text:
36/2014. (XII. 18.) AB határozata a diplomáciai vagy egyéb mentesség esetében szükséges eljárásról szóló 1973. 7. tvr. 5. § (1) bekezdés második mondata egyes szövegrészei alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabályok alaptörvény-ellenességének, valamint nemzetközi szerződésbe
ütközésének megállapítására irányuló bírói kezdeményezés tárgyában – dr. Kiss László és dr. Salamon László
alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
1.  Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a diplomáciai vagy egyéb mentesség esetében szükséges eljárásról szóló
1973. évi 7. tvr. 5. § (1) bekezdés második mondatának „bíróságra vagy más” szövegrésze, valamint (2) bekezdésének
„bíróság vagy más” szövegrésze alaptörvény-ellenes, ezért azt megsemmisíti.
A diplomáciai vagy egyéb mentesség esetében szükséges eljárásról szóló 1973. évi 7. tvr. 5. § (1) bekezdés második
mondata, valamint (2) bekezdése a következő szöveggel marad hatályban:
„5.  § (1) A  bíróság vagy más hatóság jelentése alapján a  mentesség kérdésében a  felügyeletet ellátó szerv
a külpolitikáért felelős miniszterrel egyetértésben határoz. E határozat a hatóságra kötelező.
(2) Ha a  felügyeletet ellátó szerv a  mentesség fennállását állapította meg, a  hatóság az  1. és a  4.  § esetében
a  joghatóság hiányára vonatkozó rendelkezéseket alkalmazza, a  3.  § esetében pedig az  említett személyre nézve
intézkedést nem tesz, illetőleg határozatot nem hoz.”
A diplomáciai vagy egyéb mentesség esetében szükséges eljárásról szóló 1973. évi 7. tvr. 5. § (1) bekezdés második
mondatának „bíróságra vagy más” szövegrésze, valamint (2)  bekezdésének „bíróság vagy más” szövegrésze
a  Kúria előtt folyamatban lévő Mfv.I.10. 022/2014. számú, valamint a  jogerősen még le nem zárt ügyekben nem
alkalmazható.
2.  Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a 2014. április 13-ig hatályos, a Magyar Köztársaság Kormánya és a Középés Kelet-Európai Regionális Környezetvédelmi Központ Igazgatótanácsa közötti, a  budapesti Regionális Központ
jogállásáról szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 90/1996. (VI. 21.) Korm. rendelet 6. cikk 1. pont első mondata
első fordulatában a  Regionális Központ részére biztosított joghatóság alóli mentesség az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(1)  bekezdésére tekintettel nem vezethet arra az  eredményre, hogy az  alkalmazott számára semmilyen lehetőség
nincs vélt vagy valós munkajogi igényeinek érvényesítésére. Ha tehát a  munkaügyi vitában a  Regionális Központ
kifejezetten nem mondott le a  joghatóság alóli mentességéről, úgy a  bíróságnak e  rendelkezés alkalmazása
során meg kell vizsgálnia, hogy a  Regionális Központ alkalmazottja részére biztosított-e más, hatékony eljárás,
amit igénybe vehet munkajogi igénye érvényesítésére. A  bíróság joghatósága akkor kizárt, és ennek eljárásjogi
következményét akkor alkalmazhatja, ha van olyan hatékony eljárás, amelyet az alkalmazott igénybe vehet.
3. Az  Alkotmánybíróság a  2014. április 13-ig hatályos, a  Magyar Köztársaság Kormánya és a  Közép- és Kelet-Európai
Regionális Környezetvédelmi Központ Igazgatótanácsa közötti, a  budapesti Regionális Központ jogállásáról szóló
Megállapodás kihirdetéséről szóló 90/1996. (VI. 21.) Korm. rendelet 6. cikk 1. pont első mondatának „[…], valamint
annak” szövegrésze alaptörvény-ellenességének, valamint nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítására,
illetőleg a konkrét ügyben történő alkalmazási tilalmának elrendelésére irányuló bírói kezdeményezést elutasítja.
4. Az  Alkotmánybíróság a  2014. április 13-ig hatályos, a  Magyar Köztársaság Kormánya és a  Közép- és Kelet-Európai
Regionális Környezetvédelmi Központ Igazgatótanácsa közötti, a  budapesti Regionális Központ jogállásáról
szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 90/1996. (VI. 21.) Korm. rendelet 6.  cikk 1.  pont első mondatában foglalt,
az  ott megállapított mentességek és kiváltságok kormányrendeleti szinten történt meghatározása alaptörvényellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezést elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. Az  indítványozó – a  Kúria felülvizsgálati tanácsa – az  előtte Mfv.I.10.022/2014. számon folyamatban lévő
munkaviszony megszüntetése iránt indított perben az  eljárást felfüggesztette, és az  Alkotmánybíróságról szóló
2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 25.  §-a alapján kezdeményezte a  perben alkalmazandó, a  Magyar
Köztársaság Kormánya és a  Közép- és Kelet-Európai Regionális Környezetvédelmi Központ Igazgatótanácsa
közötti, a  budapesti Regionális Központ jogállásáról szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 90/1996. (VI. 21.)
Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr1.) 6. cikk 1. pont első mondatának „ , valamint annak” szövegrésze nemzetközi
szerződésbe ütközésének, valamint alaptörvény-ellenességének megállapítását. Kezdeményezte továbbá
az  eljárásban szintén alkalmazandó diplomáciai vagy egyéb mentesség esetében szükséges eljárásról szóló
1973. évi 7. tvr. (a  továbbiakban: Tvr.) 5.  § (1)  bekezdés második mondata „bíróságra vagy más” szövegrésze
alaptövény-ellenességének megállapítását. A  Kúria kezdeményezte végül a  támadott rendelkezéseknek a  konkrét
egyedi ügyben történő alkalmazásának kizárását.
[2] Az indítványozó előadta, hogy az  alperes Regionális Központ (a  továbbiakban: REC) a  felperessel fennálló
munkaviszonyt átszervezésre, a  munkavállaló munkakörének megszűnésére hivatkozással rendes felmondással
szüntette meg (2008. okt. 14.). Az alperes a felmondásban tájékoztatta a felperest, hogy a Pest Megyei Munkaügyi
Bíróságnál élhet rendes jogorvoslattal, ha a felmondásban foglaltakat sérelmesnek tartja.
[3] 2. A  felperes a  munkaviszonya megszüntetése jogellenességének megállapítását, valamint eredeti munkakörben
történő továbbfoglalkoztatását kérte arra hivatkozással, hogy a  felmondásban közölt indok nem valós és nem
okszerű. Az  alperes arra hivatkozott a  perben, hogy a  Kr1. 6.  cikk 1.  pontja alapján mentes a  magyar bíróság
joghatósága alól, kivéve, ha arról a  REC a  mentességről kifejezetten lemond, erre pedig a  jelen ügyben nem
került sor. Az  alperes hivatkozott arra, hogy a  jogorvoslati tájékoztatás nem tekinthető kifejezett lemondásnak.
Kifejtette továbbá, hogy a Tvr. 1.  § (1)  bekezdés b)  pontja, valamint 2.  §-a értelmében a  külpolitikáért (helyesen:
az  igazságügyért) felelős miniszter állásfoglalásának beszerzése szükséges a  joghatóság alóli mentesség
kérdésében, ezért a bíróságnak az eljárást hivatalból fel kellene függesztenie.
[4] 2.1. A  Pest Megyei Munkaügyi Bíróság 4.M.1398/2008/12. (2009. máj. 22.) számú határozatában megállapította,
hogy az  alperes jogellenesen szüntette meg a  felperes munkaviszonyát, s kötelezte arra, hogy a  felperest eredeti
munkakörében foglalkoztassa tovább. Kifejtette, hogy a  Kr1. 3. Cikke értelmében az  alperes REC a  Magyar
Köztársaság területén az  ország törvényeinek és jogszabályainak alárendelten működik. Az  alperes nemzetközi
szervezet tehát létesíthet munkaviszonyt, az általa létesített munkaviszonyok pedig a Munka Törvénykönyve hatálya
alá tartoznak. Ha az alperes nemzetközi szervezet által létesített munkaviszony kivétel lenne, úgy munkavállalói el
lennének zárva a  jogorvoslat lehetőségétől. A  REC tulajdona és pénzeszközei tekintetében a  fennálló mentesség
nem jelenti, hogy a munkaviszonyok kapcsán ne a magyar jogszabályoknak alárendelten volna köteles eljárni. De
ha fenn is állna a  mentesség, arról lemondott azzal, hogy a  felmondásban szereplő, a  jogorvoslat lehetőségére
vonatkozó kioktatásban elismerte a magyar bíróság joghatóságát.
[5] 2.2. A  fellebbezés folytán eljáró Budapest Környéki Törvényszék megkereste a  Közigazgatási és Igazságügyi
Minisztériumot a Tvr. szerinti állásfoglalás kibocsátása érdekében (a továbbiakban: KIMáf.).
[6] A KIMáf. szerint a  Kr1. 6.  cikke alapján a  REC-et megilleti a  joghatóság alóli mentesség. Ugyanakkor felhívta
a  figyelmet arra, hogy a  felperes alapvető jogai érvényesítésének ellehetetlenülése miatt aggályok merültek
fel, továbbá, hogy a  bíróság jogosult értelmezni azt, miként értelmezendő a  jogorvoslat lehetőségéről adott
munkáltatói tájékoztatás. Az előbbire tekintettel a Külügyminisztérium írásban megkereste a REC Igazgató Tanácsát,
amely a jogvita választott bíróság általi rendezését ajánlotta fel.
[7] A Külügyminisztérium állásfoglalása (a  továbbiakban: KüMáf.) elsőként kifejtette, hogy a  Tvr. elavult szabályokat
tartalmaz, a  magyar bíróságok ugyanis független hatalmi ágat képviselnek, melyet a  Külügyminisztérium
tiszteletben tart, éppen azért a mentesség kérdésében kiadott állásfoglalást nem tekintik a bíróságra kötelezőnek,
csupán támpontot adnak a  nemzetközi jog értelmezését illetően és a  szervezet jogállása igazolására szolgálnak.
A  REC tekintetében a  KüMáf. kifejtette, hogy az  egy államok által létrehozott nemzetközi szervezet, amelynek
nemzetközi jogalanyiságát a Kr1. is elismerte. A Kr1. pedig a kihirdető jogszabály jogforrási hierarchiában elfoglalt
helyétől függetlenül alkalmazandó. A Kr1. 6. cikke alapján egyértelmű, hogy a REC részére a magyar fél joghatóság
alóli mentességet kívánt biztosítani: „mindazokat a  kiváltságokat és mentességeket, melyek [sic!] a  hagyományos
nemzetközi szervezetek (pl. ENSZ szervezetek) számára jellemzően biztosít”. A  Külügyminisztérium álláspontja
szerint a REC tekintetében a bíróságnak meg kellene állapítania joghatóságának hiányát. Ugyanakkor arra is felhívta
a  figyelmet, hogy ha erre sor kerül, a  felperes megfelelő jogorvoslathoz való jogai sérülnek, mivel nincs olyan
fórum, ami előtt felléphetne a  vélt vagy valós jogsérelemmel szembeni védelem érvényesítése érdekében. Éppen
ezért a  Külügyminisztérium megkereste a  REC-et, hogy igazolja, van-e olyan fórum, amely lehetőséget teremt
a felperesnek arra, hogy jogait érvényesítse. A REC válaszát a KüMáf. úgy értelmezte, hogy a REC készen áll választott
bírósági eljárásnak alávetni magát.
[8] A Budapest Környéki Törvényszék 8.Mf.21.127/2012/2. (2012. márc. 14.) számú végzésében a  pert megszüntette
a  Kr1. 6.  cikkében foglalt joghatóság alóli mentességre tekintettel. Álláspontja szerint a  joghatóság
megállapításának feltétele az, hogy a  REC Igazgató Tanácsa kifejezett nyilatkozatával mondjon le a  mentességről;
a jogorvoslati tájékoztatás nem tekinthető ilyen kifejezett nyilatkozatnak. Külön megjegyezte a bíróság, hogy a REC
Igazgató Tanácsa felajánlotta a jogvita választott bíróság előtti rendezését.
[9] 2.3. A  felperes felülvizsgálati kérelemmel élt, s ebben kezdeményezte többek között azt, hogy a  Kúria az  eljárás
felfüggesztésével egyidejűleg kezdeményezzen alkotmánybírósági eljárást a  Kr1. és a  Tvr. 5.  § (1)  bekezdése
alkotmányellenességének megállapítása iránt. Kifejtette továbbá, hogy a  REC nem mentes a  magyar joghatóság
alól, mivel a  REC alapító okiratának II.2.1.  pontja szerint „nemzetközi jellemzőkkel bíró magyar jogalany, amely
a  magyar jog szerint működik”. Ezért felperes szerint a  REC és a  Magyar Kormány között létrejött szerződés nem
nemzetközi szerződés a  nemzetközi jog szabályai szerint. Ezzel összefüggésben hivatkozott a  felperes arra, hogy
a  Magyar Kormány és a  REC-et létrehozó államok közötti megállapodást a  Kr1. nem tartalmazza. Mindebből
következően a Tvr. az ügyben nem alkalmazható, mivel a REC nem tartozik a Tvr. hatálya alá (tekintettel arra, hogy
nem nemzetközi szervezet, illetve immunitása nem nemzetközi szerződésen alapul). Utalt továbbá arra, hogy
a Budapest Környéki Törvényszék választott bírósági alávetésként értékelte a Külügyminisztérium válaszában foglalt
megjegyzését (amely véleménye szerint nem értékelhető annak, mert nem jelöli meg, hogy minek veti alá magát
pontosan) – míg a felmondásban foglalt joghatósági tájékoztatást nem értékelte a magyar bíróság joghatóságának
elismeréseként. Végül hivatkozott a felperes arra, hogy a Budapest Környéki Törvényszék 8.Mf.21.127/2012/2. számú
végzése sérti az  Alaptörvény 24.  cikkét és az  1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az  emberi jogok és alapvető
szabadságok védelméről szóló Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a  továbbiakban: Egyezmény)
6. cikkét.
[10] Az alperes ellenkérelmében kifejtette, hogy a  REC nemzetközi szervezet, amelyet bizonyít egyrészt a  szervezet
elnevezése és az, hogy több országban működtet helyi irodát. Igazolja az  a  tény, hogy a  Kr1. a  REC-kel kötött
megállapodást tartalmaz, s ez  a  nemzetközi jog mentességre vonatkozó egyes szabályait alkalmazta rá. Végül
igazolja az, hogy mind a  Magyar Kormány, mind a  nemzetközi szervezetek nemzetközi szervezetként tartják
vele a  kapcsolatot. Mivel a  gyakorlatban nemzetközi szervezetként viselkednek a  REC-kel, a  Kr1. tekintetében
„a nemzetközi egyezmény jelleg megkérdőjelezhetetlen”. Ebben meghatározó jelentősége van az  alperes
véleménye szerint annak, hogy a  jogalkotó a  REC-kel kötött megállapodást nemzetközi szerződésnek tekintette.
Éppen ezért a  Tvr. 5.  §-a vonatkozik a  REC-re, így a  KIMáf. kötelező az  eljáró bíróságra. Kifejtette továbbá, hogy
a  Külügyminisztérium megkeresésére adott válaszában a  REC nem vetette magát alá választott bíróságnak, ezért
a Budapest Környéki Törvényszék végzése megalapozatlanul tartalmazta ezt az utalást, aminek törlését kérték.
[11] 3. Az indítványozó kifejtette, hogy a perbeli ügyben a Kr. 6. cikk 1. pont első mondatát és a Tvr. 5. § (1) bekezdése
második mondatát is alkalmaznia kell. E két rendelkezést az alábbiakra tekintettel véli alkotmányellenesnek.
[12] 3.1. A  Kr. 6.  cikk 1.  pont első mondata a  REC joghatóság alóli mentességét úgy fogalmazza meg, hogy abból
egyrészt következik a REC általános mentessége, másrészt külön nevesíti a tulajdona és pénzeszközei tekintetében
a  joghatóság alóli mentességet. A  Kr. 11.  cikke további mentességek és kiváltságok fennállását is nevesíti. Így
az  indítványozó szerint a  REC-et nemcsak ún. funkcionális mentesség illeti meg, hanem környezetvédelmi
küldetésén túli mentességet is biztosít számára a Kr. Ez az indítványozó szerint alkotmányossági aggályokat vet fel,
mivel ennek következtében kizárt, hogy a  felperes a  munkaviszonyának megszüntetése kapcsán jogorvoslatban
részesüljön. Ez pedig sérti az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdését, vagyis a tisztességes eljáráshoz, valamint
a  jogorvoslathoz való jogot. Miután az  alkotmányossági problémát a  Kr. 6.  cikk 1.  pont első mondatának a „[…],
valamint annak” szövegrésze idézi elő, így az indítványozó erre kérte az alaptörvény-ellenesség megállapítását.
[13] Az indítványozó a  Kr1. kapcsán kifejtette továbbá, hogy az  – a  joghatóság alóli mentességre tekintettel – számos
alapjogra vonatkozó szabályt (korlátozást) tartalmaz, ezért a  Kr1. a  szabályozási szint elégtelensége miatt is
alkotmányossági problémát vet fel. Ez  pedig az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdésének sérelmére vezet. Ezzel
összefüggésben az  indítványozó hivatkozott arra, hogy a  Kr1.-t hatályon kívül helyező, de tartalmában a  Kr1.
szabályait átemelő, a Magyarország Kormánya és a Közép- és Kelet-Európai Regionális Környezetvédelmi Központ
közötti Székhely-megállapodás kihirdetéséről szóló 2014. évi XIII. törvény (a  továbbiakban: Tv.) a  jogforrási szint
problémáját megoldotta ugyan, de az  indítványozó előtt folyamatban lévő ügyben nem a  Tv., hanem a  Kr1.
alkalmazandó, tehát annak alaptörvény-ellenessége a  jelen ügyben vizsgálható. Az  indítványozó kifejtette,
hogy mind a  Kr. további – az  indítványozó által alkalmazásra nem kerülő – rendelkezései, mind pedig a  Kr.
egésze, valamint a  jelenleg hatályos Tv. rendelkezései tekintetében az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény 24.  cikk
(4) bekezdése alkalmazásával – szoros tartalmi összefüggés alapján – folytathat alkotmányossági vizsgálatot.
[14] Az indítványozó kezdeményezte a Kr1. 6. cikk 1. pont első mondatának „[…], valamint az” szövegrésze nemzetközi
szerződésbe ütközésének megállapítását is. Álláspontja szerint az  az Egyezmény 6.  cikkében foglalt tisztességes
eljáráshoz való jogot sérti, mivel a  Regionális Központ a  környezetvédelmi küldetésén túlmenően is mentes
a magyar joghatóság alól. Ugyan a Kr1. 5. cikke értelmében a Regionális Központ a Magyar Köztársaság területén
az ország törvényeinek és jogszabályainak megfelelően tevékenykedik, ez nem érvényesül a Kr1. 6. cikkében foglalt
mentességi szabály következtében. Ezért – az általános joghatóság alóli mentességi szabály tekintetében – felmerül
az Egyezmény 6. cikkének sérelme.
[15] Az indítványozó kifejtette végül, hogy a  Kr. 6.  cikk 1.  pont első mondatának „[…], valamint az” szövegrésze
Alaptörvény és/vagy nemzetközi szerződésben ütközésének megállapítása és alkalmazási tilalmának kimondása
esetén a Kúria érdemben tudna eljárni az előtte folyamatban lévő munkaügyi perben.
[16] 3.2. Az  indítványozó a  Tvr. 5.  § (1)  bekezdése alkotmányossági vizsgálatát is kezdeményezte. Álláspontja szerint
a  támadott rendelkezés második mondatának „bíróságra vagy más” szövegrésze az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(1)  bekezdésében a  bírósághoz fordulás jogát, valamint 26.  § (1)  bekezdését (bírák függetlensége) sérti. A  Tvr.
támadott rendelkezése értelmében a bíróságot köti az igazságügy-miniszter Külügyminisztériummal egyetértésben
kiadott határozata, ami viszont az  indítványozó szerint kiüresíti a  bírósághoz fordulás jogát. Ez  a  szabály a  vitás
joghatósági kérdésekben kizárja a bíróság mérlegelési jogát és azt, hogy a vitás joghatóság kérdésében a bíróság
döntsön. A bíróságot a Tvr. 5. §-a alapján köti a közigazgatási szerv határozatának tartalma akkor is, ha az ügy összes
körülményének figyelembe vételével a bíróság más eredményre jutna. Ez pedig mind a bírósághoz fordulás jogát,
mind a bírói függetlenséget sérti.
II. [17] 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
„I.  cikk (3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog
más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el. […]
(7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés
ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”
„26.  cikk (1) A  bírák függetlenek, és csak a  törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem
utasíthatóak. A  bírákat tisztségükből csak sarkalatos törvényben meghatározott okból és eljárás keretében lehet
elmozdítani. A bírák nem lehetnek tagjai pártnak, és nem folytathatnak politikai tevékenységet.”
[18] 2. A Tvr. indítvánnyal támadott rendelkezései:
„5.  § (1) A  bíróság vagy más hatóság jelentése alapján a  mentesség kérdésében a  felügyeletet ellátó szerv
a külpolitikáért felelős miniszterrel egyetértésben határoz. E határozat a bíróságra vagy más hatóságra kötelező.
(2) Ha a felügyeletet ellátó szerv a mentesség fennállását állapította meg, a bíróság vagy más hatóság az 1. és a 4. §
esetében a joghatóság hiányára vonatkozó rendelkezéseket alkalmazza, a 3. § esetében pedig az említett személyre
nézve intézkedést nem tesz, illetőleg határozatot nem hoz.”
[19] 3. A Kr1. indítvánnyal támadott rendelkezései:
„6.  cikk 1. A  Regionális Központ, valamint annak bárhol, bárkinél lévő tulajdona és pénzeszközei mentesek
a  joghatóság minden formája alól, kivéve, ha arról valamely esetben a Regionális Központ kifejezetten lemondott.
A  Regionális Központ tulajdona és pénzeszközei, beleértve a  közlekedési eszközöket is, mentesek a  házkutatás,
az  igénybevétel, az  elkobzás, a  kisajátítás, valamint a  bírósági, közigazgatási vagy végrehajtási eljárás, illetve
beavatkozás bármely más formája alól.”
III. [20] Az indítvány egyes elemeinek vizsgálata előtt az  Alkotmánybíróság szükségesnek látta a  Kr1.-gyel kihirdetett
megállapodás jogi jellegének és egyéb nemzetközi jogi, így elsősorban a  REC nemzetközi jogalanyiságát illető
sajátosságainak ismertetését.
[21] 1. A  rendelkezésre álló adatok szerint 1990. január 25-én az  Egyesült Államok Környezetvédelmi Ügynöksége
(USEPA) és a  Külügyminisztérium megállapodtak egy többoldalú kormányközi megállapodás előkészítéséről
egy magyarországi székhelyű, Közép- és Kelet-Európában tevékenykedő regionális környezetvédelmi szervezet
felállítása érdekében.
[22] Magyarország, az Egyesült Államok és az Európai Gazdasági Közösség képviselői 1990. június 20-án aláírták a REC
alapításáról szóló okmányt (a továbbiakban: Alapító Okmány), amelyhez 1996-ig 18 állam csatlakozott aláíróként.
[23] A fentiek alapján az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a  REC alapítására vonatkozó okmány – összhangban
az a szerződések jogáról szóló, Bécsben, az 1969. évi május hó 23. napján kelt nemzetközi szerződés kihirdetéséről
szóló 1987. évi 12. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Bécsi Egyezmény ) 2. cikke 1. a) pontjával – a nemzetközi
jog által szabályozott kormányközi nemzetközi megállapodásnak minősül.
[24] 1995. október 23-án a  fenti nemzetközi szerződések végrehajtására a  REC Igazgatótanácsa megállapodást kötött
a  Magyar Kormánnyal a  REC jogállásáról. A  Kr1. ennek nyomán rendelkezett a  REC és személyzete jogállásáról
és a  hatékony nemzetközi működését elősegítő szabályokról. A  Magyar Köztársaság Kormánya és a  REC
Igazgatótanácsa közötti megállapodás az 1990-ben aláírt nemzetközi szerződések végrehajtására jött létre az akkor
hatályos, a nemzetközi szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló 1982. évi 27. tvr. alapján, és ennek megfelelően
került kihirdetésre.
[25] A Kr1. 1.  cikkével kihirdetett Megállapodás tartalmából kiindulva a  kormányközi szinten létrehozott REC Alapító
Okmány mindenképpen olyan nemzetközi kötelezettséget rótt az  aláíró államokra, elsősorban a  szervezet
székhelyének államára, Magyarországra, amelynek alapján biztosítani tartoznak e  nemzetközi szerződés
végrehajtását, ha szükséges további megállapodások megkötésével. A REC Alapító Okmánya az abban szabályozott
környezetvédelmi célú regionális nemzetközi feladatok elvégzésére, nemzetközi együttműködésre hozott
létre integrációs szervezetet. Mivel a  szervezet működését érintő valamennyi kérdést, köztük a  joghatóság alóli
mentességre vonatkozót az  Alapító Okmány nem rendezte, nem is rendezhette, az  alapító nemzetközi szerződés
végrehajtáshoz további megállapodásra volt szükség, már a  REC Igazgató Tanácsa és a  székhely országa szintjén.
Az a tény, hogy az 1995-ös megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás) a REC és a magyar kormány között jött
létre, minden tekintetben tükrözve az Alapító Okmányban kifejezett, vagy abból egyértelműen levezetett alapítói
akaratot, célt és szándékot – akár a  korábbi Alkotmány 7.  cikk (1)  bekezdéséből, akár az  Alaptörvény Q)  cikk
(2) bekezdéséből kiindulva –, nyilvánvalóan nem kérdőjelezheti meg az abban foglalt joghatóság alóli mentesség
nyújtásának legitimitását. Ezzel ellenkezőleg, sokkal inkább Magyarországra, mint a székhely országának az Alapító
Okmány aláírásával vállalt nemzetközi kötelezettsége teljesítéseként értékelendő. A  magyar kormány által adott
joghatóság alóli mentesség tartalmának alkotmányossága ugyanakkor alkotmánybírósági vizsgálat tárgyát
képezheti.
[26] 2. A  REC Alapító Okmányával, valamint annak működése biztosítását szolgáló, végrehajtására létrejött
Megállapodással vitathatatlanul egy nemzetközi tevékenységre létrejött szervezet alakult magyarországi székhellyel
és napi feladatai ellátása és céljai megvalósítása érdekében magyar jogi személyiséggel.
[27] Ez a  szervezet mindazonáltal már a  Megállapodás nyomán intézményileg megfelelt a  hagyományos kormányközi
szervezet attribútumainak, így az  alapítók hosszabb távú céljának is megfelelve de facto nemzetközi szervezeti
mivoltát széles körben ismerték el a  nemzetközi környezetvédelmi együttműködés kereteiben, különösen
a  szervezet Alapító Okmányának 1996. évi módosítását követően. A  Megállapodás a  REC-et „különleges jogállású
nemzetközi testületnek” (special body of international character) nevezte.
[28] A REC hagyományos nemzetközi szervezetkénti elismerése végül is a  Közép- és Kelet-Európai Regionális Központ
jogállásáról szóló, 2011. július 13-án aláírt és 2012. október 31-én hatályba lépett Megállapodás megkötésével
történt meg. Ez  a  szerződés módosítás a  Kr.1.-vel lényegében azonos tartalommal szabályozta ismét a  REC
nemzetközi jogállásához fűződő kiváltságokat és mentességeket. Magyarországon – már a  nemzetközi
szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló új 2005. évi L. törvény 5.  § (1)  bekezdése szerint eljárva – a  68/2013.
(V. 17.) ME határozat adott felhatalmazást a  székhely megállapodás módosításának létrehozására. Ennek alapján
a megállapodás kötelező hatályának elismerése és szövegének kihirdetése a Kormány részéről a 158/2012. (VII. 17.)
Korm. rendelettel, majd – az új megállapodás 2012. október 31-i hatályba lépését követően – az Országgyűlés által
a Tv.-ben történt.
[29] 3. A  Kr1. 1.  cikke szerint a  REC „nemzetközi környezetvédelmi szervezetként tevékenykedik”. A  Kr1. 3.  cikke a  REC
számára – a feladatai ellátása és céljainak megvalósítása érdekében – jogi személyiséget biztosított. A Kr1. 5. cikke
kimondta, hogy a  REC a  Magyar Köztársaság területén az  ország törvényeinek és jogszabályainak megfelelően
tevékenykedik. A  Kr1. 6.  cikk 1.  pontja ugyanakkor joghatóság alóli mentességet garantált a  REC, valamint annak
tulajdona és pénzeszközei vonatkozásában, kivéve, ha a REC kifejezetten lemond e mentességről. Ezen felül a Kr1.
alapján a  REC számos egyéb mentességben és kiváltságban részesült: így t. k. pénzügyi ellenőrzés, -szabályozás,
fizetési moratórium alóli mentesség a  külföldi fizetési eszközeire, széleskörű adómentesség (Kr1. 7–9.  cikk).
A  tagjai és azok házastársai részére szintén kiváltságokat és mentességeket állapított meg a  Kr1.: joghatóság
alóli mentesség, adómentesség, vízummentesség, stb. (11.  cikk). A  Kr1. rendelkezett ezen felül a  REC szervezeti
felépítéséről: eszerint a REC legfőbb döntéshozó szerve az Igazgatótanács, annak legfőbb tanácsadó és javaslattevő
szerve a  Közgyűlés. A  REC-et az  Ügyvezető Igazgató képviseli, akit az  Igazgatótanács nevez ki. Az  Ügyvezető
Igazgató feladata a  munkaszervezet irányítása, ő nevezi ki a  REC operatív egységeinek közvetlen vezetőit, illetve
kinevezi vagy alkalmazza a REC igazgatási és technikai személyzetét, továbbá ő bízza meg a REC tevékenységében
részt vevő ösztöndíjasokat. A REC szervezetének részét képezi továbbá a Vezetőség, amelynek jog- és feladatköreiről
a Kr1. nem rendelkezett. (Kr1. 10. cikk.)
IV. [30] A megelőző részben kifejtettekre tekintettel az indítvány alapján folytatandó vizsgálat lényegi tárgya a nemzetközi
szerződéssel létrehozott REC-nek biztosított joghatóság alóli mentesség tartalmának és alkotmányos korlátainak
meghatározása. Ezért az  Alkotmánybíróság indokoltnak látta, hogy a  nemzetközi szervezetek immunitására
vonatkozó nemzetközi gyakorlatot illetően áttekintést adjon.
[31] 1.1. A  joghatóság nemzetközi közjogi értelemben a  szuverén állam joga arra, hogy saját területén közhatalmi
aktusokat végezzen (vagyis a jogalkotás joga, a jogalkalmazás joga és a végrehajtás joga is megilleti). A joghatóság
ezért szorosan az állam szuverenitásához (és területéhez, l. territorialitás elve) kötődő fogalom.
[32] Az államok a  nemzetközi jogban egyenlők: azonos jogokkal és hatáskörökkel rendelkeznek és azonosképpen
kötik őket a nemzetközi szokásjog, valamint a nemzetközi jog általánosan elfogadott elvei – függetlenül területük
nagyságától vagy lakosságuk számától. Az  állam függetlenségének és a  szuverének egyenlőségének velejáró
elve a  par in parem non habet imperium. Ha ugyanis az  egyik állam pl. bírói hatalmát gyakorolja a  másik felett,
azzal az  utóbbi állam a  másik hatalma alá kerül, ami azonban sérti egyenlő szuverenitásukat. Az  immunitás
eredeti értelmében ezt az  alá-fölé rendeltséget hivatott megakadályozni. Ugyanez a  funkciója a  végrehajtás alóli
mentességnek, hiszen mind a  jogalkalmazás, mind a  végrehajtás kényszerítő elemet rejt magában, és valójában
ez az, ami sérti az egyenlő állami szuverenitást. Ezeket az alá-fölé rendeltségi helyzeteket hivatottak megakadályozni
az eljárási mentesség formái, és immunitás alatt jellemzően ezt érti a nemzetközi közjog. Ugyanakkor a jogszabályok
betartása egy adott állam területén az idegen államokkal szemben is elvárás: a jogrend alóli – vagyis anyagi jogi –
mentesség alapvetően nem illeti meg az idegen államot, hiszen ez közvetlen kényszerítő elemet nem rejt magában.
[33] 1.2. Az immunitás mint mentesség az (idegen) állam bírói joghatósága alól a nemzetközi szokásjogban az államok
szuverenitásához kötődően fejlődött ki: annak leképeződése az  állam külső viszonyaiban. Az  immunitás
– legegyszerűbben – attól védi meg a szuverént, hogy egy idegen állam jogi hatalma alá kerüljön; illetve a másik
oldalról: egy állam nem kérheti számon nemzeti jogát idegen államon.
[34] Az immunitásnak több elmélete létezik: az  egyes immunitás-koncepciók mögött felfedezhető az  a  változás, ami
az államok nemzetközi kapcsolatában a 19. század közepétől végbement. Az eredeti koncepció az állam(fő) abszolút
immunitásából indult: az állam valamennyi cselekménye mentes más államok joghatósága alól. (Az abszolutizmus
idején ez  biztosította az  uralkodó „külső abszolutizmusát”. Vagyis ahogy szuverénként a  belső viszonyokban a  jog
felett állt az  uralkodó, ugyanígy – az  immunitás révén – a  külső viszonyokban is. Az  abszolutizmus bukásával
a szuverenitás és ezzel együtt az abszolút immunitás „átszállt” az államfőről az államra.)
[35] Ahogy az  állam bekapcsolódott a  nemzetközi kereskedelembe és maga is magánjogi szerződések alanyává
vált – jellemzően az  1929–33-as világgazdasági válságot követően – kialakult a  korlátozott (relatív) immunitás
doktrínája. Ez a megközelítés az acta iure imperii és az acta iure gestionis közötti különbségtételre épült, s lényege,
hogy az  államot csupán az  acta iure imperii körében illeti meg immunitás. (Az azonban jogértelmezési kérdés,
hogy konkrét esetben hol húzható meg a  határ a  iure imperii és a  iure gestionis cselekmények között.) Ezen
különbségtételre alapozott immunitás-fogalom az 1850-es évektől jelent meg az európai bírói gyakorlatban (1857,
1879 belga bírói döntések, 1871 angol, 1886 nápolyi semmítőszék döntése), de igazán az  1950-es Dralle-ügytől
kezdődően vált fokozatosan elfogadottá az, hogy ha az  állam magánjogi tevékenysége egy kereset tárgya,
akkor az  állam immunitását a  bíróság nem veszi figyelembe, s így eljárás alá vonható. (l. Dralle v. Republic of
Czechoslovakia Ausztria, Legfelsőbb Bíróság, 1950. május 10.). Ezt követően mindössze egy évtized alatt általánosan
elfogadottá vált az állam relatív immunitásának doktrínája.
[36] A relatív immunitás nemzetközi jogi elfogadásában jelentős szerepet játszott az  államok kölcsönösségen alapuló
viszonya, ui. az  állam egyszerre garantálja és kapja is az  immunitást. Ebben a  viszonyrendszerben nem minősül
az  egyenlőség sérelmének az  immunitás korlátozása, hiszen minden állam ugyanannyi immunitást garantál
a többinek, amennyit maga is kap (és fordítva).
[37] 2.1. A  nemzetközi szervezetek immunitása – maguk a  nemzetközi szervezetek is – a  nemzetközi jog fiatal
intézménye: a  nemzetközi jog ezen területe igazán csak a  második világháború után indult fejlődésnek. Az  első
nemzetközi szervezeteket az alapítók mentességek és privilégiumok biztosításával hozták létre. Az  immunitás oka
a nemzetközi szervezet alapító államoktól való függetlenségének biztosítása, valamint az volt, hogy tevékenységét
(cél és funkció) zavartalanul tudja gyakorolni, küldetését teljesíteni. A  nemzetközi szervezetek immunitásának
hátterében – az  állami immunitással ellentétben – tehát nem a  szuverenitás elve áll, hiszen a  nemzetközi
szervezetek nem szuverének: vagyis a  nemzetközi szervezetek immunitásának gyökere alapvetően eltér
az államokétól. Ezt erősíti, hogy az a kölcsönösség, ami az államok viszonyrendszerében érvényesül, a nemzetközi
szervezetek esetében hiányzik. Amíg ugyanis a nemzetközi szervezet részére – elsősorban a benne részes – államok
immunitást biztosítanak, addig ő maga értelemszerűen nem garantálhat immunitást.
[38] Az eltérő jogalap ellenére az  első nemzetközi szervezetek esetében – vagyis közvetlenül a  második világháborút
követő években – nem tettek különbséget az államokat és a nemzetközi szervezeteket megillető immunitás között.
E  felfogás szellemében született az  Egyesült Államok nemzetközi szervezetek immunitását szabályozó törvénye,
az  International Organizations Immunities Act 1945-ben, amely kifejezetten úgy szabályoz, hogy azon nemzetközi
szervezetek, amelyekben az  Egyesült Államok is részt vesz, az  államokat megillető immunitást élveznek. De
– amint az OSS Nokalva-ügyben a bíróság fogalmazott – indokolatlan, hogy egy nemzetközi szervezet tevékenysége
nagyobb immunitást élvezzen, mint a  benne részes államok, ha egyedül cselekszenek. (OSS Nokalva v. European
Space Agency, No. 09-3601. Appeals Court for the Third Circuit, 2010.).
[39] 2.2. Az immunitás hagyományos megközelítésének lényege az extraterritorialitás, ami egy idegen államot feltételez
saját területtel és lakossággal, amely fölött az  idegen államnak szuverenitása van (jogalkotási, jogalkalmazási és
végrehajtási joghatósága). Egy nemzetközi szervezet ezek közül egyiket sem tudja felmutatni. Ezért a  bírósági
gyakorlatban megjelent az  a  megközelítés, miszerint a  nemzetközi szervezetek immunitása funkcionális. Eszerint
az immunitás kizárólag arra szolgál és annyiban illeti meg, hogy és amennyiben a cél, amelyre az adott nemzetközi
szervezetet létrehozták, zavarásmentesen teljesüljön.
[40] A funkcionális immunitás normatív megfogalmazását a nemzetközi jogban az ENSZ Alapokmány tartalmazza:
 „105. c. 1. A  Szervezetet mindegyik tagjának területén megilletik a  céljainak eléréséhez szükséges kiváltságok és
mentességek.”
 [41] A nemzetközi szervezetek immunitás-szabályának prototípusa azonban nem az  Alapokmány 105.  cikke, hanem
az ENSZ kiváltságairól és mentességeiről szóló New York-i Egyezmény (a továbbiakban: CPIUN) II. cikk 2. bekezdése.
Ez  az  Alapokmányban foglaltaktól eltérően fogalmaz, ugyanis minősítés nélkül biztosít immunitást az  ENSZ-nek:
„2. bekezdés. Az  Egyesült Nemzetek Szervezetét, annak bárhol található, bárkinek bírlalatában levő javait és
tulajdonát a helyi joghatóság minden megnyilvánulása alól mentesség illeti, kivéve ha arról valamely meghatározott
esetben kifejezetten lemondott. A  mentességről való lemondás azonban nem terjed ki a  végrehajtás alóli
mentességre.”
[42] Ez utóbbi megfogalmazásból a  nemzetközi joggyakorlat elsősorban az  ENSZ abszolút immunitását vezette le.
A  CPIUN 29. bekezdése azonban a  jogviták rendezésére előírta, hogy „megfelelő szabályozást kell megállapítani”
magánjogi viták rendezésére, illetve azokra a jogvitákra, ahol az ENSZ tisztségviselője érdekelt. Ennek megfelelően
hozták létre az UNAT-ot (United Nations Administrative Tribunal), amely – lényegét illetően – az ENSZ meghatározott
alkalmazottainak munkaügyi vitáinak rendezésére kapott hatáskört. Hasonló törvényszék működik az  ILO mellett.
Az ILOAT (International Labour Organization Administrative Tribunal) elsősorban az ILO alkalmazottainak jogvitájára
rendelkezik hatáskörrel, de hatásköre van mindazon nemzetközi szervezet alkalmazottainak munkajogi vitájára,
amely elismerte hatáskörét. Az  ENSZ számos szakosodott intézményén kívül más, jellemzően európai illetőségű
nemzetközi szervezetek is elfogadták magukra nézve az  ILOAT Statútumát, jelenleg több, mint 60 nemzetközi
szervezet saját alkalmazottal kapcsolatos munkajogi vitájára van hatásköre.
[43] 3.1. Az  immunitás következménye, hogy a  nemzetközi szervezet nem vonható bírósági eljárás alá. Ez  a  másik fél
szempontjából azt jelenti, hogy vélt vagy valós jogsérelmét nem tudja bírósági úton érvényesíteni a  nemzetközi
szervezettel szemben. Az  immunitás tehát a  másik fél szemszögéből a  bíróhoz való jog gyakorlásának korlátja.
Az  immunitás korlátozásának egyik iránya tehát a  nemzetközi szervezettel szerződő fél jogainak és érdekeinek
védelme, vagyis az igazságszolgáltatás megtagadásának tilalma, mint elv lehet.
[44] Az immunitás korlátozásának másik iránya – a  fent kifejtettek alapján – abból indul ki, hogy a  nemzetközi
szervezetek immunitása nem lehet abszolút, hiszen az  őket létrehozó államok immunitása sem abszolút
(függetlenül attól, hogy az  immunitásuk jogalapja más). Ezért ha az  immunitás a  nemzetközi szervezet céljának
teljesülése érdekében illeti meg a nemzetközi szervezetet, akkor e célhoz mérten élhet csak vele.
[45] 3.2. A jog a bíróhoz/igazságszolgáltatáshoz tartalma szerint a jogi igények felektől független és pártatlan harmadik
szereplő (elsősorban bíróság) általi elbírálását jelenti. Ez a jog az egyént attól függetlenül illeti meg, hogy ki a vele
szemben álló fél: magánfél, állam, vagy nemzetközi szervezet. Amennyiben tehát az  immunitás felmerül egy
ügyben, egyensúlyt kell teremteni az  immunitás és a  bíróhoz való jog között. Az  állam esetében ezt biztosítja
a iure imperii/iure gestionis dichotómia alkalmazása a joggyakorlatban. Amint azonban az a fentiekből következik:
ez a nemzetközi szervezetek esetében nem alkalmazható.
[46] Miután – jellemzően – nemzetközi megállapodás biztosítja az  immunitást a  nemzetközi szervezet számára,
az  a  nemzetközi jog kötelező szabálya. A  bíróhoz való jog valójában a  jog-/igazságszolgáltatás megtagadásával
(„denial of justice”) szemben nyújt védelmet, amely elv már a  XIII. században megjelent egyes európai országok
bírósági joggyakorlatában, s így általános jogelvnek minősül („general priciple of law”). Ezen felül a nemzetközi jog
általánosan elfogadott elve és egyúttal nemzetközi szokásjognak is minősül a bíróhoz való jog, ebből következően
a  nemzetközi szervezetekre nézve is kötelező elv az  igazságszolgáltatás megtagadásának tilalma. A  tisztességes
eljáráshoz (bíróhoz) való jogot számos nemzetközi dokumentum megfogalmazza lényegében azonos tartalommal:
az ENSZ Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata (10. cikk), a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya
(14. Cikk), és az Egyezmény (6. Cikk). De mivel pl. az Egyezménynek nemzetközi szervezetek nem tagjai, így az rájuk
nem kötelező – legalább is közvetlenül nem.
[47] 4.1. Egy nemzetközi szervezet nemzetközi jogalanyiságára tekintettel kap immunitást, annak érdekében, hogy a cél,
amire létrehozták, teljesülni tudjon a  szervezet tevékenysége révén. Éppen ezért a  nemzetközi szervezeteknek
a  jogalanyisága funkcionális [„A Szervezetet mindegyik tagjának területén megilleti a  feladatainak ellátásához
és céljainak eléréséhez szükséges jogképesség.” (ENSZ Alapokmány 104.  cikk); másik megfogalmazási módja
– több szervezet esetében is –: „feladatainak ellátása érdekében teljes szerződéskötési és eljárási képességgel és
tulajdonnal rendelkező jogi személy”]: ebből következően jogi személyiségét is a céljai ellátásához mérten kapja.
[48] Az immunitás szintén a nemzetközi szervezet funkciójához kötődik. Ebből az immunitás terjedelmét illetően kétféle
értelmezési lehetőség adódik. Az egyik – a szélesen felfogott immunitás – lényege, hogy a szervezetet minden olyan
tevékenysége tekintetében megilleti az immunitás, amely funkciójához kapcsolódik.
[49] A másik értelmezési lehetőség, hogy az egyébként funkcionális aktusokat annak függvényében értelmezi a bíróság,
hogy azokhoz – a szervezet céljainak elérése érdekében – feltétlenül szükség van-e a joghatóság alóli mentesülésre
(„functional necessity”).
[50] 4.2. A  funkcionális immunitás alapján a  nemzetközi szervezet alkalmazottainak munkaügyi vitáit jellemzően
az  immunitás alá tartozónak értelmezik a bíróságok. A nemzetközi szervezet céljainak eléréséhez ugyanis szükség
van e  célt érvényre juttató személyzetre. A  nemzetközi szervezet által alkalmazott munkáltatói aktusok esetén
a nemzeti bíróság általi elbírálás alkalmas lehet a nemzetközi szervezet funkcióinak veszélyeztetésére.
[51] 5.1. A nemzetközi jogban tehát általában véve elismert a nemzetközi szervezet autonómiája munkajogi ügyekben.
Azonban ez  az autonómia – és egyúttal az  immunitás a  nemzeti joghatóság alól – nem feltétel nélküli. Jellemző
elvárás ugyanis, hogy – amint az  az ENSZ esetében is látható – biztosított legyen egy olyan alternatív eljárási út,
amely alkalmas a  szervezet és alkalmazottai között felmerülő munkaügyi viták elbírálására. Ez  a  megközelítés
emberi jogi feltételt (tisztességes eljáráshoz való jog érvényesítése) állít a  nemzetközi szervezet immunitásával
szemben.
[52] E megközelítésnek az  alapja az  alapvető emberi jogok betartásának nemzetközi jogi kötelezettségéből ered,
amely az  államokat éppúgy köti, mint a  nemzetközi szervezeteket. A  nemzetközi szervezetnek nemzetközi jogi
kötelezettsége biztosítani a munkavállalója számára a bíróhoz való jog elvének érvényesülését. Ezt bármely olyan
formában megteheti, amely kielégíti a tisztességes eljárás követelményét. Az államot szintén köti az emberi jogok
érvényesítésének nemzetközi jogból eredő kötelezettsége saját területén. Ebből következően, ha a  nemzetközi
szervezet nem alkalmaz megfelelő alternatív jogvita-rendezési mechanizmust, úgy az államnak kell gondoskodnia
a  bíróhoz való jog érvényesítéséről. Másik oldalról tekintve: ha a  nemzetközi szervezet megfelelő eljárás útján
garantálja az  alkalmazottai számára a  munkaügyi viták rendezésének lehetőségét, akkor a  nemzetközi szervezet
immunitását nem vitathatja a nemzeti bíróság. Ezáltal tud érvényesülni mind a bíróhoz való jog, mint az immunitás
védelme.
[53] 5.2. Ez  a  megközelítés jelent meg – a  témában egyébként nemzetközi jelentőségű precedensnek tekintett –
Eurocontrol II. ügyben (1981), ahol a  német Szövetségi Alkotmánybíróság (a  továbbiakban: BVerfG) azt vizsgálta,
hogy kielégíti-e a  német Alaptörvényben a  jogállamiság minimális követelményét az, hogy az  Eurocontrol
az  alkalmazotti vitáira az  ILOAT hatáskörét ismerte el. A  döntésben a  bírói jogvédelem szintjét vizsgálta a  BVerfG:
hogy az  eléri-e a  német alkotmányjogban biztosított jogvédelmi szintet. Az  ILOAT eljárását és hatásköreit
megvizsgálva arra jutott a  BVerfG, hogy az  megfelelő és hatékony jogvédelmet nyújt az  érintetteknek, így
a szervezet immunitása nem veszélyezteti a jogállamiság minimális szintjének érvényesülését. (Hetzel v. Eurocontrol
10 November 1981, 2 BvR 1058/79, BVerfG 59, 63.)
[54] 6.1. Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) két döntése: a Waite és Kennedy kontra Németország
[EJEB (GC) 26083/94, 1999. február 18.] és a Beer és Regan kontra Németország [EJEB (GC) 28934/95, 1999. február
18.] foglalkozott először a  jelen ügy lényegét képező problémával. E  két ügyben a  vizsgálat tárgya az  volt, hogy
az immunitás biztosítása az érintett nemzetközi szervezetnek az állam részéről megfelel-e az Egyezmény 6. cikkében
foglalt kötelezettségének. Így a  döntés közvetlenül nem foglalkozik azzal, hogy a  nemzetközi szervezetet milyen
kötelezettség terheli a bírói út biztosításával kapcsolatban.
[55] A Waite és Kennedy-ügy lényege a  következőképpen foglalható össze. A  bíróhoz való jog az  Egyezmény 6.  cikk
(1) bekezdése alapján nem abszolút (korlátozhatatlan) jog, ugyanakkor az állam nem alkalmazhat olyan korlátozó
szabályt, amely e  jog kiüresedéséhez vezet. A korlátozás akkor felel meg a 6. cikk (1) bekezdésnek, ha legitim célt
szolgál és a korlátozás e cél elérésével közvetlenül összefügg és arányban áll.
[56] Az immunitás célja az EJEB szerint, hogy a nemzetközi szervezet függetlenségét biztosítsa az egyes kormányzatok
beavatkozásával szemben. Ez legitim cél az Egyezmény 6. cikk (1) bekezdése körében, vagyis önmagában az, hogy
az állam immunitást biztosít egy nemzetközi szervezetnek, nem ellentétes az Egyezménnyel.
[57] A korlátozás arányosságát illetően azt fejtette ki az  EJEB, hogy bár az  állam garantálhatja a  nemzetközi szervezet
céljainak biztosítására a  mentességet, ám kötelessége az  államnak az  emberi jogok védelme is. Az  Egyezmény
céljával volna ellentétes, hogy ha a  nemzetközi szervezetek funkciójára hivatkozással az  állam mentesülhetne
emberi jogvédelmi kötelezettsége alól. Ezért a  nemzetközi szervezet immunitása az  Egyezmény alapján akkor
engedélyezhető az állam számára, ha a magánfélnek ésszerű alternatív eszköz/út („reasonable alternative means”)
áll rendelkezésre, hogy jogi igényét hatékonyan érvényesíteni tudja, ezáltal az  Egyezményben biztosított bíróhoz
való joga hatékony védelemben részesül.
[58] 6.2. Az  EJEB e  két döntése nagy hatással volt az  európai bíróságokra és a  nemzetközi szervezetekre egyaránt.
Egyrészt – elsősorban az  európai illetőségű nemzetközi szervezetek esetében – gyakorlattá vált, hogy saját
vitarendezési mechanizmust alakítsanak ki és visszamenőlegesen is lehetővé tegyék e  fórumokhoz fordulást
jelenlegi és volt alkalmazottaik számára (ld.: Franciaországban: Degboe v. Banque africaine de développement
Cour de Cassation Chambre sociale, 25 Jan. 2005, application No 04-41012. 25 janvier 2005.; Olaszországban:
Alberto Drago v. International Plant Resources Institute (IPGRI), Corte di Cassazione 19 Febr. 2007, No 3718, ILDC
827.; Belgiumban: WEU v. Mme S,. Cour de Cassation, 21 Dec. 2009, No S.04.0129.F.). A másik megoldási forma, hogy
az ILOAT-nek vetik alá magukat.
[59] 6.3. Az  EJEB a  2010-es Cudak-ügytől [Cudak kontra Litvánia EJEB (GC) 15869/02., 2010. március 23.] kezdődően
az  állami immunitással szemben is érvényesítendőnek minősítette a  bíróhoz való jogot a  diplomáciai testületek
alkalmazottai által kezdeményezett munkaügyi viták esetében. Az  EJEE szerint az  állami immunitás a  bírósághoz
fordulás jogát korlátozza, amely korlátozás legitim célt szolgál, hiszen az  állami szuverenitás kölcsönös
elismerésének elvén nyugszik. Ugyanakkor e jog korlátozása csak akkor lehet arányos, ha az állam immunitása nem
terjeszkedik túl a megszorító értelemben vett acta iure imperii körén. Eszerint egy nagykövetség alkalmazottja által
indított munkaügyi vitában az  állam nem hivatkozhat immunitására, ha az  alkalmazott munkaköre nem kötődik
szorosan a  kormányzati autoritás gyakorlásához és nem az  alkalmazó állam állampolgára. E  döntésének lényegi
tartalmát erősítette meg t. k. a  Sabeh El Leil kontra Franciaország és Olaszország ügyben (EJEB 34869/05., 2011.
június 29.).
[60] 6.4. Az  EJEB gyakorlatát összefoglalva megállapítható, hogy a  nemzetközi szervezetek és alkalmazottaik közötti
munkaügyi jogvita elsődlegesen a nemzetközi szervezet „belszervezeti” autonómiája körébe esik, ezért vonatkozik
rá a joghatóság alóli mentesség. Ez tehát kivételt jelent a tisztességes eljáráshoz való jog alól, amely nem abszolút
szerkezetű alapjog. A tisztességes eljáráshoz való jog korlátozásának azonban meg kell felelnie a szükségesség és
arányosság követelményének. A  korlátozásnak legitim célt kell szolgálnia és a  korlátozás nem haladhatja meg azt
a mértéket, amely a cél eléréséhez feltétlenül szükséges, azzal arányban áll. Az  immunitás, mint ami a nemzetközi
szervezet zavartalan működését hivatott biztosítani, legitim cél az  alapjog korlátozásával szemben. Ugyanakkor
az  immunitás, mint kivétel a  bírói út alól, még a  nemzetközi szervezet alkalmazottai által kezdeményezett
munkaügyi viták esetében sem vezethet arra, hogy az  alkalmazott semmilyen formában vagy úton nem tudja
érvényesíteni vélt vagy valós munkajogi igényét. Vagyis ha a  nemzetközi szervezet joghatóság alóli mentessége
azt eredményezi, hogy nincs olyan ésszerű és megfelelő (hatékony) eljárási eszköz vagy út, amelynek keretében
az  alkalmazott igényét érvényesíteni tudná, akkor a  tisztességes eljáráshoz, illetve bíróhoz való jog alapján
a nemzetközi szervezet immunitása nem vehető figyelembe (bíróság joghatósága megállapítható).
V. [61] Az indítvány az alábbiak szerint részben megalapozott.
[62] 1. A  Kúria elsősorban a  – már nem hatályos – Kr1. 6.  cikk 1.  pontjában a  REC részére biztosított joghatóság alóli
mentességet biztosító rendelkezést támadta, az Alkotmánybíróság ezért elsőként ezt vizsgálta.
[63] 1.1. A Kr1. 6. cikk 1. pontjában foglalt, a REC-et mint szervezetet megillető immunitás következménye, hogy bármely,
a REC-kel szemben indított eljárás során joghatósága hiányát kell a bíróságnak megállapítania, ha az eljárás a REC
feladatai ellátását, céljai megvalósulását akadályozná. A „feladatok ellátása, célok elérése” kitételeket – figyelemmel
a REC nemzetközi jellegére, valamint a Kr1. 4.  cikkében foglalt elvekre – kiterjesztően kell értelmezni. A  jelen ügy
vonatkozásában ez  mindenekelőtt azt jelenti, hogy a  szervezet működtetése, így például a  REC alkalmazottainak
kiválasztása a feladatok ellátása és célok elérése körébe tartozik.
[64] A REC a Kr1. 6. cikk 1. pontjának megfelelően kifejezett nyilatkozatával lemondhat mentességéről. A lemondásnak
kifejezett nyilatkozatnak kell lennie, a bíróság csak ebben az esetben veheti figyelembe és folytathatja le eljárását.
A  REC döntési jogkörébe tartozik az  is, hogy hozzájárul-e a  jogvita választottbíróság előtti rendezéséhez. Ha
a REC nem mond le mentességéről a bíróság előtti eljárásban és választottbírósági eljárásnak sem veti alá magát,
az  az alkalmazott szempontjából arra vezet, hogy vélt vagy valós munkajogi igényét nem tudja bírósági úton
érvényesíteni. Ez felveti azt a kérdést, hogy a Kr1. 6. cikk 1. pontjában foglalt immunitás-szabály sérti-e a bírósághoz
fordulás jogát.
[65] 1.2. Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdése értelmében mindenkinek alapvető joga van ahhoz, hogy valamely
perben a  jogait és kötelességeit a  törvény által felállított független és pártatlan bíróság igazságos és nyilvános
tárgyaláson bírálja el.
[66] Az Alaptörvénynek ez  a  rendelkezése egyrészt magában foglalja – általában véve – a  bírósághoz fordulás jogát,
másrészt eljárási garanciákat követel meg. A  bírósághoz fordulás joga azt a  kötelezettséget rója az  államra, hogy
a  polgári jogi, munkajogi jogok és kötelezettségek (jogviták) elbírálására bírói utat biztosítson. A  bírósághoz
fordulás joga – figyelemmel az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdésére – nem jelent korlátozhatatlan alanyi jogot
a  perindításra. Azonban – szintén az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdése alapján – a  korlátozás nem érintheti
az  alapvető jog lényeges tartalmát, a  korlátozásra egy másik alapvető jog vagy alkotmányos érték védelméhez
feltétlenül szükséges mértékben és az  elérni kívánt céllal arányosan kerülhet csak sor. „Az Alaptörvény
XXVIII.  cikk (1)  bekezdésének értelmezésével nevesíthetők a  tisztességes eljáráshoz való jog tartalmát kitöltő ún.
részjogosítványok. Ezek különösen: a  bírósághoz fordulás joga, a  tárgyalás igazságossága (ami nem garantálja
a döntés igazságosságát), a tárgyalás nyilvánosságának és a bírói döntés nyilvános kihirdetésének a követelménye,
törvény által létrehozott bíróság, a  bírói függetlenség és pártatlanság kívánalma, továbbá az  ésszerű időn belüli
elbírálás. A szabály de facto nem rögzíti, de az Alkotmánybíróság értelmezése szerint része a tisztességes eljárásnak
az is, hogy az eljárásban biztosítva legyen a fegyverek egyenlősége.” {22/2014. (VII. 15.) AB határozat, Indokolás [49]}
[67] Az Alkotmánybíróság a  7/2013. (III. 1.) AB határozatban megállapította, hogy az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(1) bekezdésében foglalt szabály értelmezésekor – az Alkotmánnyal fennálló tartalmi és kontextuális egyezés okán –
a  tisztességes eljáráshoz fűződő alapvető joggal kapcsolatban kimunkált korábbi alkotmánybírósági gyakorlatát
figyelembe veendőnek tekinti.
[68] A 6/1998. (III. 11.) AB határozatban kimunkált alkotmányos mérce értelmében a  tisztességes eljárás (fair
trial) követelménye az  eljárásjogi garanciák érvényesülését is felöleli, és egy olyan minőséget jelent, amelyet
az  eljárás egészének és körülményeinek figyelembe vételével lehet csupán megítélni. Ebből következően egyes
részletszabályok hiánya miatt éppúgy, mint valamennyi részletszabály megalkotásának dacára lehet egy eljárás
méltánytalan, igazságtalan vagy nem tisztességes. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a tisztességes eljáráshoz
való jog magában foglalja az  alkotmányszövegben kifejezetten nem nevesített bírósághoz való jog valamennyi
feltételét is. (ABH 1998, 91, 98–99.)
[69] Az Alkotmánybíróság értelmezésében a  tisztességes eljáráshoz fűződő jog körébe tartozik a  hatékony bírói
jogvédelem követelménye, amely szerint a  jogi szabályozással szemben alkotmányos igény, hogy a  perbe vitt
jogokról a  bíróság érdemben dönthessen. Önmagában a  bírói út igénybevételének formális biztosítása ugyanis
nem elegendő az  eljárási garanciák teljesedéséhez, hiszen az  alkotmányos szabályban előírt garanciák éppen
azt a  célt szolgálják, hogy azok megtartásával a  bíróság a  véglegesség igényével hozhasson érdemi döntést.
A tisztességes eljárás követelménye tehát magában foglalja a hatékony bírói jogvédelem igényét is. A tisztességes
eljárás alkotmányos követelményrendszerét kielégítő hatékony bírói jogvédelem pedig attól függ, hogy az eljárási
szabályok értelmében a bíróság mit vizsgálhat felül {legutóbb megerősítve: 7/2013. (III. 1.) AB határozat Indokolás
[24]}.
[70] Ezek a követelmények irányadók azokra az esetekre is, amikor a jogalkotó az ún. perakadályokat szabályozza.
 [71] A jogalkotó tehát megállapíthat olyan feltételeket, amelyek esetén kizárja annak lehetőségét, hogy a  fél vélt vagy
valós jogi igényét bírósági úton érvényesítse. A perindítási akadályok szabályozása során azonban a  jogalkotónak
figyelemmel kell lennie a  bírósághoz fordulás jogának érvényesítésére is, mint az  állam kötelezettségére.
Ez  következik az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdéséből és az  Egyezmény 6.  cikk (1)  bekezdéséből is.
Az  immunitás biztosítása egy nemzetközi szervezet részére önmagában nem tekinthető az  Alaptörvény
XXVIII.  cikk (1)  bekezdését sértő korlátozásnak, ha az  a  szervezet céljainak megvalósulását, feladatainak ellátását
és általában véve a szervezetnek a székhely-államtól független tevékenységét és működését biztosítja. A szervezet
függetlenségének biztosítása mellett ugyanakkor a vele munkaviszonyban álló alkalmazottnak a bíróhoz való jogát
is figyelembe kell venni a joghatóság alóli mentesség értelmezése során.
[72] 1.3. A nemzetközi szervezeteknek biztosított immunitás a bírósághoz fordulás jogát korlátozza. E korlátozást éppen
az  indokolja, hogy a  nemzetközi szervezetek funkciójának biztosítására szolgál, s védi a  nemzetközi szervezetet
feladata ellátásában az  állami beavatkozással szemben. Az  alkalmazottak körének meghatározása általában
közvetlenül szolgálja a nemzetközi szervezet céljainak elérését, funkcionálását. Ezért ebben a körben a nemzetközi
szervezet részére garantált immunitás – figyelemmel az Alaptörvény Q) cikkére is – szükséges korlátja a bírósághoz
fordulás jogának.
[73] A korlátozás arányossága tekintetében azt szükséges megvizsgálni, hogy a bírósághoz fordulás jogának korlátozása
arányban áll-e az  immunitás céljával, vagyis a  nemzetközi szervezet függetlenségének és zavarásmentes
működésének biztosításával. Az  immunitásra vonatkozó rendelkezés csak akkor tekinthető alkotmányos alapjogkorlátozásnak, ha az  immunitás nem vezet arra az  eredményre, hogy a  munkavállaló számára a  jogi igényeinek
érvényesítése teljesen kizárt munkáltatójával szemben. Annak vizsgálata, hogy biztosított-e olyan hatékony eljárás,
amelynek keretében az  alkalmazott jogi igényét érvényesítheti a  REC-kel szemben, a  bíróság hatáskörébe tartozó
kérdés. A bíróság joghatósága hiánya megállapításának feltételeként köteles megvizsgálni, hogy az adott szervezet
joghatóság alóli mentességet élvez-e, és a  szervezet e  mentességéről lemondott-e. Emellett megvizsgálja azt is,
hogy amennyiben a mentességéről nem mondott le a szervezet, úgy az alkalmazottnak biztosítottak-e más olyan
eljárást – például a szervezeten belüli hatékony eljárási rendet – amelynek keretében felléphet vélt vagy valós jogi
igényének hatékony érvényesítése iránt.
[74] Ezért az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Kr1. 6. cikk 1. pontjában foglalt immunitás-szabály alkalmazása
során alkotmányos követelmény, hogy az immunitás a REC-et a saját alkalmazottja által indított munkaügyi jogvita
esetében azzal a  feltétellel illeti meg, hogy a munkavállaló ezáltal nem esik el vélt vagy valós jogi igényének bírói
vagy más, hatékony eljárásban történő érvényesítésétől. Amennyiben ez a  feltétel nem érvényesül, a bíróság nem
állapíthatja meg, hogy joghatósága kizárt.
[75] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint: „Ha […] az  Alkotmánybíróság a  vizsgált jogszabály alkotmányos
értelmezéseinek körét határozza meg a  normával szembeni alkotmányos követelmények megállapításával,
akkor […] a  normakontroll eredményének következményeit úgy vonja le, hogy nem lép túl az  alkotmányossági
vizsgálatnak szükségképpen részét képező megállapításokon” [l. 38/1993. (VI. 11.) ABH 1993, 256, 266.].
[76] Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság – figyelemmel a  rendelkező rész 2.  pontjában megállapított alkotmányos
követelményre – a  Kr1. 6.  cikk 1.  pont „[…], valamint annak” szövegrésze alaptörvény-ellenességének, valamint
nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítására irányuló indítványt elutasította.
[77] 2. Az  indítványozó álláspontja szerint sérti az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdését, hogy a REC részére megállapított
mentességek és kiváltságok – konkrétan a Kr1. 6. cikk 1. pont „[…], valamint annak” szövegrésze – kormányrendeleti
szinten kerültek meghatározásra.
[78] Az Alkotmánybíróság Magyarország Alaptörvényének negyedik módosítása (2013. március 25.) hatálybalépését
követően, az  Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5.  pontjára tekintettel úgy foglalt állást, hogy „az újabb
ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott
érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal
fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési
szabályainak figyelembevétele és a  konkrét ügy alapján a  megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya,
és szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése” {13/2013.
(VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]}. Ennek fényében az  Alkotmánybíróság áttekintette a  kérdéskört érintő
korábbi gyakorlatát, és a  konkrét ügy kapcsán összevetette az  alapul szolgáló alaptörvényi, illetve alkotmányi
rendelkezéseket, ami alapján megállapította, hogy nincs akadálya a  korábbiakban kialakult és idevágó gyakorlat
megfelelő alkalmazásának.
[79] Az Alkotmánybíróság a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatában kifejtette: „Valamely alapjog tartalmának meghatározása
és lényeges garanciáinak megállapítása csakis törvényben történhet, törvény kell továbbá az alapjog közvetlen és
jelentős korlátozásához is.” (ABH 1991, 297, 300.) Az előzőekben kifejtettek értelmében a joghatóság alóli mentesség
a bírósághoz fordulás jogának korlátozását eredményezi.
[80] Az Alkotmánybíróságnak eljárása során ugyanakkor figyelemmel kell lennie a következőkre is. Az Alkotmánybíróság
gyakorlata leszögezte, hogy a  jogállam alapvető eleme a  jogbiztonság. Az  utólagos normakontroll alapján
történő megsemmisítés (alkotmányellenesség megállapítása és jogkövetkezményének alkalmazása) kapcsán
az  Alkotmánybíróság a  következőket fejtette ki: „A jogszabály alkotmányellenessége következményeit úgy
kell rendezni, hogy az  ténylegesen a  jogbiztonságra vezessen, és ez  az alkotmányos követelmény fontosabb
a semmisségi elméletek következetes alkalmazásánál. Egy adott semmisségi tan követése ugyanis legfeljebb elvileg,
azáltal szolgálja a  jogbiztonságot, hogy beillik a  jogrendszert ellentmondásmentesen leíró valamely elméletbe.
Különösen elválik a  jogbiztonság szempontja a  jogszabály semmisségétől az alkotmányellenes jogszabály alapján
létrejött jogviszonyok tekintetében. Az  egyes jogviszonyok és jogi tények ugyanis önállósulnak az  alapulfekvő
normától, és annak sorsát nem osztják automatikusan. Ellenkező esetben minden jogszabályváltozás a jogviszonyok
tömegének felülvizsgálatával járna.” [10/1992. (II. 25.) AB határozat, ABH 1992, 72, 74.]
[81] A jogbiztonság érvényesítése (lezárt jogviszonyok kímélete) irányadó akkor is, ha az  alkotmányellenesség
megállapítása és alkalmazási tilalom elrendelése egy alkotmánybírósági eljárás tárgya.
[82] A Kr1. elnevezése szerint a  Kormány és a  REC Igazgatótanácsa között létrejött megállapodást tartalmazza,
melynek célja a REC-nek, mint nemzetközi tevékenységet folytató szervezetnek a  létrehozása volt. Erre tekintettel
biztosított a  Kr1. mentességet a  REC-nek. A  Kr1. alapján a  REC ténylegesen nemzetközi jogi személyként
lépett fel jogviszonyokban, és – mind maga, mind alkalmazottai – éltek a  Kr1.-ben biztosított kiváltságokkal és
mentességekkel. A Kr1. alapján létrejött jogviszonyok nagy része feltehetőleg már lezárult vagy teljesedésbe ment.
[83] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a  jogszabályok hatályon kívül helyezését az  azok alapján keletkezett
jogviszonyok lehető kíméletével kell biztosítani. Ebben az  esetben is így kell eljárni a  formai szempontból
kifogásolható jogforrási szinten megalkotott kormány-rendeletnél. Ezért – figyelemmel a  rendelkező részben
megállapított alkotmányos követelményre is – abból az  elvből kiindulva, hogy az  alkotmányosság védelme során
is a  jogszabályok és jogviszonyok kíméletével kell eljárni, valamint arra tekintettel, hogy a  Kr1.-et hatályon kívül
helyező Tv. hatályba lépésével a  jogi helyzet a  jogforrási szintet illetően stabilizálódott, az  Alkotmánybíróság
az indítványt ebben a részében is elutasította.
VI. [84] 1. Az Alkotmánybíróság végül a Tvr. 5. § (1) bekezdésének második mondatára vonatkozó indítványi kérelmet bírálta
el. Az  indítványozó szerint sérti a  bírói függetlenség elvét és a  tisztességes eljáráshoz (bíróhoz való) jogot, hogy
a mentesség kérdésében a Tvr. 5. § (1) bekezdés első mondata alapján meghozott miniszteri határozat a bíróságra
kötelező.
[85] 1.1. Az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése értelmében a bírák függetlenek és csak a törvénynek vannak alárendelve,
ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatóak.
[86] Az Alkotmánybíróság Magyarország Alaptörvényének negyedik módosítása (2013. március 25.) hatálybalépését
követően, az  Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5.  pontjára tekintettel úgy foglalt állást, hogy „az újabb
ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott
érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal
fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési
szabályainak figyelembevétele és a  konkrét ügy alapján a  megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya,
és szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése” {13/2013.
(VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]}. Ennek fényében az  Alkotmánybíróság áttekintette a  kérdéskört érintő
korábbi gyakorlatát, és a  konkrét ügy kapcsán összevetette az  alapul szolgáló alaptörvényi, illetve alkotmányi
rendelkezéseket, ami alapján megállapította, hogy nincs akadálya a  korábbiakban kialakult és idevágó gyakorlat
megfelelő alkalmazásának.
[87] Az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata értelmében [ld. 38/1993. (VI. 11.) AB határozat, ABH 1993, 256, 261–262.]
a bírói függetlenség mindenekelőtt az ítélkezésben ölt testet, az ítélkezésre vonatkozik.
[88] A 14/2002. (III. 20.) AB határozat kiemelte, hogy a  hatalommegosztás elvéből következően a  bírói hatalom
függetlenségének kitüntetett alkotmányos szerepe van. A  hatalommegosztás elvéből következik a  bíróságnak
az  igazságszolgáltatási monopóliuma, amely végső soron az  ítélkezési tevékenység kizárólagosságában ölt testet.
(ABH 2002, 101, 112.)
[89] A 4/2014. (I. 30.) AB határozat a  következőképpen foglalta össze a  bírói függetlenség elvének tartalmát: „A bírói
függetlenség az  igazságszolgáltatás függetlenségének legfontosabb garanciája. A  független igazságszolgáltatás
pedig a  jogállami működés egyik fundamentuma. A  bírói függetlenség nem alapjog, nem is a  bíró kiváltsága,
hanem a jogkeresők érdekét szolgálja. Ugyanakkor nemcsak igazságszolgáltatási vagy szervezési-igazgatási alapelv,
hanem egyes elemeiben a bírói tisztséget viselő személy Alaptörvényben biztosított joga és kötelezettsége is. Azzal,
hogy az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése a bírák szakmai és személyi függetlenségét is garantálja, jogot biztosít
a bírák mint a bírói szolgálatot ellátó természetes személyek részére a  függetlenséghez. […] A bírói függetlenség
a  bírói tisztséget viselő személy vonatkozásában két síkon értelmezhető, egyrészt szakmai függetlenséget,
másrészt személyi függetlenséget jelent. A szakmai függetlenség azt garantálja, hogy a bírót ne lehessen ítélkezési
tevékenysége során közvetlenül befolyásolni. Maga az  Alaptörvény deklarálja ezen garancia érvényesülése
érdekében a 26. cikk (1) bekezdés további részében, hogy a bírák csak a törvénynek vannak alárendelve és ítélkezési
tevékenységükben nem utasíthatók.” {4/2014. (I. 30.) AB határozat, Indokolás [43]–[44] és [47]–[48]}
[90] Az Alkotmánybíróság több határozatában foglalkozott a  bírósági jogértelmezés és a  bírói függetlenség
kapcsolatával is. Ennek keretében rámutatott: „A »jogot« végül is a  bíróságok saját értelmezésük szerint állapítják
meg. [...] A  csak a  törvényeknek való alávetettség nemcsak a  másik két hatalmi ág befolyását zárja ki tehát
az  ítélkezésre, hanem – az  Alkotmány határai és követelményei között maradó – független, folyamatos és
rendszerképző törvényértelmezés és jogalkalmazás révén is biztosítja a  bírói függetlenséget.” [38/1993. (VI. 11.)
AB határozat, ABH 1993, 256, 262.].
„A bírósági jogalkalmazásnak egyaránt része a  tényállás és az  alkalmazandó jog megállapítása, valamint
a jogkövetkezmények meghatározása. Ezen összetett folyamat, eljárási periódusoktól függetlenül magában foglalja
a  jogilag releváns tények objektív feltárását, összegezését, értékelését és a  jogkérdések megismerését. A  bíró
belső meggyőződése, amely lehetővé teszi számára – a  bírói függetlenség alkotmányos elve által oltalmazott –
a lelkiismeretének megfelelő döntés meghozatalát, ezen tényezők hatására alakul ki.” [20/2005. (V. 26.) AB határozat,
ABH 2005, 202, 219–220.]
[91] Mindezeket alapul véve egy 2013-as határozatában megállapította az  Alkotmánybíróság, hogy „[a] bírói
függetlenség alapján a  bíró feladata eldönteni, hogy mi az  egyedi ügyben alkalmazandó jog {28/2013. (X. 9.)
AB határozat, Indokolás [28], [33]}.
[92] 1.2. A  bírósághoz fordulás joga mint az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében megfogalmazott tisztességes
eljárás részét képező alapjog tartalmát illetően az  Alkotmánybíróság visszautal a  jelen határozatban kifejtettekre.
Utal az  Alkotmánybíróság továbbá az  59/1993. (XI. 29.) AB határozatban kifejtettekre: „[a] bírósághoz való
fordulás alapvető joga nemcsak a  beadványok előterjesztésének jogára szorítkozik, hanem a  bírósági eljárásban
a  fél pozícióját biztosítja a  személyeknek. A  személyek alanyai, alakítói és nem tárgyai, »elszenvedői« a  bírósági
eljárásnak. Alkotmányban biztosított joguk van arra, hogy a  bíróság az  eljárásba vitt jogaikat és kötelességeiket
elbírálja (s ne csak az  ezeket tartalmazó beadványról mondjon véleményt), és arra is, hogy lehetőséget kapjanak
a bírósági döntés alapjául szolgáló tényállással és jogi kérdésekkel kapcsolatban nyilatkozataik megtételére.” (ABH
1993, 353, 355.)
[93] 2.1. A  Tvr. 5.  § (1)  bekezdése arra kötelezi az  eljáró bíróságot (és „más hatóságot”), hogy amennyiben a  Tvr.
1.  §-ában megjelölt – vagyis akár büntető, akár polgári, akár közigazgatási hatósági – eljárásban valamelyik
fél (diplomáciai vagy nemzetközi jogon alapuló egyéb) mentessége felmerül, – a  folyamatban lévő eljárás
egyidejű felfüggesztésével – megkeresse az  igazságügyért felelős minisztert. Az  igazságügyért felelős miniszter
a külpolitikáért felelős miniszterrel egyetértésben határozatot hoz a mentesség kérdésében. A Tvr. 5. § (1) bekezdés
második mondata értelmében ez  a  határozat a  bíróságra (és más hatóságra) kötelező. A  Tvr. 5.  § (2)  bekezdése
meghatározza a  bíróság döntésének tartalmát annak függvényében, hogy az  igazságügyért felelős miniszter által
meghozott határozat az  érintett fél mentességét megállapította-e. Vagyis, ha az  igazságügyért felelős miniszter
határozata értelmében a fél mentességet élvez, a bíróság a Tvr. értelmében joghatósága hiányából fakadó, az adott
eljárási szabályoknak megfelelő jogkövetkezményeket alkalmazni.
[94] A Tvr. ismertetett rendelkezései következtében az  igazságügyért felelős miniszter határozata lényegében kitölti
a  bíróság döntésének tartalmát. Vagyis a  bíró nem mérlegelheti, hogy fennáll-e eljárásának akadályát képezve
a  joghatóság hiánya, hanem ezt a  döntést érdemben – a  bírói jogértelmezés és mérlegelés lehetőségét kizárva –
az  igazságügyért felelős miniszter állásfoglalása tartalmazza, s a  bíróság csupán bírósági határozatba foglalja
az  igazságügyért felelős miniszter határozatának tartalmát. Ezt a  „pecsételő szerepkört” húzza alá a  Tvr. 5.  §
(2) bekezdése, amely a bíróság döntését illetően további megkötést tartalmaz.
[95] A bíróság, különösen az  ítélkezés függetlenségét sérti, hogy a  végrehajtó hatalom jogkörében hozott határozat
kizárja annak lehetőségét, hogy a  bíróság a  jogszabályok értelmezése és mérlegelés útján maga állapítsa meg,
saját hatáskörében eljárva, hogy az  előtte folyamatban lévő ügyben joghatósága hiánya megállapításának
helye van-e vagy sem. Ahogy azt a  39/1997. (VII. 1.) AB határozat megállapította: „Azok a  jogszabályok, amelyek
kizárják vagy korlátozzák azt, hogy a bíróság a közigazgatási határozatot felülvizsgálva a fentiek szerint érdemben
elbírálja a  jogvitát, ellentétesek az  Alkotmány 57.  § (1)  bekezdésével. Ebből az  okból nem csupán az  a  jogszabály
lehet alkotmányellenes, amely kifejezetten kizárja a  jogkérdésen túlmenő bírói felülvizsgálatot, vagy annak
a  közigazgatási mérlegeléssel szemben olyan kevés teret hagy, hogy az  ügy megfelelő alkotmányos garanciák
közötti érdemi „elbírálásáról” nem beszélhetünk, hanem az  olyan jogszabály is, amely az  igazgatásnak korlátlan
mérlegelési jogot adván semmilyen jogszerűségi mércét nem tartalmaz a  bírói döntés számára sem.” (ABH 1997,
263, 272.) [vö. 7/2013. (III. 1.) AB határozat is.]
[96] Ez nem zárja ki azt, hogy a  mentesség kérdésében az  illetékes miniszter más formában állást foglaljon,
ám ez  az állásfoglalás nem lehet kötelező az  ügyben eljáró bíróságra. Ezzel összefüggésben hangsúlyozza
az Alkotmánybíróság, hogy a külpolitika meghatározása kormányzati jogkörbe tartozó kérdés, ennek megfelelően
külpolitikai kérdésekben megfelelő szakértelemmel a  külpolitika irányításáért felelős miniszter rendelkezik. Ezt
a  diplomáciai vagy egyéb nemzetközi jogon alapuló mentességek esetében szükséges az  esetleges jogalkotás
során is figyelembe venni. Ám az a körülmény, hogy a diplomáciai vagy egyéb mentességek fennállása kérdésében
a  külpolitikáért felelős miniszter rendelkezik megfelelő szakértelemmel nem indokolja olyan szabályozás
kialakítását, amely a  bírói függetlenséget sérti. Ez  – vagyis hogy a  diplomáciai és egyéb nemzetközi jogon
alapuló mentességek tekintetében a  külpolitikáért felelős miniszter elsősorban mint a  kérdésben szakértelemmel
rendelkező miniszter nyilvánul meg – irányadó lehet a hatósági eljárásra nézve is.
[97] 2.2. Az eljárásban érintett felek – vagyis a bírósághoz fordulás joga – szempontjából a miniszter bíróságra kötelező
határozata azzal a  következménnyel jár, hogy az  ügyben – de facto – nem a  bíróság, hanem a  miniszter hoz
érdemben döntést. A miniszter határozata – ha az a mentesség fennállását állapította meg – a bíróság előtti eljárás
befejezését [keresetlevél elutasítása idézés kibocsátása nélkül, eljárás megszüntetése, stb., ld. Be. 6. § (3a) bekezdés,
174. § (1) bekezdés g) pont, 190. § (1) bekezdés k) pont, 267. § (1) bekezdés n) pont, 373. § (1) bekezdés e) pont;
Ket. 22.  §, 30.  § (1)  bekezdés a)  pont, 31.  § (1)  bekezdés k)  pont; Pp. 130.  § (1)  bekezdés a)  pont, 157.  § a)  pont]
eredményezi.
[98] Az igazságügyért felelős miniszter hatásköre alapján két típusú határozatot hozhat. A  jogalkotásról szóló
2010. évi CXXX. törvény 23.  § (1)  bekezdése alapján a  minisztérium normatív határozatban a  szervezetét,
működését, tevékenységét, valamint cselekvési programját szabályozhatja. Az  immunitás kérdésében hozott
állásfoglalás nem tartozik ebbe a  körbe, ezért az  egyedi hatósági határozatnak minősül. A  Tvr. 5.  § (1)  bekezdés
második mondata – ugyan kifejezetten nem zárja ki a  bírósághoz fordulás lehetőségét a  miniszter határozatával
szemben – tartalmilag arra a jogkövetkezményre vezet, hogy az igazságügyért felelős miniszter határozata a bíróság
által semmilyen formában nem bírálható felül. Ez kizárja annak lehetőségét, hogy az alapul fekvő ügyben érdekelt
felek bármelyike bírósági úton érdemben vitathassa a miniszter határozatát, valamint az azt magába foglaló bírósági
határozatot. Ha a  felek számára kizárt, hogy nyilatkozataik bármilyen formában kihatással legyenek a  bíróság
döntésére, vagy érdemben vitassák azt, a bíróhoz való jog csupán formálisan érvényesül.
[99] Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  Tvr. 5.  § (1)  bekezdés második mondatában
„a bíróságra vagy más” kitétel sérti az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdését és XXVIII. cikk (1) bekezdését.
[100] Figyelemmel kell lenni ugyanakkor arra, hogy ha a  Tvr. 5.  § (1)  bekezdés második mondatát részlegesen meg is
semmisíti az Alkotmánybíróság, a Tvr. 5. § (2) bekezdése változatlanul olyan kötelezést tartalmaz, amely önmagában
is kizárja a bírói függetlenség elvének és a bírósághoz fordulást jogának érvényesülését. Ezért az Alkotmánybíróság
– az Alaptörvény 24. cikk (4) bekezdésének megfelelően – szoros tartalmi összefüggés alapján megállapította, hogy
a Tvr. 5. § (2) bekezdésében „bíróság vagy más” kitétel, az itt kifejtettek szerint szintén sérti az Alaptörvény 26. cikk
(1) bekezdését és XXVIII. cikk (1) bekezdését. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság e rendelkezéseket az Abtv. 41. §
(1) bekezdése alapján megsemmisítette.
[101] 2.3. Az Abtv. 45. § (2) bekezdése szerint: „ha az Alkotmánybíróság bírói kezdeményezés vagy alkotmányjogi panasz
alapján semmisít meg egyedi ügyben alkalmazott jogszabályt, a megsemmisített jogszabály az Alkotmánybíróság
eljárására okot adó ügyben nem alkalmazható.” Ennek megfelelően az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy
Kúria előtt Mfv.I.10.022/2014. számon folyamatban lévő ügyben, továbbá a bármely bíróság előtt folyamatban lévő
ügyben a Tvr. 5. § (1) és (2) bekezdésének a rendelkező rész 1. pontjában megjelölt szövegrészei nem alkalmazhatók.
[102] 3. Megjegyzi az Alkotmánybíróság, hogy a Tvr. 5. § (1) bekezdés második mondatában, valamint a (2) bekezdésben
a hatóságra vonatkozó rendelkezések alkotmányossági vizsgálata nem képezte jelen eljárás tárgyát. Tekintettel arra,
hogy e rendelkezéseket a bíróság az eljárása során nem alkalmazza, így indítvány hiányában az Alkotmánybíróság
az Alaptörvény 24. cikk (4) bekezdése szerinti szoros tartalmi összefüggés alapján volna jogosult az alkotmányossági
vizsgálat lefolytatására. Ennek feltételei azonban e  rendelkezések tekintetében nem állnak fenn. Ezért
az  Alkotmánybíróság a Tvr. 5.  § (1)  bekezdés második mondatának és (2)  bekezdése egészének alkotmányossági
vizsgálatát nem folytatta le.
[103] Mindazonáltal indokolt lehet, hogy a  jogalkotó a  Tvr. 5.  § (1) és (2)  bekezdésében a  hatóságra vonatkozó
szövegrészek fenntartásának szükségszerűségét – figyelemmel az Alaptörvényre és a 2. 1. alpontban kifejtettekre –
a bíróságra vonatkozó szabályozással együttesen vizsgálná felül.
[104] 4. Az  Alkotmánybíróság jelen határozatának Magyar Közlönyben való közzététele az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdésén
alapul.
Budapest, 2014. december 16. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke,


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1622/2018. (XI. 27.) Korm. határozata a Magyarország Kormánya és Ukrajna Miniszteri Kabinetje között az Európai Közösség és Ukrajna között a személyek visszafogadásáról szóló, Luxembourgban, 2007. június 18. napján aláírt Megállapodás végrehajtásáról szóló Jegyzőkönyv szövegének végleges megállapítására adott felhatalmazásról.
A Kormány
 1. egyetért a  Magyarország Kormánya és Ukrajna Miniszteri Kabinetje között az  Európai Közösség és Ukrajna között
a személyek visszafogadásáról szóló, Luxembourgban, 2007. június 18. napján aláírt Megállapodás végrehajtásáról
szóló Jegyzőkönyv (a továbbiakban: Végrehajtási Jegyzőkönyv) bemutatott szövegével;
2. felhatalmazza a belügyminisztert vagy az általa kijelölt személyt a Végrehajtási Jegyzőkönyv bemutatott szövegének
– a jóváhagyás fenntartásával történő – végleges megállapítására;
3. felhívja a  külgazdasági és külügyminisztert, hogy a  Végrehajtási Jegyzőkönyv szövegének végleges
megállapításához szükséges meghatalmazási okiratot adja ki;
4. jóváhagyja a Végrehajtási Jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló kormányrendelet tervezetét, és elrendeli a Végrehajtási
Jegyzőkönyv szövegének végleges megállapítását követően annak a Magyar Közlönyben történő kihirdetését;
5. elfogadja a Magyar Köztársaság Kormánya és Ukrajna Kormánya között személyeknek a közös államhatáron történő
átadásáról és átvételéről szóló, Budapesten, 1993. év február hónap 26. napján aláírt Egyezmény kihirdetéséről szóló
1995. évi XXIV. törvény hatályon kívül helyezéséről szóló törvénytervezetet, és elrendeli a Végrehajtási Jegyzőkönyv
szövegének végleges megállapítását követően annak az  Országgyűléshez történő benyújtását. A  törvényjavaslat
előadójának a Kormány a belügyminisztert jelöli ki.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1043/2019. (II. 18.) Korm. határozata a nemzetközi tenisztornák Magyarországon történő megrendezéséhez szükséges kormányzati intézkedésekről.
A Kormány
 1. egyetért azzal, hogy a  2019–2023. években a  Hungarian Grand Prix WTA International női szabadtéri tenisztorna
(a továbbiakban: Tenisztorna) Magyarországon kerüljön megrendezésre;
 2. felhívja a  pénzügyminisztert, hogy az  emberi erőforrások minisztere bevonásával a Tenisztorna rendezési jogának
elnyerése esetén a Tenisztorna 2020–2023. években történő magyarországi megrendezéséhez gondoskodjon
a) a 2020. évben 900 000 USD-nek megfelelő forintösszegű,
b) a 2021. évben 900 000 USD-nek megfelelő forintösszegű,
c) a 2022. évben 900 000 USD-nek megfelelő forintösszegű,
d) a 2023. évben 900 000 USD-nek megfelelő forintösszegű
forrás rendelkezésre állásáról az adott évi központi költségvetés XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet javára;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: a 2020–2023. években a központi költségvetés tervezése során
 3. felhívja az  emberi erőforrások miniszterét, hogy gondoskodjon a  Tenisztorna rendezési jogának elnyerése
esetén a  Tenisztorna sikeres megrendezéséhez szükséges állami támogatással kapcsolatosan a  Sportesemények
Szervezéséért, Lebonyolításáért és Sportszolgáltatásért Felelős Nonprofit Korlátolt Felelősségű Társasággal
(a  továbbiakban: Társaság) támogatási jogviszony létesítéséről, oly módon, hogy a Társaságot a  fel nem használt
állami támogatás kapcsán visszatérítési kötelezettség terhelje;
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: a 2019–2023. években a felmerülés ütemében
4. felhívja az  emberi erőforrások miniszterét, hogy egy ATP World Tour férfi tenisztorna magyarországi
megrendezésének megvalósítása érdekében – a kiemelt budapesti fejlesztésekért és nemzetközi sportpályázatokért
felelős kormánybiztos és a Társaság bevonásával – folytasson tárgyalásokat a rendezési jog megszerzése érdekében,
és készítsen előterjesztést a  megrendezéshez szükséges további kormányzati intézkedésekről és a  részletes
költségvetés megállapításáról;
Felelős: emberi erőforrások minisztere
kiemelt budapesti fejlesztésekért és nemzetközi sportpályázatokért felelős kormánybiztos
Határidő: 2019. július 31.
 5. egyetért azzal, hogy a  Tenisztorna a  Budapest III. kerület, belterület 60116/1 helyrajzi számú ingatlanon,
természetben a  Budapest III. kerület, Királyok útja 105. szám alatt található Római Teniszakadémián, a  2019. évi
ATP 250 férfi tenisztorna – a megrendezéséhez szükséges fejlesztések (a továbbiakban: Fejlesztések) megvalósítását
követően – a  Budapest XI. kerület, belterület 314/24 helyrajzi számú ingatlanon, természetben a  Budapest
XI. kerület, Kánai út 2. szám alatt található Sport11 Sport-, Szabadidő- és Rendezvényközpontban valósuljanak meg;
6. egyetért azzal, hogy az  emberi erőforrások minisztere a  Fejlesztések megvalósításához szükséges összesen
370 000 000 forint költségvetési támogatás biztosításáról a  Magyarország 2019. évi központi költségvetéséről
szóló 2018. évi L. törvény 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 3. Nemzeti Sportközpontok
cím javára, a  XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím,
24.  Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcím, 11. Sportlétesítmények fejlesztése és fenntartása
jogcímcsoport, 2. Állami, önkormányzati és egyéb sportlétesítmények fejlesztése, fenntartása jogcím terhére
gondoskodjon;
7. egyetért azzal, hogy a Fejlesztések építtetője a Nemzeti Sportközpontok legyen, oly módon, hogy a fel nem használt
állami támogatás kapcsán visszatérítési kötelezettség terhelje;
8. felhívja a miniszterelnök kabinetfőnökét, hogy gondoskodjon a Magyar Turisztikai Ügynökség Zártkörűen Működő
Részvénytársaság útján a Tenisztorna lebonyolításához kapcsolódó turisztikai szempontok érvényesítéséről.
Felelős: a miniszterelnök kabinetfőnöke
Határidő: folyamatos Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök