásáról szóló értesítés hiánya önmagában alapjog-korlátozó lenne, azonban mivel ugyanezen határidő alatt
az érdemi döntés kézbesítésével az ügyfél ténylegesen tudomást szerez a hatósági eljárásról, továbbá az ügyfélnek
a  döntésről való tájékoztatással lehetősége nyílik annak eldöntésére, hogy kíván-e jogorvoslással élni, és így egy
esetleges fellebbezés folytán gyakorolhatja valamennyi ügyféli jogait, ezért nem következett be alapjogsérelem.
Az  Alkotmánybíróság mindezek alapján megállapította, hogy a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontjának „az eljárás
megindítása után a  hatóság nyolc napon belül dönt” szövegrésze nem sérti az  Alaptörvény XXIV.  cikkébe foglalt
tisztességes hatósági eljáráshoz való jogot, ezért az alkotmányjogi panaszt ebben a részében elutasította.
[54] 2.3. Ezt követően az  Alkotmánybíróság arra kereste a  választ, hogy a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának vagy
(a  hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető egyéb közlési módok) „alkalmazása előre eredménytelennek
mutatkozik” fordulata azzal, hogy egyéb közlési mód igénybevételét megelőzően teszi lehetővé a  hirdetményi
kézbesítést, sérti-e a panaszosok Alaptörvény XXIV. cikkében megfogalmazott tisztességes hatósági eljáráshoz való
jogát.
[55] Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt megállapította, hogy a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja kifogásolt kézbesítésre
vonatkozó szövegrésze olyan, a  hatósági eljárásokra vonatkozó, általános szabályt fogalmaz meg, amelyek
meghatározott hatósági eljárásokban alkalmazandók, más, különös hatósági eljárási szabályok azonban ettől
eltérhetnek („ha jogszabály másként nem rendelkezik”) [Ket. 80. § (1) bekezdés].
[56] A kifogásolt norma a Ket. hatósági eljárásra vonatkozó általános szabályai között lehetővé teszi, hogy amennyiben
a  jogalkalmazó úgy ítéli meg, hogy a  hirdetményi kézbesítésen kívüli egyéb közlési módok [erre nézve lásd:
Ket. 28/A.  § (1)  bekezdését] előre eredménytelennek mutatkoznának, lehetőség legyen arra, hogy az  ügyfelet
hirdetményi kézbesítés útján értesítsék. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy előfordulhatnak olyan esetek,
amikor az  eljáró hatóság már előre látja a  lakcímre, vagy székhelyre történő értesítés eredménytelen voltát
[pl.  hajléktalan, állandó lakcímmel nem rendelkező személy (akinek pl. nincs kézbesítési ügygondnoka) részére
történő kézbesítés, vagy már több sikertelen lakcímre történő kézbesítés].
[57] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  rendelkezés (az ügyfél tájékoztatására mint a  tisztességes hatósági
eljáráshoz való jog egyik elemére nézve) korlátozást tartalmaz, mivel a ténylegesen ismert lakcímmel, vagy egyéb,
személyes értesítési módon elérhető ügyfél hirdetményi úton történő tájékoztatását a  lakcímen történő értesítés
mellőzésével egy olyan kézbesítési mód igénybevételéhez köti, amely az  ügyfél tényleges tájékoztatását csak
elenyésző számban teszi lehetővé. Ugyanakkor előfordulhat, hogy más érintettek érdekéből, vagy akár közérdekből
szükségessé válhat az ügyfél lakcímén történő tájékoztatásának korlátozása (pl. egyes jogot keletkeztető hatósági
eljárások elhúzódásának elkerülése céljából). A  Ket. indítvánnyal érintett rendelkezése ezt a  korlátozást szigorú
feltételhez köti, ugyanis a hirdetményi kézbesítés alkalmazását a hatóság csakis pl. a  lakcímen történő (tényleges)
tájékoztatás mint egyéb kézbesítési mód „előre eredménytelensége” esetén teszi lehetővé. Abban az  esetben, ha
egyes, különleges hatósági eljárásokban, a hatóság nem megfelelően méri fel, hogy az adott ügyben a kézbesítés
valóban előre eredménytelennek mutatkozna-e, a közigazgatási bíróság törvényességi jogkörében a döntést ebben
a részében is felülbírálhatja.
[58] Az Alkotmánybíróság jelen határozat Indokolásának V.2.1.  pontjában (Indokolás [51]) már utalt rá, hogy
az  Abh1.  az  alapjog szükségtelen korlátozásának minősítette, amennyiben ismert érdekeltek tekintetében
a  személyes tájékoztatás nem érvényesül, ezáltal az  érintettek jogainak gyakorlása, a  jognyilatkozatainak
megtételére nyitva álló határidő teljesítése jelentősen (aránytalanul) elnehezül.
[59] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a kifogásolt Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja csak abban az esetben teszi
lehetővé az ismert ügyfél részére a személyes tájékoztatás (értesítés) helyett a hirdetményi kézbesítést, amennyiben
a  hatóság bizonyossággal előre meg tudja állapítani, hogy a  rendelkezésre álló értesítési címéről az  ügyfél nem
idézhető (pl. már több esetben „ismeretlen helyre költözött” jelzéssel érkezett vissza az eljárás folyamán a hatóság
által megküldött más értesítés). Ez  esetben nem alkotmányos indok nélküli, azaz nem szükségtelen az  alapjogkorlátozás, ugyanakkor az  eljárásban részt vevő más felek (érintettek) jogainak mielőbbi gyakorlása folytán
az  nem tekinthető aránytalannak. Mindezekre tekintettel az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  Ket. 80.  §
(1)  bekezdés d)  pontjának kifogásolt szövegrésze nem sérti a  tisztességes hatósági eljáráshoz való jogot, ezért
az ennek megsemmisítésére irányuló kérelmet elutasította.
[60] 2.4. Az  indítványozók a  Ket. indítvánnyal támadott rendelkezéseinek alaptörvény-ellenességét a  tisztességes
eljáráshoz való jog kapcsán a fegyverek egyenlőségének elvével összefüggésben is állították.
[61] Az Alkotmánybíróság ennek kapcsán – többek között – a  21/2014. (VII. 15.) AB határozatában kifejtette:
„[a]z Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a  fegyverek egyenlősége a  tisztességes eljárás egyik
meghatározó eleme, amely alapvetően a  büntetőeljárásban biztosítja, hogy a  vádnak és a  védelemnek egyenlő
esélye és alkalma legyen arra, hogy a  tény- és jogkérdésekben véleményt formálhasson és állást foglalhasson.
A  fegyverek egyenlősége nem minden esetben jelenti a  vád és a  védelem jogosítványainak teljes azonosságát,
de mindenképpen megköveteli, hogy a  védelem a  váddal összevethető súlyú jogosítványokkal rendelkezzen”
{Erre nézve lásd: 36/2013. (XII. 5.) AB határozat, Indokolás [31]}. „Az Alkotmánybíróság a fegyverek egyenlőségének
elvét ugyan alapvetően a  büntetőeljárás kapcsán értelmezte, azonban a  tisztességes eljáráshoz való jog alapján
alkalmazhatónak találta azt minden bírósági eljárás tekintetében, így polgári perek esetében is [15/2002. (III. 29.)
AB határozat]. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a tisztességes eljáráshoz való jogból fakadóan így a fegyelmi
eljárás során sem hagyható figyelmen kívül a fegyveregyenlőség elve” (Indokolás [97]–[99]).
[62] 2.4.1. A fentiekre figyelemmel az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy sérti-e a fegyverek egyenlőségének elvét, ha
azokban a hatósági ügyekben, amelyekben a hatóság nyolc napon belül döntést hoz, az eljárás megindulásáról nem
kell az ügyfelet értesítenie.
[63] A Ket. alkotmányjogi panasszal támadott, a  hatósági döntés meghozatalakor (2012. január 30-án) hatályban volt
rendelkezése, mind a  jelenleg hatályos rendelkezése lehetővé teszi a  nyolc napon belüli hatósági döntéshozatalt,
ha a  kérelemhez szükséges döntés meghozatalához valamennyi információ a  hatóság rendelkezésére áll, ezért
a  tényállás további tisztázása és további bizonyítási eljárás lefolytatása a  döntés meghozatalához nem szükséges.
Az  azonnali döntéshozatal tehát csak abban az  esetben lehetséges a  hatóság részéről, amennyiben a  fél az  ügy
elintézéséhez szükséges valamennyi bizonyítási feltételt teljesíti. Amennyiben az  eljáró hatóság a  nyolc napos
határidőn belül érdemben dönt, az  érdemi döntést a  Ket. 78.  § (1)  bekezdése értelmében a  hatóságnak közölnie
kell az  ügyféllel (aki ennek folytán az  eljárás megindulásáról is értesítve lesz), akinek az  érdemi döntésről való
tudomásszerzéssel lehetősége nyílik ügyféli jogállásából eredő valamennyi jogának érvényesítésére. Ennek
gyakorlása során az  ő döntési kompetenciájába tartozik például, hogy a  Ket. 98.  §-a alapján kíván-e fellebbezési
jogával élni. Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  kifogásolt rendelkezés nem sérti
a  fegyverek egyenlőségének elvét, ezért az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panaszt ebben a  részében is
elutasította.
[64] 2.4.2. Az Alkotmánybíróság azt is vizsgálta, hogy a fegyverek egyenlőségének sérelme folytán sérti-e a tisztességes
hatósági eljáráshoz való jogot a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának azon rendelkezése, amely lehetővé teszi
a  hirdetményi kézbesítést abban az  esetben, ha a  hatóság úgy ítéli meg, hogy a  hirdetményi kézbesítésen kívüli
közlési módok az ügyfél esetében eleve eredménytelennek mutatkoznának.
[65] Mint arra az  Alkotmánybíróság a  fentiekben már utalt, a  vizsgált norma csak akkor teszi lehetővé az  ügyfél
hirdetményi módon történő értesítését, amennyiben biztosan lehet előre látni, tehát gyakorlatilag bizonyossággal
előre megállapítható, hogy az  egyéb (pl. lakcímre történő) értesítés eredménytelenségre vezetne. Amennyiben
az eredménytelenség nem feltétlenül igazolható előre, a támadott norma alapján hirdetményi kézbesítésnek nincs
helye. A  hatósági eljárás egyik alapelve az  ügyfél értesítési kötelezettsége, amely a  fegyverek egyenlőségének
elvére vezethető vissza. Az indítványozók által kifogásolt norma épp az ügyfél értesítési kötelezettségére vonatkozó
alapelvvel összhangban mondja ki, hogy csupán abban az  esetben kerüljön sor az  ügyfélnek a  hirdetménnyel
történő kézbesítésére, amennyiben a  hatóság bizonyosan meg tudja állapítani, hogy az  ügyfél tájékoztatását
szolgáló valamennyi más tájékoztatási mód megkísérlése sem lenne sikeres. Ezért Alkotmánybíróság a  fentiekben
kifogásolt normát nem találta az  Alaptörvény XXIV.  cikkébe ütközőnek, így az  alkotmányjogi panaszt ebben
a részében is elutasította.
[66] 3. Az indítványozók a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontjának kifogásolt rendelkezése folytán az Alaptörvény XXVIII. cikk
(7) bekezdésében rögzített jogorvoslathoz való jog sérelmét is állították, mivel nézetük szerint a hirdetményi közlés
gyakorlatilag megfosztja az ügyfeleket a jogorvoslati joguktól.
[67] Az Alkotmánybíróság már számos határozatában foglalkozott az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (7)  bekezdésébe foglalt
jogorvoslathoz való jog tartalmával. Az  Alkotmánybíróság ennek során – többek között – a  14/2015. (V. 26.)
AB határozatában a pótmagánvádló jogi képviseletével összefüggésben kifejtette, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk
(7)  bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az  olyan bírósági, hatósági és más
közigazgatási döntés ellen, amely a  jogát vagy jogos érdekét sérti. Míg a  jogorvoslathoz való jog alkotmányos
tartalmával összefüggésben megállapította, hogy az  az érdemi határozatok tekintetében a  más szervhez, vagy
ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetőségét jelenti {lásd: 5/1992. (I. 30.) AB határozat,
ABH 1992, 27, 31.; megerősítve: 35/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [16]}.
[68] A jogorvoslathoz való alapjog biztosítását jelenti továbbá, ha az eljárásban a törvény garantálja az érintett számára,
hogy ügyét az alapügyben eljáró szervtől különböző szerv bírálja el (513/B/1994. AB határozat, ABH 1994, 731, 734.).
Minden jogorvoslat lényegi eleme a „jogorvoslás” lehetősége, vagyis a  jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan
tartalmazza a  jogsérelem orvosolhatóságát {23/1998. (VI. 9.) AB határozat ABH 1998, 182, 186., megerősítve:
3064/2014. (III. 26.) AB határozat, Indokolás [15]}. A különböző eljárásokban a jogalkotó eltérő jogorvoslati formákat,
jogorvoslatot elbíráló fórumokat állapíthat meg, valamint azt is eltérően határozhatja meg, hogy hány fokú
jogorvoslati rendszer érvényesülhet {1437/B/1990. AB határozat, ABH 1992, 453, 454.; hasonlóan: 22/2014. (VII. 15.)
AB határozat, Indokolás [95]}.
„Az Alkotmánybíróság értelmezésében az Alaptörvényben biztosított jogorvoslathoz való jog tényleges és hatékony
jogorvoslat lehetőségének a biztosítását követeli meg, így nem csak abban az esetben állapítható meg az alapjog
sérelme, ha a  jogorvoslat lehetőségét teljesen kizárták {lásd például 36/2013. (XII. 5.) AB határozat, Indokolás
[61]}, hanem akkor is, ha a  jogszabályban egyébként biztosított jogorvoslat más okból nem tud ténylegesen és
hatékonyan érvényesülni, így például ha azt a részletszabályok rendelkezései akadályozzák meg, ezáltal üresítve ki,
illetve téve formálissá a jogorvoslathoz való jogot” (Indokolás [28]–[31]).
[69] Az Alkotmánybíróság a fentiekben már megállapította, a hirdetményi kézbesítés indítványozók által kifogásolt, Ket.
80.  § (1)  bekezdés d)  pontjának „vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik” szövegrésze kizárólag
abban az esetben teszi lehetővé a hirdetményi kézbesítést, amennyiben a hatóság előre nagy bizonyossággal látja,
hogy a  hatóság eljárásáról, illetve annak határozatáról szóló tájékoztatás egyéb formáinak alkalmazása az  ügyfél
személyes értesítésének eredménytelenségére vezetnének. A  norma lényege, hogy a  közlés hirdetményi módja
biztosíthatja leghatékonyabban az ügyfél értesítését az egyes eljárási cselekményekről, s ezért teszi lehetővé ezen
mód alkalmazását – a többi értesítési mód mellőzésével – a hatóság számára. A norma ugyanis azon a feltételezésen
alapul, hogy kizárható az, hogy más közlési móddal eredményesebb lenne az  ügyfél értesítése; épp ez  az eljárási
mód az, amely a  leginkább biztosítani tudja nemcsak az  ügyféllel való közlést, de azt is, hogy a  közlés révén
az ügyfélnek lehetősége legyen a jogorvoslati joga érvényesítésére.
[70] A kifogásolt rendelkezés ugyanakkor önmagában nem korlátozza és nem is zárja ki a  hirdetményi közlés esetén
sem a  jogorvoslathoz való jogot, mivel az  ilyen úton kézbesítésre kerülő döntés ellen is van lehetőség az  ügyfél
számára jogorvoslat igénybevételére. Alkotmányossági problémát abban az  esetben vethetne fel, amennyiben
a  jogorvoslati határidő oly mértékben lenne rövid, amely az ügyfél döntésről való tudomásszerzését gyakorlatilag
ellehetetleníti.
[71] Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontjában található
azon norma, amely értelmében, ha jogszabály másként nem rendelkezik, hirdetményi úton történő közlésnek
van helye, feltéve, hogy a  hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető közlési módok alkalmazása előre
eredménytelennek mutatkozik, nem sérti a jogorvoslathoz való jogot.
[72] 4. Az  Alkotmánybíróságnak az  indítványok folytán azt is vizsgálnia kellett, hogy a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés
b)  pontjának kifogásolt normatartalma (mely szerint mellőzhető az  ügyfél értesítése, amennyiben az  eljárás
megindítása után a  hatóság nyolc napon belül dönt) az  egyenlő bánásmód sérelmét jelenti-e, amely abban
nyilvánul meg, hogy hátrányosan különbözteti meg az  eljárás megindítását kérelmezőhöz képest az  ellenérdekű
ügyfelet, s így az utóbbival szemben az ellenérdekű fél nem tudja ügyféli jogait teljes körben gyakorolni.
[73] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a  jogegyenlőség követelménye arra vonatkozik, hogy a  jognak
mindenkit egyenlőként kell kezelnie, azaz a  jogalkotás során a  jogalkotónak mindegyikük szempontjait
azonos körültekintéssel, elfogulatlansággal és méltányossággal, az  egyéni szempontok azonos mértékű
figyelembevételével kell értékelnie [vö. 9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46, 48.]. Az  alkotmánybírósági
gyakorlatban a  megengedhetetlen megkülönböztetés tilalma a  jogi személyekre is vonatkozik [vö. pl. 63/2008.
(IV.  30.) AB határozat a  pártalapítványok támogatása tárgyában], ezt a  gyakorlatot megerősíti egyébként
az  Alaptörvény XV.  cikk (1) és (2)  bekezdésének megfogalmazása, mely kifejezetten „mindenkire” vonatkoztatja
az általános jogegyenlőségi szabályt, illetve az alapvető jogokat megkülönböztetés nélkül „mindenkinek” biztosítja
{lásd legutóbb összefoglalóan: 20/2014. (VII. 3.) AB határozat, Indokolás [243]–[245]}. A hátrányos megkülönböztetés
tilalma az  Alkotmánybíróság gyakorlatában a  jogrendszer egészét átható alkotmányos alapelvként kapott
értelmezést. A tilalom elsősorban az alkotmányos alapjogok terén tett megkülönböztetésekre terjed ki. Személyek
közötti, alkotmánysértő hátrányos megkülönböztetés akkor állapítható meg, ha valamely személyt vagy
embercsoportot más, azonos helyzetben lévő személyekkel vagy csoporttal történt összehasonlításban kezelnek
hátrányosabb módon [vö. 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 78.; 32/1991. (VI. 6.) AB határozat, ABH 1991,
146, 162.; 43/B/1992. AB határozat, ABH 1994, 744, 745.]. A  megkülönböztetés pedig akkor alkotmányellenes, ha
a  jogszabály a  szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó (egymással összehasonlítható) jogalanyok
között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne (vö. 191/B/1992. AB határozat, ABH 1992,
592, 593.). Rámutatott az  Alkotmánybíróság arra is, hogy az  alapjognak nem minősülő egyéb jogra vonatkozó,
személyek közötti hátrányos megkülönböztetés vagy más korlátozás alkotmányellenessége akkor állapítható
meg, ha a  sérelem összefüggésben áll valamely alapjoggal, végső soron az  emberi méltóság jogával, és
a megkülönböztetésnek, illetve korlátozásnak nincs tárgyilagos mérlegelés szerint észszerű indoka, vagyis önkényes
{35/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 197, 200.; lásd még összefoglalóan: 14/2014. (V. 13.) AB határozat,
Indokolás [32]}.
[74] Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján megállapította, hogy a közigazgatási hatósági eljárásban, abban az esetben
(is), amennyiben a  hatóság nyolc napon belül hoz érdemben döntést, összehasonlítható helyzetben vannak,
pontosabban azonos csoportot alkot az eljárás megindítását kezdeményező fél és az ellenérdekű fél. Mindkét felet
ugyanis a  Ket. 15.  §-a szerinti ügyféli jogállás illeti meg. Ugyanakkor az  Alkotmánybíróság azt is megállapította,
hogy bár ez  esetben az  ellenérdekű felet az  eljárás megindítása során annak megindulásáról a  hatóság valóban
nem értesíti, azonban gyakorlatilag ugyanezen időtartam alatt (az ügy egyszerű voltára tekintettel) a  hatóság
már érdemben hoz határozatot. Fontos utalni a  Ket. 50.  § (1)  bekezdésében foglaltakra, mely szerint az  érdemi
döntés meghozatalára csak akkor van lehetősége a  hatóságnak, amennyiben a  döntéshez szükséges tényállást
tisztázta. Amennyiben a döntés meghozatalához nem elegendőek a rendelkezésére álló adatok, úgy a hatóságnak
bizonyítási eljárást kell lefolytatnia és csak ezt követően kerülhet sor az  érdemi döntés meghozatalára.
Összességében tehát megállapítható, hogy az  elsőfokú hatósági határozat meghozatalakor (2012. január 30-án)
hatályban volt Ket.  rendelkezései is csak abban az  esetben voltak alkalmazhatók, amennyiben minden adat,
bizonyíték rendelkezésre állt a  hatóságnak az  érdemi döntés nyolc napon belüli meghozatalára. Ez  esetben tehát
az ellenérdekű fél jogai nem sérül(het)tek. Már csak azért sem, mert a Ket. 70. § (1) és (2) bekezdései értelmében,
amennyiben a hatóság az eljárás megindításáról az ügyfél értesítését mellőzte, és az eljárásban bizonyítási eljárásra
került sor, úgy a  bizonyítékok ismertetéséről az  ügyfelet főszabályként kötelezően értesítenie kell a  hatóságnak,
hogy arra észrevételt tehessen, illetve élni tudjon nyilatkozattételi jogával. Amennyiben ezen nyolc napos
időtartam alatt – a tényállás teljes körű tisztázása mellett – sikerült a hatóságnak érdemi döntést hoznia, a Ket. 78. §
(1) bekezdése értelmében a hatóság határozatát közölnie kell (többek között) az ügyféllel, vagy azzal, akire az jogot
vagy kötelezettséget állapít meg. Ez a közlés pedig lehetőséget teremt(ett) az ügyfél számára, hogy a rendelkezésre
álló fellebbezési határidőn belül fellebbezéssel élhessen a  hatóság elsőfokú határozata [Ket. 98.  § (1)  bekezdés]
ellen. (Azt is érdemes továbbá megemlíteni, hogy az  elsőfokú hatóságnak a  Ket. 103.  §-a lehetőséget biztosít
a fellebbezés alapján a saját határozata visszavonására, vagy módosítására.)
[75] Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság nem állapított meg különbségtételt az ügyféli jogok gyakorolhatóságát
illetően az  eljárást kérelmező fél és az  ellenérdekű ügyfél között, ez  utóbbi hátrányára; ellenben megállapította,
hogy ezen eljárások esetén az  ügyféli jogai az  ellenérdekű félnek is biztosítva vannak. Mindezek alapján
az  indítványt a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés „az eljárás megindítása után a  hatóság nyolc napon belül dönt”
szövegrészének az Alaptörvény XV. cikkébe ütközésébe vonatkozó részében is elutasította.
VI. [76] Az indítványozók az  Abtv. 27.  §-ára alapítottan is alkotmányjogi panasszal éltek a  Veszprémi Közigazgatási és
Munkaügyi Bíróság 2.Kpk.50.469/2012/9. számú jogerős végzésével szemben, melynek alaptörvény-ellenessége
megállapítását több alaptörvényi rendelkezés sérelmére hivatkozással kérték.
[77] 1. Az  indítványozók a  kifogásolt bírósági döntéssel összefüggésben az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésébe
foglalt tisztességes hatósági eljáráshoz való jog sérelmét számos okból állították.
[78] Az Alkotmánybíróság jelen határozatának indokolása V.2.1.  pontjában már foglalkozott a  tisztességes eljáráshoz
való jog tartalmával. Utalt arra, hogy az  Alkotmánybíróság az  Abh1.-ben (a  tisztességes hatósági eljárással
összefüggésben) és az  Abh2.-ben (a  tisztességes bírósági eljárással összefüggésben) kifejezetten a  hirdetményi
kézbesítési szabályok meghatározott (konkrét) eljárásokban (a földszerzési eljárásban a földbizottság állásfoglalása,
illetve a  kényszertörlési eljárásban) történő alkotmányosságát vizsgálta, s ezekkel összefüggésben elvi
megállapításokat tett.
[79] Az Abh1. hangsúlyozta, hogy „[a]z Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  törvényhozó nagy szabadságot élvez
az  egyes közigazgatási eljárási határidőkre vonatkozó, a  döntésekről és más jelentős eljárási cselekményekről
való értesítés és azok közlési szabályainak kialakítására. Különösen nagy ez a szabadság a nem az Alaptörvényből
fakadó jogorvoslati eljárásra vonatkozó szabályok esetén. A  jogorvoslati lehetőség igénybevételének határideje
a  közlés módjára és a  benyújtás feltételeire irányadó rendelkezésekkel együtt nem lehet annyira bizonytalan,
hogy az  igénybevételére jogosultakat ténylegesen megfossza attól, hogy éljenek ezzel a  jogukkal, ez  ugyanis
ellentétes az  Alaptörvény XXIV.  cikke (1)  bekezdésében megfogalmazott tisztességes eljárás és észszerű határidő
követelményével” (Indokolás [108]).
[80] Rámutatott továbbá, hogy „nem kényszeríthetők a  közigazgatási cselekmények megtételére jogosultak
általánosságban arra, hogy maguk kövessék figyelemmel a  közigazgatási szereplők, különösen a  hatóságok
cselekményeit, hacsak ezt valamely nyomós ok (pl. nagyszámú vagy ismeretlen lakhelyű érintett) nem indokolja.
Az  ismert érdekeltek személyes tájékoztatásának elmaradása a  jogaik gyakorlására okot adó körülményekről és
a cselekményük megtételére nyitva álló határidőről, […] kifejezetten megnehezíti e jogosultak helyzetét, mégpedig
úgy, hogy ez semmilyen alkotmányos joggal vagy értékkel nem hozható összefüggésbe. A rendelkezésből fakadó
korlátok a  kifogás előterjesztésére szükségtelennek minősülnek, ezáltal ellentétesek az  Alaptörvény XXIV.  cikke
(1) bekezdésében írtakkal” (Indokolás [109]).
[81] Az Alkotmánybíróság – a  hivatkozott ügyben – a  fenti indokok alapján megsemmisítette a  támadott jogszabályi
rendelkezés hirdetményi kézbesítésre vonatkozó szövegrészét, továbbá egyben alkotmányos követelményt
állapított meg, melyben – többek között – előírta, hogy a  jegyző a  kifogás benyújtására jogosultak közül a  név
szerint ismertekkel személyesen és ne hirdetményi úton közölje a  földbizottság állásfoglalását és a  kifogás
benyújtására nyitva álló határidőt.
[82] Az Alkotmánybíróság az  Abh2.-ben – a  tisztességes bírósági eljáráshoz való jog sérelmének vizsgálata kapcsán –
a bíróság döntésének funkciójával összefüggésben megállapította, hogy az kettős természetű, egyrészt „a bíróság
tekintetében annak igazolására szolgál, hogy a  kézbesítés szabályszerű volt-e. A  kézbesítés szabályszerűsége
előfeltétele annak, hogy a  további eljárási cselekmények, a  kézbesítéshez fűződő jogkövetkezmények hatályosak
legyenek. A másik funkciója, hogy a fél értesüljön a rá nézve jelentős eljárási cselekményekről és a  jogi helyzetére
kiható döntésekről, annak érdekében, hogy az  adott döntéssel összefüggésben eljárási jogait gyakorolni,
kötelezettségeit (határidőben) teljesíteni tudja. A  tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülése szempontjából
különösen nagy súlya van, hogy az érintettel közöljék az eljárást megindító döntést, valamint az eljárást érdemben
lezáró olyan döntést, amelyhez a  jogalkotó jogorvoslati jogot fűz. Az  utóbbi esetben a  közlés alkotmányjogi
jelentőségét húzza alá az, hogy a  jogorvoslathoz való alapvető jog érvényesülésének is előfeltétele. Közlés
hiányában ugyanis az  érintettet elzárják annak a  lehetőségétől is, hogy mérlegelhesse jogi helyzetét és dönteni
tudjon arról, hogy élni kíván-e jogorvoslati jogával vagy sem” (Indokolás [65]).
[83] Az Abh2. hangsúlyozta továbbá, hogy „[a]nnak érdekében, hogy a  közlés mint a  tisztességes eljáráshoz való jog
egyik lényeges eleme alkotmányjogi értelemben biztosított legyen, az  szükséges, hogy a  közlés olyan formában
történjen, amely az érintett számára tényleges értesülést tesz lehetővé. Ez a követelmény az egyszerűsített eljárások
tekintetében is irányadó.”
[84] Az Alkotmánybíróság a  fentiekben – az  Abh1.-ben és az  Abh2.-ben a  tisztességes eljáráshoz való joggal
összefüggésben – kifejtett megállapításait a jelen ügyben is irányadónak tekinti.
[85] 2. Az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 27.  §-a szerinti hatáskörében azt vizsgálta, hogy az  alkotmányjogi panasszal
kifogásolt bírói döntés sérti-e a panaszosok tisztességes eljáráshoz való jogát azzal, hogy jogszerűnek minősítette
az  elsőfokú hatóság érdemi döntésének az  állandó lakcímmel rendelkező és onnan idézhető ügyfelekkel
hirdetményi úton történő közlését, a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja fordulata folytán, előre eredménytelen közlési
módként értékelve az ügyfelek lakcímen történő kézbesítését.
[86] Az Alkotmánybíróság utal arra, hogy a  rendes bíróságok által elkövetett vélt vagy valós jogszabálysértések
önmagukban nem adhatnak alapot alkotmányjogi panasz előterjesztésére. Ellenkező esetben az Alkotmánybíróság
burkoltan negyedfokú bírósággá válna {lásd: 3268/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [28]}. A  jogi indokok
helyességének vizsgálata főszabály szerint felülvizsgálati hatáskör, amit a  Kúria gyakorol. Ugyanakkor annak
eldöntéséhez, hogy az  adott bírói döntés alaptörvény-ellenessége fennáll-e, szükséges megvizsgálnia az  alapul
fekvő tényállást és azt, hogy mi vezetett a bírói döntés alaptörvény-ellenességéhez.
[87] Az Alkotmánybíróság jelen határozata Indokolásának IV.2–IV.3.  pontjaiban (Indokolás [37]–[39]) részletesen
ismertette a Vet. 172. § (2) bekezdése alapján a vezetékjog utólagos bejegyzéseinek feltételeit, illetve a vezetékjog
utólagos bejegyzésével kapcsolatos eljárást.
[88] A panasz alapjául szolgáló tényállás szerint az  elsőfokú hatóság határozatával az  E-ON javára Litér–Balatonfűzfő–
Balatonkenese elnevezésű, 20 kW-os közcélú légvezetékes és földkábeles hálózatra, valamint annak részeként 32 db
oszlop transzformátor állomásra a vezetékjog fennállását állapította meg a határozatban megjelölt ingatlanokra és
a területi kimutatás szerint érintett területekre (a panaszosok szerint a bejegyzés 92 ingatlant, míg a bírósági végzés
indokolása szerint több mint ezer ingatlant érintett). Az  elsőfokú hatósági határozatot a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés
d) bekezdés fentiekben kifogásolt fordulata alapján, hirdetményi úton tették közzé.
[89] A közigazgatási bíróság feladatát az  Alaptörvény 25.  cikk (2)  bekezdés b)  pontja határozza meg, mely szerint
az a közigazgatási határozatok törvényességéről dönt. Ez alapján a konkrét ügyben a közigazgatási bíróságnak azt
a kérdést kellett elbírálnia, hogy jogszabálysértő volt-e a közigazgatási szerv határozata.
[90] Az elsőfokú hatóság határozata megindokolja, hogy döntését miért hirdetményi úton közölte. Eszerint a  hatóság
döntését nyolc napon belül hozta meg, ezért az  eljárás megindításáról szóló értesítéstől a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés
b) pontja alapján eltekintett, míg a döntés hirdetményi úton történő közlését a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontjával
és (3) bekezdésével indokolta. A másodfokú hatósági határozat a hirdetményi közlés célszerűségére nézve tartalmaz
indokolást, mely szerint a  postai úton történő közlés eleve eredménytelennek mutatkozott, ezért alkalmazta
az elsőfokú hatóság a hirdetményi közlést. Az eleve eredménytelenség alkalmazását a több mint ezer ingatlannal és
az  ingatlantulajdonosok vélhetően még ennél is nagyobb számával, illetve a  tulajdonos-változás okozta esetleges
postai kézbesítési nehézségekkel, továbbá az  emiatt bekövetkező, postai kézbesítés beláthatatlan ideig történő
elhúzódásával magyarázta. A jogerős bírósági végzés az első- és a másodfokú hatóság esetleges jogszabálysértését
vizsgálva egyrészt megállapította, hogy a kérelmezőknek a Ket. 28/D. § (1) bekezdésére történő hivatkozása – amely
kifejezetten tiltja az  eljárás megindításáról történő értesítés hirdetményi útján történő közzétételét – téves, mivel
a  határozathozatal 2012. január 30-án történt, amikor a  Ket. 28/D.  §-a még nem lépett hatályba. Megállapította
továbbá, hogy az ügyfelek részére nem az eljárás megindításáról szóló értesítést küldték hirdetmény útján, hanem
az érdemi határozatot, melyre a Ket. 24. § (4) bekezdés b) pontja alapján volt lehetőség. A végzés indokolása szerint
megalapozatlan az ügyfeleknek az az érvelése, mely szerint minden ügyfél tekintetében egyedileg kell a hatóságnak
vizsgálnia, hogy a  hirdetményi kézbesítés feltételei fennállnak-e. Az  ügy típusa, jellege, terjedelme alapján kell
a  hatóságnak azt megállapítani, hogy milyen hatásterületet, mennyi ingatlant, és milyen számú ügyfélkört érint.
Az  Indokolásban a  bíróság kifejtette továbbá azt is, hogy az  adott ügyben „nem annak van jelentősége, hogy
a  vezetékjog bejegyzésével kapcsolatos földhivatali eljárás során az  adott ingatlant érintő bejegyző határozatot
az  ingatlan tulajdonosainak tudták-e kézbesíteni vagy sem.” Utalt továbbá arra, hogy a  bejegyzés a  kérelmező
állításával szemben nem 92, hanem több mint ezer ingatlant és azok tulajdonosait érinti. Mindezek alapján
a közigazgatási bíróság megállapította, hogy a közigazgatási hatóság döntésének hirdetmény útján történő közlése
jogszerű volt.
[91] A közigazgatási bíróság csupán utalt az  elsőfokú hatósági határozat meghozatalakor még hatályba nem lépett
Ket. 28/D. § (3) bekezdésében foglaltakra, amely értelmében jelentős számú ügyfelet érint az eljárás, ha több, mint
ötven ügyfél érintett az eljárás megindításakor.
[92] Az Alkotmánybíróság ezt követően megvizsgálta, hogy önmagában az  ügyfelek nagyobb száma indokolja-e
a  hirdetményi kézbesítést, miközben az  alapügyből is megállapíthatóan az  alkotmányjogi panaszt előterjesztők
állandó lakcímmel rendelkeztek, ahová egyébként a  földhivatal utólagos vezetékjogot bejegyző határozata
sikeresen kézbesítésre is került. Az  is megállapítható, hogy a  vezetékjog utólagos földhivatali bejegyzése
szigorú feltételekhez kötött {ezek ismertetésre kerültek az  Indokolás IV.4. részében (Indokolás [40]–[42])}.
Az Alkotmánybíróságnak ugyanakkor hivatalból tudomása van az ombudsman AJB 5747/201. számú Jelentéséből,
hogy a vezetékjog utólagos feltételei fennállására nézve a hivatalhoz számos panasz érkezett, melyekben nemcsak
(a  vezetékjog megállapítására vonatkozó) elsőfokú hatósági határozat hirdetményi közléssel történő értesítését
kifogásolták, hanem azt is, hogy a hirdetményi közlés folytán a panaszosok elestek jogorvoslati joguktól.
[93] A hirdetményi kézbesítés valójában egy vélelem, a kézbesítésnek egy kivételes módja, mivel a Ket. főszabálya szerint
az  eljáró hatóságnak mindent meg kell tennie az  ügyfél (sikeres) értesítése érdekében. A  Ket. 80.  § (1)  bekezdése
kifogásolt fordulata azonban nincs ellentétben a  fentiekkel, hiszen a  más közlési mód „előre eredménytelennek
mutatkozik fordulata” alapján is csak abban az esetben alkalmazható ez a rendelkezés, {amint az Alkotmánybíróság
azt már az Indokolás V. részében az Abtv. 26. § (1) bekezdése szerinti panasz vizsgálata kapcsán kifejtette (Indokolás
[43] és köv.)}, amennyiben más közlési mód eleve nem biztosítaná a hatóság döntésének az ügyféllel való tényleges
közlését. Erre nézve mérlegelési jogot biztosít a közigazgatási hatóság számára.
[94] Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben kifejtette továbbá: „[a] hirdetményi típusú kézbesítés […] funkciója is az eljárás
lefolytatásának gyorsítása, egyszerűsítése. Egyrészt azt szolgálhatja, hogy a  kézbesítés lehetetlensége ne képezze
az eljárás lefolytatásának (befejezésének) akadályát. Másrészt az indokolhatja az alkalmazását, ha az érintettek nagy
száma miatt a  kézbesítendők felkutatása és a  kézbesítés joghatásainak bevárása nagyobb érdeksérelmet okozna,
mint a  hirdetményi kézbesítésből eredő esetleges érdeksérelem (nevezetesen, hogy az  érintettek nem feltétlenül
követik – és ez  nem is várható el – folyamatosan a  hirdetményeket, így nem feltétlenül értesülnek az  adott
döntésről). Vagyis alapvetően kisegítő szabályról van szó, olyan esetekre nézve, amikor a személyes közlési formák
alkalmazása vagy objektíve lehetetlen, vagy nagyobb érdeksérelemmel járna, mint a nem személyes közlési formák
alkalmazása” (Abh2., Indokolás [68]).
[95] Megállapította továbbá, hogy „[a] jogalkotó a  közlési formák szabályozásakor köteles az  adott cél eléréséhez
szükséges legenyhébb eszközt alkalmazni, és a korlátozás nem érintheti az alapvető jog lényeges tartalmát. Ezért
a  kizárólag hirdetményi jellegű […] kézbesítés akkor minősül alkotmányosnak, ha az  eljárás és döntés jellegéből
(tartalmából) kiindulva ez  nem vezet a  tisztességes bírósági eljáráshoz való jog szükségtelen vagy aránytalan
korlátozására. A hirdetményi típusú közlés azonban az ügy érdemére vonatozó, az érintett személy jogi helyzetére
kihatással járó illetve eljárási helyzetét alapvetően meghatározó (főként az eljárást megindító, és befejező) döntések
esetében csak különösen indokolt esetben alkalmazható. (Ilyen indok lehet, ha az érintett az eljárás során nem volt
elérhető, nincs meghatalmazottja, nem állított kézbesítési megbízottat, vagy – mint az  ismeretlen székhelyű cég
megszüntetésére irányuló eljárás esetében – az eljárás oka éppen a kézbesítés lehetőségének hiánya.) Önmagában
az eljárás egyszerűsítése és gyorsítása azonban nem minősül kellő súlyú indoknak” (Indokolás [69]).
[96] Az eljáró közigazgatási hatóság döntésének hirdetményi kézbesítését a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontja alapján,
figyelemmel a  Ket. 80.  § (3)  bekezdésére, az  ügyfelek nagy számára és az  eljárás hatékonyságára tekintettel,
mérlegelési jogkörében, célszerűségi okból hozta meg, melyre vonatkozóan a  közigazgatási bíróság döntése
jogszerűnek ítélt. Az  Alkotmánybíróság ennek kapcsán megállapítja, hogy jelen ügyben az  eljáró közigazgatási
hatóság olyan érdemi határozatának a  hirdetményi kézbesítéséről döntött, amely a  már fennálló, ám az  ingatlannyilvántartásba bejegyzésre még nem került vezetékjog megállapítását rendelte el. Tehát az érintett ingatlanokon
már korábban is fennállt, létezett (légvezetékes vagy földkábeles) hálózat, amelynek azonban az  ingatlannyilvántartásba történő bejegyzése valamilyen oknál fogva (lásd: Indokolás [37]) elmaradt. A vezetékjog fennállását
megállapító közigazgatási határozat, majd az az azon alapuló ingatlan-nyilvántartási bejegyzés (vezetékjog utólagos
bejegyzése) tehát deklaratív jellegű, a Vet. 172.  § (3)  bekezdése szerinti többletjogokat és kötelezettségeket nem
keletkeztethetett, annak csupán az  ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzéséről, és nem magáról a  vezetékjog
alapításáról rendelkezett.
[97] Az eljáró hatóság és a  közigazgatási bíróság az  ügyfelek nagy számával indokolta a  hirdetményi kézbesítést,
melyre vonatkozó jogszabályi rendelkezés (a  Ket. 28/D.  §-a) azonban az  elsőfokú hatósági döntés/határozat
meghozatalakor még nem lépett hatályba. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  érdemi döntés
hirdetményi kézbesítése az állandó lakcímmel és onnan idézhető ügyfél részére a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja
„alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik fordulata” nem a  lehetetlenség okán, hanem valójában csak
az  eljárás gyorsításaként (illetve egyszerűsítéseként, a  részjogerő miatt), célszerűségi, gazdaságossági okokból
került alkalmazásra. Tekintettel az ügyfelek lakcímének ismert voltára, ugyanis nem lett volna akadálya annak, hogy
csupán azokkal az ügyfelekkel szemben kerüljön sor a hirdetményi kézbesítés „előre eredménytelen” fordulatának
alkalmazására, akikkel szemben valószínűsíthető volt, hogy a hatóság más módon nem tudja őket értesíteni.
[98] Mindezekre tekintettel az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  vizsgált bírói döntés a  tisztességes eljáráshoz
való jogot sértette azzal, hogy a  Ket. 80.  § (1)  bekezdés d)  pontja hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető
egyéb közlési módok alkalmazása során a hirdetményi kézbesítés feltételének „előre eredménytelennek mutatkozik”
fordulatát mint normatartalmat úgy értelmezte, hogy az  eleve eredménytelenséget önmagában az  ügyfelek
jelentős, nagy száma, illetve pusztán célszerűségi és gazdaságossági okok folytán megalapozottnak tartotta,
függetlenül attól, hogy az  ügyfél rendelkezik-e olyan lakcímmel, melyen ténylegesen sikeresen értesíthető
(megjegyzi az  Alkotmánybíróság, hogy az  elsőfokú határozat meghozatalakor a  Ket. e  tárgyban idézett 28/D.  §-a
nem volt hatályban). A  tényleges, idézhető lakcímmel rendelkező ügyfelekre nézve az  érdemi döntés közlésének
hiánya folytán a  tisztességes hatósági eljárás sérelme annak folytán valósult meg, hogy a  bírói döntés a  fentiek
szerinti rendelkezés célszerűségi, gazdaságossági okból történő alkalmazásával valójában megfosztotta őket ügyféli
jogaik gyakorlásától, valamint attól, hogy a jogorvoslati jogukról dönthessenek.
[99] Ezért az  Alkotmánybíróság a  Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.Kpk.50.469/2012/9. számú
végzése alaptörvény-ellenességét állapította meg, és azt az  Abtv. 43.  § (1)  bekezdése alapján megsemmisítette.
Az  Alkotmánybíróság ugyanakkor hangsúlyozza, hogy a  bírói döntés megsemmisítésével összefüggő
jogkövetkezmények levonása (így pl. a  ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett vezetékjoggal összefüggésben) –
figyelemmel az Abtv. 43. § (3) bekezdésében foglaltakra – a rendes bíróság feladatkörébe tartozik.
[100] Mivel a bírói döntést az Alkotmánybíróság az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésére tekintettel megsemmisítette,
ezért annak az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésébe, továbbá a XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdéseibe ütközését már
nem vizsgálta.
[101] 3. Ahogyan az  Alkotmánybíróság a  határozata indokolásának III.3.  pontjában (Indokolás [25]–[26]) már kifejtette,
alkotmányos követelmény kezdeményezésére nincs az  egyedi normakontroll kezdeményezőjének alanyi
jogosultsága, ami azonban nem zárja ki, hogy az  Alkotmánybíróság hatásköreinek gyakorlása során hivatalból
eljárva állapítson meg valamely norma vagy normák alkalmazása során irányadó alkotmányos követelményt.
Az  Abtv. 46.  § (3)  bekezdése szerint „[a]z Alkotmánybíróság hatáskörei gyakorlása során folytatott eljárásában
határozattal megállapíthatja azokat az  Alaptörvény szabályozásából eredő, és az  Alaptörvény rendelkezéseit
érvényre juttató alkotmányos követelményeket, amelyeknek a  vizsgált, illetve a  bírósági eljárásban alkalmazandó
jogszabály alkalmazásának meg kell felelnie”.
[102] Az Alkotmánybíróság eljárása során – az  alapul szolgáló ügy kapcsán – hivatalból észlelte, hogy az  Alaptörvény
XXIV.  cikk (1)  bekezdése szerinti tisztességes eljárás sérelmét eredményezheti hogy az  idézhető lakcímmel
rendelkező ügyfél ugyanazon közigazgatási hatósági eljárásban sem annak megindításáról, sem a  hatósági
döntésről nem szerez tudomást. Ez azokban a közigazgatási eljárásokban fordulhat elő, amelyekben a közigazgatási
hatóság az  eljárás megindulásáról szóló tájékoztatást/értesítést a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontja alapján (amely
mellőzhetővé teszi az eljárás megindításáról szóló értesítést abban az esetben, ha a hatóság nyolc napon belül dönt,
vagy a kérelmet érdemi vizsgálat nélkül elutasítja, továbbá, amennyiben az eljárást megszünteti) mellőzi, majd ezt
követően a  idézhető lakcímmel rendelkező ügyfélnek az  érdemi hatósági döntésről szóló értesítést/tájékoztatást
a Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontjának „előre eredménytelennek mutatkozik fordulata alapján hirdetményi kézbesítés
útján közli. Így a fenti két rendelkezés egy eljárásban való együttes alkalmazása azt eredményezi, hogy az idézhető
lakcím ellenére az ügyfelet elzárja az eljárás során ügyféli jogainak gyakorlásától, így az ügyfélnek az adott hatósági
eljárásban a hatósági eljárásról való tényleges értesülése hiányában nem áll módjában mérlegelnie jogi helyzetét,
továbbá nem dönthet ügyféli jogainak gyakorlását illetően. Ugyanakkor az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdése
szerinti tisztességes eljáráshoz való alapjog részét képezi, hogy ügyfél jogait a  közigazgatási eljárás során
gyakorolhassa, melynek elengedhetetlen feltétele az  eljárás megindulásáról vagy legalább az  érdemi döntésről
való értesítése. Az  Alkotmánybíróság a  támadott rendelkezések alkotmányos értelmezésének előmozdítása
érdekében megállapította, hogy az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdéséből fakadó alkotmányos követelmény
a  jogalkalmazó számára, hogy a  közigazgatási eljárás során az  idézhető lakcímmel rendelkező ügyfelek esetében,
azokban az  ügyekben, ahol az  eljárás megindulásáról szóló értesítés a  Ket. 29.  § (4)  bekezdés b)  pontjának
„az eljárás megindítása után a  hatóság nyolc napon belül dönt” fordulatára tekintettel mellőzve lett, a  hatóság
érdemi döntéséről való közlés, tájékoztatás olyan formában történjen, amely lehetővé teszi az  ügyfél tényleges
értesülését. Míg a  hatósági döntés közlése során csak abban az  esetben lehet alkotmányos keretek között helye
a hirdetményi kézbesítés Ket. 80. § (1) bekezdés d) pontja „vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik”
szövegrésze szerinti közlési mód alkalmazásának, ha magának az eljárásnak a megindulásáról az ügyfél már értesült.
VII. [103] Az Alkotmánybíróság e  határozatának a  Magyar Közlönyben történő közzétételét az Abtv. 44.  § (1)  bekezdés
második mondata alapján rendelte el.
Budapest, 2017. május 2. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
88/2009. (IX. 24.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság által országos népi kezdeményezésre irányuló aláírásgyűjtő ív mintapéldánya, és az azon szereplő kérdés hitelesítése tárgyában hozott határozat ellen benyújtott kifogás alapján meghozta az alábbi
határozatot: Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság 83/2009. (III. 20.) OVB számú határozatát helybenhagyja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. 1. A választási eljárásról szóló 1997. évi C. törvény (a továb biak ban: Ve.) 130. § (1) bekezdése alapján kifogás érkezett az
Alkotmánybírósághoz az Országos Választási Bizottság (a továb biak ban: OVB) 83/2009. (III. 20.) OVB határozata
(a továb biak ban: OVBh.) ellen.
Az OVB-hez országos népi kezdeményezés aláírásgyűjtő ívének hitelesítés céljából benyújtott mintapéldánya az
alábbi kérdést tartalmazza: „Kezdeményezzük az Alkotmány és a kapcsolódó törvények módosítását úgy, hogy
országos népszavazást lehessen tartani arról, hogy az állam költségvetéséből a pártok ne részesülhessenek semmilyen
juttatásban.”
Az OVB vitatott határozatában megállapította, hogy az aláírásgyűjtő ív a törvény ben meghatározott formai, valamint
a megtárgyalásra javasolt kérdésre vonatkozó tartalmi követelményeknek eleget tesz, ezért az aláírásgyűjtő ív
mintapéldányát hitelesítette.
2. A kifogástevő álláspontja szerint a népi kezdeményezés nem felel meg az Alkotmány 28/B. § (1) bekezdésében foglalt
követelménynek, amely szerint országos népszavazás és népi kezdeményezés tárgya az Országgyűlés hatáskörébe
tartozó kérdés lehet. Nézete szerint az Országgyűlés alkotmányozó és törvényhozó funkciójának szétválasztásából,
valamint az ehhez kapcsolódó alkotmánybírósági gyakorlatból fakadóan az Országgyűlés – mint alkotmányozó
hatalom – nem kötelezhető meghatározott kérdéskör megtárgyalására, és arról való döntéshozatalra. A kifogástevő
megítélése szerint az országos népi kezdeményezés – a népszavazáshoz hasonlóan – a népszuverenitás tekintetében
kivételes és komplementer jellegű intézmény, ezért a népi kezdeményezés sem irányulhat az Alkotmány
módosításának kezdeményezésére. A kifogástevő megalapozatlannak tartja az Alkotmány 28/B. § (1) bekezdése
szövegének elérő értelmezését a népszavazás, illetve a népi kezdeményezés esetében.
Az OVBh. a Magyar Közlöny 2009. évi 35. számában, 2009. március 20-án jelent meg, a kifogást 2009. április 2-án,
a törvényes határidőn belül terjesztették elő.
II. Az Alkotmánybíróság határozatának meghozatala során a következő jogszabályokat vette alapul:
1. Az Alkotmány indítvánnyal érintett rendelkezései:
„19. § (...)
(2) Az Országgyűlés a népszuverenitásból eredő jogait gyakorolva biztosítja a társadalom alkotmányos rendjét,
meghatározza a kormányzás szervezetét, irányát és feltételeit.
(3) E jogkörében az Országgyűlés
a) megalkotja a Magyar Köztársaság Alkotmányát;
b) törvényeket alkot;
(...)”
„28/B. § (1) Országos népszavazás és népi kezdeményezés tárgya az Országgyűlés hatáskörébe tartozó kérdés lehet.”
„28/D. § Országos népi kezdeményezést legalább 50 000 választópolgár nyújthat be. Az országos népi kezdeményezés
arra irányulhat, hogy az Országgyűlés hatáskörébe tartozó kérdést az Országgyűlés tűzze a napirendjére. Az országos
népi kezdeményezésben megfogalmazott kérdést az Országgyűlés köteles megtárgyalni.”
2. Az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény rendelkezései:
„17. § A népi kezdeményezésnek pontosan és egyértelműen tartalmaznia kell a megtárgyalásra javasolt kérdést.”
„18. § Az Országos Választási Bizottság akkor tagadja meg az aláírásgyűjtő ív hitelesítését, ha
a) a kérdés nem tartozik az Országgyűlés hatáskörébe,
b) a kérdés megfogalmazása nem felel meg a törvény ben foglalt követelményeknek,
c) az aláírásgyűjtő ív nem felel meg a választási eljárásról szóló törvény ben foglalt követelményeknek.”
3. A Ve.-nek az országos népi kezdeményezésre irányuló aláírásgyűjtő ív hitelesítésére vonatkozó szabályai:
„117. § (1) Az Országos Választási Bizottság a jogszabályi feltételeknek megfelelő aláírásgyűjtő ívet, ille tő leg kérdést
a benyújtástól számított harminc napon belül hitelesíti.”
„130. § (1) Az Országos Választási Bizottságnak az aláírásgyűjtő ív, ille tő leg a konkrét kérdés hitelesítésével kapcsolatos
döntése elleni kifogást a határozat közzétételét követő tizenöt napon belül lehet – az Alkotmánybírósághoz
címezve – az Országos Választási Bizottsághoz benyújtani.
(...)
(3) Az Alkotmánybíróság a kifogást soron kívül bírálja el. Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság,
ille tő leg az Országgyűlés határozatát helybenhagyja, vagy azt megsemmisíti, és az Országos Választási Bizottságot,
ille tő leg az Országgyűlést új eljárásra utasítja.”
„131. § Az országos népi kezdeményezés során a 117–121. § és a 130. § (1) és (3) bekezdésének rendelkezéseit kell
meg fele lően alkalmazni.”
III. A kifogás nem megalapozott.
1. Az Alkotmánybíróságnak a jelen ügyben irányadó hatáskörét az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
1. § h) pontjában foglaltaknak meg fele lően a Ve. 130. §-a határozza meg. Az Alkotmánybíróság az OVB határozatai
ellen benyújtott kifogások elbírálása során kialakította következetes gyakorlatát. Az Alkotmánybíróság a kifogás
alapján lefolytatott jogorvoslati eljárásban azt vizsgálja, hogy a beérkezett kifogás megfelel-e a Ve. 77. §
(2) bekezdésének a)–c) pontjaiban, illetve 130. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek, és az OVB az aláírásgyűjtő ív
hitelesítési eljárásában az Alkotmánynak és az irányadó törvényeknek meg fele lően járt-e el. Eljárása során az
Alkotmánybíróság e feladatát alkotmányos jogállásával és rendeltetésével összhangban látja el. [25/1999. (VII. 7.) AB
határozat, ABH 1999, 251, 256.]
2. Az Alkotmány 28/C. § (5) bekezdésének c) pontja szerint nem lehet országos népszavazást tartani az Alkotmány
népszavazásról, népi kezdeményezésről szóló rendelkezéseiről. A jelen eljárás tárgya az Alkotmány és a kapcsolódó
törvények módosítására irányuló népi kezdeményezés, amely a pártok finanszírozására vonatkozó népszavazás
lehetőségének megteremtését célozza. Az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban már megállapította, hogy az
Országgyűlést a népi kezdeményezés nem köti oly módon, mint a legalább 200 000 választópolgár kezdeményezésére
elrendelt ügydöntő és eredményes népszavazás alapján hozott döntés [Alkotmány 28/C. § (3) bekezdés]. Az
eredményes népszavazással hozott döntés az Országgyűlés Alkotmány 19. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt
jogkörének – az Alkotmányban rögzített – korlátozása: az Országgyűlés köteles az eredményes népszavazásból
következő döntéseket meghozni. Népi kezdeményezés esetén ezzel szemben az Országgyűlésnek a kérdés
napirendre tűzésére, megtárgyalására és döntéshozatalra van kötelezettsége, de ennek a döntésnek a tartalmát a népi
kezdeményezés nem köti meg. Éppen ezért a népi kezdeményezésnek mindaddig, amíg az alkotmányosság
keretében marad – ellentétben a népszavazással – az Alkotmányban megfogalmazott tárgyköri korlátja nincs, és
a kérdésnek nem kell konkrét jogalkotási kötelezettséget megfogalmaznia. A népi kezdeményezésből csupán
törvényhozási kérdésben való vita és döntés következik. Így a népi kezdeményezés aláírásgyűjtő ívén szereplő
kérdéssel szemben is mindössze annyi az elvárás, hogy törvényhozási tárgykörre vonatkozzon. [42/2002. (X. 11.) AB
határozat (ABH 2002, 316, 318.)]
Az Alkotmány 28/B. § (1) bekezdése szerint országos népszavazás és népi kezdeményezés tárgya az Országgyűlés
hatáskörébe tartozó kérdés lehet, az alkotmányi rendelkezés nem különböztet az Országgyűlés alkotmányozó és
egyéb törvényhozási hatásköre között. Az alkotmányozásra vonatkozó, az Alkotmánybíróság által meghatározott
eljárási és határozathozatali követelmények [30/1998. (VI. 25.) AB határozat, ABH 1998, 220, 234.] természetszerűleg
csak az országgyűlési eljárásban értelmezhetők, az Alkotmány 28/C. § (5) bekezdésében felsorolt – tiltó – tárgykörök
[ideértve a burkolt alkotmánymódosítás tilalmát is, lásd 2/1993. (I. 22.) AB határozat, ABH 1993, 37.] csak az országos
népszavazásra vonatkoznak, országos népi kezdeményezés akadályát nem jelentik [31/2009. (III. 20.) AB határozat,
ABK 2009. március, 260.].
3. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az OVB jogszerű döntést hozott, amikor az aláírásgyűjtő
íven megfogalmazott kérdést hitelesítette. Ezért a kifogást elutasította, és a 83/2009. (III. 20.) OVB határozatot helyben
hagyta.
Az Alkotmánybíróság a határozat közzétételét az OVB határozatának a Magyar Közlönyben való megjelenésére
tekintettel rendelte el.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke