type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
557/2013. (XII. 31.) Korm. rendelete a szárított dohány és a fermentált dohány előállításáról, tárolásáról és kereskedelméről.
A Kormány a jövedéki adóról és a jövedéki termékek forgalmazásának különös szabályairól szóló 2003. évi CXXVII. törvény 129. §
(1) bekezdés d) pontjában kapott felhatalmazás alapján, az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében
eljárva a következőket rendeli el:
1. § (1) A  jövedéki adóról és a  jövedéki termékek forgalmazásának különös szabályairól szóló 2003.  évi CXXVII.  törvény
(a  továbbiakban: Jöt.) 110/A.  § (1)  bekezdése szerinti regisztrációt a  regisztrációra kötelezettnek a  vámhatóság
honlapjáról letölthető, elektronikus regisztrációs adatlap kitöltésével a központi elektronikus szolgáltató rendszeren
keresztül, legkésőbb a  szárított dohánnyal és a  fermentált dohánnyal kapcsolatos tevékenység megkezdését
megelőző 15. napig kell kérelmezni. A regisztrációs adatlap adattartalmát az 1. melléklet tartalmazza.
(2) A  vámhatóság a  nyilvántartásba-vételről az  (1)  bekezdés szerinti adatlapnak a  hatósághoz történő megérkezését
követő 8 napon belül a 2. mellékletben meghatározott adattartalmú igazolást ad ki.
(3) A  regisztrációra kötelezett a  kérelmében megadott adatok változásáról a  változást követő 5 napon belül köteles
– az (1) bekezdésben meghatározott módon – bejelentést tenni a vámhatósághoz.
(4) Változásnak tekintendő a  regisztrációra kötelezett által végzett tevékenység végleges befejezése is, melyet
a tevékenység befejezésének napját követő napig kell a vámhatósághoz bejelenteni.
(5) A bejelentésre kötelezettnek a Jöt. 110/A. § (3) bekezdése szerinti bejelentést a vámhatóság honlapjáról letölthető,
elektronikus bejelentő adatlap kitöltésével a központi elektronikus szolgáltató rendszeren keresztül kell megtenni.
A bejelentő adatlap adattartalmát a 3. melléklet tartalmazza.
(6) A regisztráció és a bejelentés elmulasztása esetén igazolásnak nincs helye.
 (7) A  regisztráció és a  bejelentés során a  jövedékiadó- és energiaadó-bevallási, valamint a  jövedéki adatszolgáltatási
kötelezettségek elektronikus úton történő teljesítésének szabályairól szóló, az  adópolitikáért felelős miniszter
rendeletének rendelkezéseit kell alkalmazni.
(8) A  vámhatóság a  regisztrációra kötelezett Jöt. 128/H.  § (4)  bekezdése szerinti személyi körbe való tartozását
a  mezőgazdasági és vidékfejlesztési támogatási szerv által rendelkezésre bocsátott információk alapján állapítja
meg.
2. § Ez a rendelet 2014. január 1-jén lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
63/2013. (VII. 25.) VM rendelete a szakmaközi szervezetek elismerésének és ellenőrzésének részletes szabályairól.
A szakmaközi szervezetekről és az  agrárpiaci szabályozás egyes kérdéseiről szóló 2012.  évi CXXVIII.  törvény 23.  § a)  pontjában
kapott felhatalmazás alapján – az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről
szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 94. § a) pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – a következőket rendelem el:
Értelmező rendelkezések 1. § (1) E rendelet alkalmazásában:
a) gazdasági év: a  mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági
termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló 2007. október 22-i 1234/2007/EK tanácsi rendelet
(az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet) (a továbbiakban: tanácsi rendelet) 3. cikkében az egyes
ágazatokra meghatározott időintervallum, azon ágazatok esetében, ahol erről a  tanácsi rendelet nem
rendelkezik, naptári év, a tej és tejtermékek ágazatban április 1-től március 31-ig terjedő kvótaév;
b) jelentős arány: a  (2)–(4)  bekezdésben meghatározott módon megállapított mértékek szerint a  szakmaközi
szervezetként történő elismerést kérő szervezet, illetve az  elismert szakmaközi szervezet által az  adott
ágazatra jellemző termék alapanyag-előállításának, valamint feldolgozása, és kereskedelme közül legalább
egynek olyan arányú képviselete, amely az ágazati döntések előkészítése során alkalmassá teszi a szervezetet
a teljes ágazat képviseletére;
c) reprezentativitás: a szakmaközi szervezetekről és az agrárpiaci szabályozás egyes kérdéseiről szóló 2012. évi
CXXVIII. törvény (a továbbiakban: szakmaközi törvény) 2. § (1) bekezdés e) pontja szerinti részesedési arány;
d) termelés: elsődleges termék előállítása;
e) tevékenységi csoport: a termelők, a feldolgozók, és a kereskedők csoportja a szakmaközi szervezeten belül.
(2) A jelentős arány mértéke
a) a  termelés tekintetében az  ágazatba tartozó termékek Magyarországon megtermelt mennyiségének
60 százalékát előállító, vagy a termelési terület legalább 60 százalékát művelő termelők képviselete,
b) a  feldolgozás tekintetében a  Magyarországon megtermelt és feldolgozásra átvett, az  ágazatba tartozó
termékek mennyiségének 50 százalékát meghaladó képviselete,
c) a  kereskedelem tekintetében a  Magyarországon – a  termelőtől közvetlenül a  fogyasztó részére történő
értékesítés kivételével – forgalomba kerülő, az  ágazatba tartozó termékek mennyiségének 50 százalékát
meghaladó képviselete.
(3) A jelentős arány és a reprezentativitás számításakor az egyes ágazatokban az egyes tagok legutolsó lezárt gazdasági
évre vonatkozó teljesítményét az  alábbi mértékegységek szerint kell figyelembe venni úgy, hogy az  egyes
mennyiségek csak egy alkalommal vehetők figyelembe az adott tevékenységi csoport működési körében:
a) termelés tekintetében a tanácsi rendelet 1. cikk (1) bekezdésében felsoroltak közül az a)–h), valamint az l) és
n) pontokban meghatározott ágazatokban a bevetett, illetve beültetett terület nagyságát hektárban, az m),
o) és q)–t)  pontokban meghatározott ágazatokban darabszámot, a  p)  pontban meghatározott ágazatban
a  saját és üzemi felhasználással csökkentett, megtermelt mennyiséget kilogrammban, az  i) és j)  pontban
meghatározott ágazatban a megtermelt mennyiséget tonnában;
b) feldolgozás tekintetében a  tanácsi rendelet 1.  cikk (1)  bekezdésében felsoroltak közül a)–j), valamint
az  l) pontokban meghatározott ágazatokban a feldolgozásra beszállított alapanyag mennyiségét tonnában,
az m) pontban meghatározott ágazatban a feldolgozásra beszállított alapanyag darabszámot, az o) és a q)–r)
és t) pontokban meghatározott ágazatokban a vágási darabszámot, a p) pontban meghatározott ágazatban
a feldolgozásra beszállított alapanyag mennyiségét kilogrammban az s) pontban meghatározott ágazatban
csomagolt darabszámot;
c) kereskedelem tekintetében a forgalmazott áru általános forgalmi adót nem tartalmazó értékét forintban.
 (4) A  tanácsi rendelet 1.  cikk (1)  bekezdése u)  pontjában meghatározott ágazatokban a  nyers és feldolgozott termék
természetes mennyiségi egységét kell figyelembe venni. Eljárási szabályok
2. § (1) Szakmaközi szervezetként történő elismerés iránti kérelmet (a  továbbiakban: elismerési kérelem) nyújthat be
az  a  szervezet, amely megfelel a  szakmaközi törvényben és a  tanácsi rendelet 123–126e.  cikkében foglalt rá
vonatkozó feltételeknek.
(2) Az elismerési kérelmet a Vidékfejlesztési Minisztériumhoz (a továbbiakban: minisztérium) kell benyújtani egy eredeti
példányban papír alapon, valamint a minisztérium rendszerével kompatibilis elektronikus adathordozón.
(3) Az  elismerési kérelemben a  tanácsi rendeletre való hivatkozással meg kell jelölni, hogy mely ágazatot kívánja
a  kérelmező szakmaközi szervezetként képviselni, valamint, hogy a  tanácsi rendelet 123.  cikk meghatározott
tevékenységek közül melyet, vagy melyeket folytat.
(4) Az  elismerési kérelemben be kell mutatni azokat a  tényeket, amelyek alátámasztják, hogy a  szervezet
az  (1)  bekezdésben meghatározott feltételeket teljesíti, alkalmas az  elismerés megszerzésére, a  szakmaközi célok
megvalósítására, valamint az ágazat képviselete tekintetében jelentős arányt vagy reprezentativitást ér el.
(5) Az  elismerési kérelemnek tartalmaznia kell a  kérelmező szervezet tagsága tevékenységének bemutatását és
az  elismerési kérelem benyújtását megelőző lezárt gazdasági évre vonatkozó gazdasági teljesítményének
tevékenységi csoportra lebontott mutatóit.
3. § (1) Az elismerési kérelemhez csatolni kell
a) az  elismerési feltételeknek való megfelelést igazoló dokumentumokat, különös tekintettel a  jelentős arány,
illetve a reprezentativitás fennállását igazoló adatokat,
b) a bíróság által hitelesített létesítő okiratot vagy a bíróság által hitelesített változásokkal egységes szerkezetbe
foglalt létesítő okiratot vagy ezek közjegyző által hitelesített másolatát,
c) a  szervezet tagnévsorát, a  tagok azonosító adatait (neve, címe vagy székhelyének címe, szervezeten belüli
azonosítója) az elismerési kérelem benyújtási időpontjának megfelelő állapot szerint,
d) annak bemutatását, hogy a szervezet arányos döntéshozatali rendszert működtet,
e) a kérelmező nyilatkozatát arról, hogy a papír alapon és elektronikus úton benyújtott kérelem – mellékleteivel
együtt – egymással teljes mértékben megegyezőek és a valóságnak megfelelnek,
f ) a kérelmező nyilatkozatát arról, hogy aláveti magát a jogszabályok által előírt ellenőrzéseknek.
(2) Az (1) bekezdés c) pontja szerinti tagnévsorban a tagokat tevékenységi csoportok szerint kell rendezni. Azt a tagot,
amely többirányú tevékenységet végez, valamennyi érintett tevékenységi csoportban fel kell tüntetni. A tagnévsor
benyújtható kizárólag elektronikus formában is.
(3) Ha a szakmaközi szervezetben a tagsági viszony más szervezetben betöltött tagsági viszony révén jön létre, a tagok
alatt a szakmaközi törvény alkalmazásában azokat is érteni kell, akiket a tagsági jogosultság közvetve illet.
(4) Az  elismerési kérelem elbírálásához felhívásra az  elismerési feltételek fennállásának megállapításához szükséges
tények bizonyítása érdekében egyéb iratokat is be lehet nyújtani.
Elismerés és az elismerés visszavonása 4. § (1) Az  elismerési kérelemről a  vidékfejlesztési miniszter (a  továbbiakban: miniszter) – szükség szerint az  általa
létrehozott szakértői bizottság javaslatának figyelembevételével – a  szakmaközi törvény 3.  § a)  pontjában
meghatározott határidőn belül dönt.
(2) A  miniszter az  elismerésére vonatkozó jóváhagyó döntéséről értesíti az  Európai Bizottságot, az  elismerésről szóló
jóváhagyó döntést közzéteszi a Hivatalos Értesítőben és a minisztérium honlapján (a továbbiakban: honlap).
(3) A  szakmaközi törvény 4.  § (4)  bekezdésében felsorolt feltételek fennállása esetén a  miniszter dönt az  elismerés
visszavonásáról, és gondoskodik a  döntés Hivatalos Értesítőben és honlapon történő közzétételéről, valamint
az Európai Bizottság értesítéséről.
Tájékoztatási kötelezettség 5. § (1) Az  elismert szakmaközi szervezet a  3.  § (1)  bekezdés b)  pontjában meghatározott okiratokban bekövetkezett
változások tényéről és tartalmáról, azok bekövetkezésétől számított harminc napon belül köteles értesíteni
a minisztériumot.
(2) Az  elismert szakmaközi szervezet legkésőbb minden gazdasági év kezdetét megelőző harminc nappal benyújtja
a  minisztérium részére a  következő gazdasági évre vonatkozó munkaprogramját, valamint minden gazdasági
év végét követő harminc napon belül beszámolót küld a  minisztérium részére az  elismerés hatálya alá tartozó
tevékenységének előző gazdasági évi végrehajtásáról és az  elismerési feltételeknek történő megfelelést igazoló
adatokról.
(3) Az  elismert szakmaközi szervezet a  szakmaközi törvény 20.  §-ában meghatározott feldolgozott adatbázist
minden év március 31-ig elektronikusan megküldi a minisztérium részére. A szakmaközi szervezet az adatbázisból
a miniszter felhívására év közben is köteles adatokat szolgáltatni.
(4) Az  (1) és (2)  bekezdésben meghatározott dokumentumokat a  minisztériumhoz egy eredeti példányban papír
alapon, valamint a minisztérium rendszerével kompatibilis elektronikus adathordozón kell benyújtani.
(5) Amennyiben az elismert szakmaközi szervezet nem tesz eleget az (1)–(3) bekezdésben meghatározott tájékoztatási
kötelezettségének, a  miniszter határidő tűzésével felszólítja a  kötelezettség teljesítésére. Ennek eredménytelen
elteltét követően a  miniszter a  szakmaközi szervezet elismerését felfüggeszti. A  felfüggesztés hatálya
az adatszolgáltatási kötelezettség teljesítéséig tart.
(6) A  felfüggesztés hatálya alatt az  elismert szakmaközi szervezet a  szakmaközi törvény 8–10.  §-ában és 13.  §
(2) bekezdésében meghatározott jogaival kapcsolatban új intézkedést nem kezdeményezhet.
(7) Az  elismert szakmaközi szervezet a  felfüggesztés hatálya alatt a  szakmaközi törvény 7.  §-ában meghatározott
jogaival kapcsolatban új piacszervezési intézkedést nem kezdeményezhet és a  már megszerzett, szakmaközi
szervezetként történő elismeréshez kapcsolódó jogosítványokat nem gyakorolhatja.
(8) A  felfüggesztés időtartamát figyelmen kívül kell hagyni a  tanácsi rendelet 1251.  cikk (3)  bekezdés b)  pontja és
a szakmaközi törvény 9. § (3) bekezdése szerinti időtartam számításakor.
Ellenőrzés 6. § A miniszter a  szakmaközi törvény 4.  § (3)  bekezdésében meghatározott ellenőrzés során az  egyes ágazatok
sajátosságainak megfelelően, az elismert szakmaközi szervezet által szolgáltatott adatok és dokumentumok alapján
– szükség esetén helyszíni szemle tartásával –
a) az ellenőrzés tárgyát képező gazdasági évre nézve vizsgálja az elismerési feltételek meglétét, valamint
b) szükség esetén meghatározza az  elismerési feltételeknek megfelelő működés helyreállítására nyitva álló
határidőt. Záró rendelkezés 7. § Ez a rendelet a kihirdetését követő nyolcadik napon lép hatályba.
Az Európai Unió jogának való megfelelés 8. § Ez a  rendelet a Tanács 1234/2007/EK rendelete (2007. október 22.) a  mezőgazdasági piacok közös szervezésének
létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről („az egységes közös
piacszervezésről szóló rendelet”) 123–126e. cikke végrehajtásához szükséges rendelkezéseket állapítja meg.
Dr. Fazekas Sándor s. k.,
 vidékfejlesztési miniszter


text:
33/2013. (XI. 22.) AB határozata a büntetőeljárásról szóló 1998. XIX. törvény egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezés elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére
irányuló bírói kezdeményezés alapján – dr. Pokol Béla alkotmánybíró párhuzamos indokolásával, valamint
dr. Balogh elemér, dr. Bragyova András, dr. Kiss László és dr. Lévay Miklós alkotmánybírók különvéleményével –
meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság a  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 2.  § (1) és (2)  bekezdéseinek, a  6.  §
(3)  bekezdés c) és d)  pontjainak, a  267.  § (1)  bekezdés j)  pontjának, a  332.  § (1)  bekezdés d)  pontjának, a  373.  §
(1) bekezdés I. c) pontjának, a 399. § (1) bekezdésének, a 416. § (1) bekezdés c) pontjának alaptörvény-ellenessége
megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezést elutasítja.
2. Az  Alkotmánybíróság a  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 580.  § (1)  bekezdés II. b)  pontjának
alaptörvény-ellenessége megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezést visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. A hivatali visszaélés bűntette miatt a Pestvidéki Nyomozó Ügyészség vádirata alapján folyamatban lévő bírósági
eljárást a  Fővárosi Ítélőtábla a  korábban hatályban volt Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 38.  §
(1)  bekezdése, valamint a  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a  továbbiakban: Be.) 266.  § b)  pontja
alapján felfüggesztette, és egyúttal az  Alkotmánybíróságnál a  büntetőeljárás azon szabályainak alkotmányossági
vizsgálatát kezdeményezte, amelyek a  törvényes vád fogalmát és kritériumrendszerét, valamint a  törvényes
vád hiányának jogkövetkezményeit határozzák meg. Az  ítélőtábla ennek megfelelően indítványozta a  Be. 2.  §
(1) és (2)  bekezdéseiben, a  Be. 6.  § (3)  bekezdésének c) és d)  pontjaiban, a  Be. 267.  § (1)  bekezdés j)  pontjában,
a  Be. 332.  § (1)  bekezdés d)  pontjában, a  Be. 373.  § (1)  bekezdés I. c)  pontjában, a  Be. 399.  § (1)  bekezdésében,
a Be. 416. § (1) bekezdés c) pontjában, valamint a Be. 580. § (1) bekezdés II. b) pontjában előírt eljárási szabályok
alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését. A  2012. január elsején hatályba lépett közjogi
változásokat követően az  ítélőtábla az  eljárás felfüggesztésének jogalapját az  Alkotmánybíróságról szóló
2011. CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 25. §-ára módosította, valamint a bírói kezdeményezést az Alaptörvény
rendelkezésének megjelölésével kiegészítette és egyúttal indítványozta a  Be. kifogásolt szabályai Alaptörvénnyel
való összhangjának vizsgálatát.
[2] A bírói kezdeményezésre okot adó bűnügyben a Pestvidéki Nyomozó Ügyészség hivatali visszaélés bűntette miatt
emelt vádat, amelyet a Pest Megyei Bíróság a tárgyalás előkészítése során megvizsgált, és azt állapította meg, hogy
az  ügyészi vádiratban leírt történeti tényállás nem tartalmazza a  vádbeli bűncselekmény törvényi tényállásának
egy elemét. Mindezek alapján a megyei bíróság a Be. 2. § (2) bekezdésében, a vádirattal szemben meghatározott
követelményrendszer sérelmét állapította meg, és ennek megfelelően a  büntetőeljárást a  Be. 267.  § (1)  bekezdés
j)  pontja alapján megszüntette. Az  ügyészi fellebbezés alapján eljáró Fővárosi Ítélőtábla a  megyei bíróság
végzését helybenhagyta. Ezt követően a  Pestvidéki Nyomozó Ügyészség ugyanazon gyanúsítottakkal szemben,
azonos tények alapján, ismételten vádiratot nyújtott be a bírósághoz, amelyben a  történeti tényállás leírása során
figyelembe vette a Pest Megyei Bíróság eljárást megszüntető végzésének indokolásában előadott hiányosságokat
is. Ezen vádirat alapján eljáró Pest Megyei Bíróság immáron érdemben vizsgálta a  vádbeli cselekményt és
tárgyalás tartását követően a  vádlottakat a  bűncselekmény bizonyítottságának hiánya miatt mentette fel.
Az ügyészi fellebbezés alapján eljáró Fővárosi Ítélőtábla az eljárást felfüggesztette és a következő okfejtés alapján
az Alkotmánybíróság eljárását kezdeményezte.
[3] 2. Az  ítélőtábla elsődleges álláspontja értelmében a  törvényes vád hiánya miatt történő eljárás megszüntetése
a  büntetőeljárás jelenlegi rendszerében ügydöntő, jogerőhatással rendelkező bírói döntésnek tekintendő, így
az  ismételt vádemelés megengedése a  Be. 6.  § (3)  bekezdésében foglalt alapelvet, valamint a  többszöri eljárás
tilalmának az Alaptörvény XXVIII. cikk (6) bekezdésében foglalt elvét is sérti.
[4] Másfelől ugyanakkor az  ítélőtábla hivatkozik a  vád törvényességéről, illetve a  törvényes vád hiánya okán történő
eljárást megszüntető végzés jogi természetéről szóló, a Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiumának a 2007. február
8. napján kelt, 1/2007. számú véleményére (a  továbbiakban: BK vélemény), amely a  kérdésben ténylegesen
meghatározza a bírói gyakorlatot. A kollégiumi vélemény II./4. c) pontja értelmében ugyanis nincs akadálya annak,
hogy a  vádló a  vád tárgyává tett cselekmény miatt a  terhelttel szemben ismételten vádat emeljen, ha a  bíróság
korábban törvényes vád hiánya miatt szüntette meg az  eljárást. Az  ítélőtábla értelmezése szerint az  ismételt
vádemelés lehetősége az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt pártatlan bírói eljáráshoz fűződő jogot
is sérti. Ennek indokaként az ítélőtábla azt adta elő, hogy a bíróság lényegét tekintve vádlói feladatot lát el, vagyis
vádlói funkciót vesz át, amikor az  eljárást törvényes vád hiánya okán megszüntető végzésének indokolásában
leírja a vádirat azon hiányzó vagy hibás kellékeit, amelyek miatt az adott ügyben benyújtott vádirat nem felel meg
a törvényes vád feltételrendszerének. Ezt követően pedig a bíróság végzésének indokolásában leírt szempontokat
figyelembe véve az  ügyész ismételten, immáron eljárásszerűen emelhet vádat. Ebben az  esetben azonban a  vád
tartalmát valójában az  ügyben később ítélkező bíró alakítja, amely kétségessé teszi a  későbbi elfogulatlan bírói
eljárás alaptörvénybeli követelményének érvényesülését.
[5] Mindezek mellett az  ítélőtábla a  törvényes vád büntetőeljárásbeli szabályaival és az  ahhoz kapcsolódó bírói
gyakorlattal szemben azt is kifogásolja, hogy lehetőséget ad a vádemelés visszaélésszerű gyakorlására. A  jelenlegi
bírói gyakorlat ugyanis megengedi, hogy azonos tényállás alapján az  elévülési idő folyamatos megszakítása
mellett a  vádló korlátlan alkalommal emelhessen vádat, ami úgyszintén az  Alaptörvény XXVIII.  cikkében elismert,
tisztességes eljárás alkotmányos elvének sérelmét idézi elő.
II. [6] Az Alkotmánybíróság eljárása során a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe.
[7] 1. Az Alaptörvény indítvány elbírálása során figyelembe vett rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.
(2) Senki nem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a  bíróság jogerős határozata nem
állapította meg.
(6) A jogorvoslat törvényben meghatározott rendkívüli esetei kivételével senki nem vonható büntetőeljárás alá, és
nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai
Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették
vagy elítélték.”
[8] 1. A Be. indítvánnyal érintett rendelkezései:
„2. § (1) A bíróság az ítélkezés során törvényes vád alapján jár el.
(2) Törvényes a vád, ha a vádemelésre jogosult a bírósághoz intézett indítványában meghatározott személy pontosan
körülírt, büntető törvénybe ütköző cselekménye miatt a bírósági eljárás lefolytatását kezdeményezi.”
„6. § (3) […]
c) – az e törvényben meghatározott kivételekkel – büntethetőséget kizáró vagy megszüntető ok áll fenn,
d) a  terhelt cselekményét már jogerősen elbírálták, kivéve a  Negyedik Részben, valamint a  XXIX. Fejezet II. és
III. Címében meghatározott eljárások esetét.”
„267. § (1) A bíróság az eljárást megszünteti,
[…]
j) ha a vád nem törvényes [2. § (2) bek.],”
„332. § (1) A bíróság az eljárást megszünteti
[…]
d) ha a vád nem törvényes [2. § (2) bek.],”
„373. § (1) A másodfokú bíróság
I. hatályon kívül helyezi az első fokú bíróság ítéletét, és az eljárást megszünteti, […]
c) ha az első fokú bíróság törvényes vád hiányában járt el,”
„399.  § (1) A  harmadfokú bíróság a  másodfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezi, és az  eljárást megszünteti
a 373. § (1) bekezdésének I. pontjában meghatározott esetekben.”
„416. § (1) Felülvizsgálatnak a bíróság jogerős ügydöntő határozata ellen akkor van helye, ha […]
c) a bíróság határozatának meghozatalára a 373. § (1) bekezdésének I. b) vagy c) pontjában, illetve II–IV. pontjának
valamelyikében meghatározott eljárási szabálysértéssel került sor,”
„580. § (1) Kártalanítás jár az előzetes letartóztatásért, a házi őrizetért és az ideiglenes kényszergyógykezelésért, ha
[…]
II. […]
b) az  eljárást a  büntethetőség elévülése, az  eljárás megindításához szükséges magánindítvány, feljelentés vagy
kívánat hiánya, a törvényes vád hiánya vagy vádelejtés miatt, illetőleg azért szüntette meg, mert a cselekményt már
jogerősen elbírálták; […]”
III. [9] Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta meg, hogy a bírói kezdeményezés megfelel-e az Abtv. 25. §-ában
foglaltak feltételeknek. E  törvényi feltételek értelmében „[h]a a  bírónak az  előtte folyamatban levő egyedi ügy
elbírálása során olyan jogszabályt kell alkalmazni, amelynek alaptörvény-ellenességét észleli, vagy alaptörvényellenességét az Alkotmánybíróság már megállapította, – a bírósági eljárás felfüggesztése mellett – az Alaptörvény
24.  cikk (2)  bekezdés b)  pontja alapján az  Alkotmánybíróságnál kezdeményezi a  jogszabály vagy jogszabályi
rendelkezés alaptörvény-ellenességének megállapítását, illetve az  alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazásának
kizárását.” Az  ítélőtábla indítványa a  büntetőeljárási törvény azon szabályait kifogásolta, amelyek a  törvényes vád
fogalmát és a  törvényes vád hiányának jogkövetkezményeit határozzák meg. Ugyanakkor a  folyamatban lévő
büntetőeljárásban a  kifogásolt jogszabályi rendelkezések közül az  ítélőtáblának nem mindegyiket szükséges
alkalmaznia. Az  Alkotmánybíróság értékelése szerint, figyelemmel az  alkotmánybírósági eljárás alapjául szolgáló
konkrét bűnügyre is, az Abtv. 25. §-ban foglalt követelménynek a Be. 2. § (1) és (2) bekezdései, valamint a Be. 6. §-a,
illetve a Be. 373. § vitatott szabályai felelnek meg, mert az Alkotmánybíróság eljárását kezdeményező ítélőtáblának
az előtte folyamatban lévő büntetőügyben kizárólag ezen eljárási szabályok alkalmazását szükséges megfontolnia.
[10] Ugyanakkor az  Alaptörvény 24.  cikk (4)  bekezdése lehetőséget nyújt az  Alkotmánybíróságnak arra, hogy egy
jogszabályi rendelkezést abban az  esetben is vizsgálhasson, ha az  a  felülvizsgálni kért jogszabályi rendelkezéssel
szoros tartalmi összefüggésben áll. A  törvényes váddal összefüggő elsőfokú, harmadfokú, illetve a  rendkívüli
perorvoslat során irányadó rendelkezések tekintetében fennáll a  szoros tartalmi összefüggés a  konkrét ügyben
alkalmazandó eljárási szabályokkal, ezért az Alkotmánybíróság az alkotmányossági vizsgálatot ezekre a jogszabályi
rendelkezésekre is kiterjesztette.
[11] A kártalanítási eljárás külön szabályai közül azonban a  Be. 580.  § (1)  bekezdés II. b)  pontja kizárólag a „törvényes
vád hiánya” szövegrésszel, mint következmény kapcsolódik az  indítványban vitatott jogszabályi rendelkezésekhez.
A  törvényes vád fogalmával, illetve annak eljárási következményeivel a  kártalanítás szabályai csak közvetett
kapcsolatban állnak, így az Alkotmánybíróság nem állapíthatta meg a szoros összefüggést e jogszabályi rendelkezés
tekintetében. Az Alkotmánybíróság ezért az ítélőtábla indítványát ebben a részében az Abtv. 64. § b) pontja alapján
visszautasította.
IV. [12] Az Alkotmánybíróság értékelése alapján a  bírói kezdeményezésben előadott alkotmányossági kifogásokat két
főbb csoportra lehet bontani, amelyek külön-külön igényelnek érdemi vizsgálatot. A  bírói kezdeményezésben
előadottak egyfelől azt sérelmezik, hogy az  ismételt vádemelés a kétszeres értékelés tilalmába, vagyis a „ne bis in
idem” alapelvébe ütközik. Másfelől pedig az  ítélőtábla azt látja sérelmesnek, hogy a büntetőeljárást törvényes vád
hiánya okán megszüntető bíróságnak az ismételt vádemelés alapján történő későbbi eljárása már nem felelhet meg
a  pártatlanság követelményének. Az  Alkotmánybíróság a  határozata Indokolásának ebben a  részében a  kétszeres
értékelés tilalmának kérdését vonja vizsgálat alá, míg a  határozat Indokolásának következő, V. számú részében
([32]–[37] bekezdésében) értékeli az  ítélőtáblának a  tisztességes eljárásban rejlő pártatlanság elvének
érvényesüléséhez kapcsolódó kifogásait.
[13] Az Alkotmánybíróság az  Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdésében foglalt alkotmányértelmezési kötelezettségre is
figyelemmel elsőként rövid áttekintést nyújtott a  vádelv történetéről és alkotmányos jelentőségéről (Indokolás
[14]–[15] bekezdése), majd ezek után bemutatta a  vád törvényességének hatályos rendszerét (Indokolás
[16]–[18] bekezdés). Az  Alkotmánybíróság ezt követően a  hazai felfogás és külföldi jogállami példák, illetve
a nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok gyakorlatának felvázolásán keresztül meghatározta a kétszeres értékelés
tilalmának jelentését (Indokolás [19]–[29] bekezdés), majd végül mindezek alapján választ adott arra, hogy a  vád
törvénytelenségének megállapítása esetén ugyanazon cselekmény miatt az  ismételt vádemelés lehetősége és
a kétszeres értékelés tilalma között milyen alkotmányos összefüggés állapítható meg (Indokolás [30]–[31] bekezdés).
[14] 1.1. A  büntetőeljárások különféle típusait az  azokat felépítő eljárási szakaszok száma szerint lehet csoportosítani.
Ennek megfelelően négy, illetve három eltérő jellegű szakaszból felépülő eljárások különböztethetőek
meg. Így az  előbbiek esetében elkülönülnek: a  nyomozási (1), az  ügyészi (2), a  vizsgálati (3) és a  főtárgyalási
(4)  szakaszok. A  vizsgálati szakasz során a  vizsgálóbíró vagy a  vádtanács arról dönt, hogy az  ügyben meg
lehet-e kezdeni a  főtárgyalást, vagyis a  vizsgálóbírói intézményt alkalmazó országokban végső soron
a  vizsgálóbíró, vagy a  vádtanács dönti el, hogy mely bűnügyek érdemesek, illetve mely vádiratok alkalmasak,
vagy kellően megalapozottak ahhoz, hogy a  perbíróság a  tárgyalásukat megkezdje. Ezt az  eljárási rendet követte
az 1896:XXXIII. törvénycikk a bűnvádi perrendtartásról (a továbbiakban: Bp.) is. A Bp. 102–129. §§ szóltak a vizsgálati
szakaszról, amely a  kiemelt tárgyi súlyú, illetve az  összetett megítélésű ügyekben a  büntetőperek előkészítő
szakaszához tartozott. A vizsgálat legfontosabb célja azoknak az adatoknak a bírói feltárása és megállapítása volt,
amelyek alapján dönteni lehetett arról, hogy a  főtárgyalás elrendelhető-e, avagy a  bűnvádi eljárást a  főtárgyalás
megkezdésének valamely akadálya miatt meg kell szüntetni. A vádtanács tehát e vizsgálat eredményétől függően
dönthetett a  főtárgyalás megtarthatóságáról, vagy a  bűnvádi eljárás megszüntetéséről (Bp. 102.  §). A  vádtanács,
illetve felügyelete mellett a  vizsgálóbíró bizonyítást vehetett fel (Bp. 177.  §, 185.  §, 202.  §), illetve a  bűnügyi
vizsgálatot a  vádtanács megszüntethette (Bp. 128.  §). Ehhez képest a  hatályos magyar büntetőeljárási törvény
három eltérő büntetőeljárási szakaszt különít el, amelyben a tárgyalás és a vizsgálat összeolvad, ugyanis a perbíró
a  tárgyalás előkészítése során látja el a  vádirat alkalmasságának vizsgálatát (Be. 263–280.  §§). Mindkét eljárási
rendszer közös sajátja ugyanakkor, hogy vádelvre épül. Ennek értelmében pedig a bíróság a vádiratban leírt tények
alapján kizárólag a  megvádolt személy felelősségéről dönthet [lásd: Bp. 1.  §-át, illetve Be. 2.  § (3)  bekezdését].
A tárgyalás tartására is alkalmas vádemeléssel pedig a büntetőeljárás nemcsak egy új szakaszához érkezik, hanem
egyúttal kontradiktórius jelleget ölt és a  tisztességes eljáráshoz tartozó jogosítványok, valamint az  egyéb eljárási
jogok és garanciák ettől kezdődően nyerhetnek teljes körű érvényesülést {erről lásd részletesen: 8/2013. (III. 1.)
AB határozat, Indokolás [30]}.
[15] 1.2. A  vád központi jelentőségét ennek megfelelően a  magyar büntetőeljárás alapvető, garanciális tételei között
számon tartott vádelv adja, amely szoros összefüggésben áll az  Alaptörvény XXVIII.  cikkében foglalt eljárási
garanciarendszerrel. A  vádelv eljárási garanciája egyidejűleg több részelemből építkezik: (1) a  büntetőeljárás
bírósági szakaszát kizárólag a  vád lendítheti működésbe, vagyis a  bíróság előtti büntetőeljárás megindításának
nélkülözhetetlen előfeltétele a  vád [Be. 2.  § (1) és (3)  bekezdései, illetve Be. 6.  § (1)  bekezdése]; (2) a  bíróság
eljárása vádhoz kötött, vagyis a  vád jelöli ki az  eljárás kereteit: a  büntetőeljárás során egyfelől a  tettazonosság
elve, másfelől a  bíróság vádkimerítési kötelezettsége érvényesül, vagyis a  bíróság köteles a  vádat kimeríteni, de
azon túl már nem terjeszkedhet [Be. 2. § (3) és (4) bekezdései, illetve Be. 257. § (1) bekezdése]; (3) a büntetőeljárás
során az  eljárási, perbeli funkciók kizárólag egymástól elkülönülten működhetnek (Be. 1.  §). Ez  az  értelmezés áll
összhangban az  Alkotmánybíróság korábban megfogalmazott elvi álláspontjával is [erről lásd: 14/2002. (III. 20.)
AB határozat, ABH 2002, 101, 104–106.]. A  vádelv ennek megfelelően alapvető feltétele annak, hogy tényleges
érvényesülést nyerhessen az  Alaptörvény XXVIII.  cikkének eljárási garanciarendszere. A  büntetőeljárás hatályos
szabályaiból kiolvasható az is, hogy az ügyészi vádemelés szigorú feltételekhez kötött. Az ügyész abban az esetben
dönthet a vádemelés mellett, ha nem állapítható meg nyomozás megszüntetési vagy felfüggesztési ok [Be. 188. §
(1)  bekezdés a)–i)  pontok; Be. 190.  § (1)  bekezdés a)–j)  pontok], további nyomozati cselekmények foganatosítása
szükségtelen, közvetítői eljárás igénybevételére, illetve vádemelés elhalasztására, vagy részbeni mellőzésére
pedig nincsen törvényes lehetőség [Be. 216.  § (1)  bekezdés]. Ezzel egyezően az  ügyészi vádemelés szigorú
követelményét fogalmazza meg a  jogirodalom álláspontja is, amely szerint az  ügyész akkor dönthet a  vádemelés
mellett, ha az  objektív bizonyítékok alapján arra a  szubjektív, belső meggyőződésre jut, hogy bűncselekményt
követtek, el és kétséget kizáróan a  gyanúsított az  elkövető. A  vádirat ezt a  kétséget kizáró ügyészi bizonyosságot
juttatja kifejezésre, amely már nem a  bűnüldöző hatóságok feltételezését, hanem következtetését, döntését
tartalmazza (vö. Király Tibor: Magyar büntető eljárási jog, 75. oldal, Tankönyvkiadó 1978.; illetve Gellér Balázs: A vád
törvényességének egyes aspektusai, Jogtudományi Közlöny 2011/9. szám). Vádemelést követően a  bűnügyben
eljáró perbíróságnak a  vádban leírt cselekményről szükséges döntést hozni: a  vádemelés egyidejűleg a  döntés
kötelezettségének terhét rója a bíróságra [Be. 2. § (4) bekezdés].
[16] 2.1. A  vád törvényességére vonatkozó szabályokat a  büntetőeljárási törvényt novelláris jelleggel módosító
2006. évi LI. törvény vezette be a jelenleg hatályos büntetőeljárás rendszerébe. Ezek szerint a vád akkor törvényes,
ha a  vádemelésre jogosult (alaki feltétel) meghatározott személy, pontosan körülírt, büntető törvénybe ütköző
cselekménye miatt (tartalmi feltételek) bírósági eljárás lefolytatását kezdeményezi [Be. 2.  § (2)  bekezdése].
A  vád törvényességének fogalma tehát egy olyan minimális alaki és tartalmi természetű feltételrendszert jelöl ki,
amelynek teljesítése ahhoz szükséges, hogy a büntetőbíróság előtti eljárás egyáltalán kezdetét vehesse. A jogalkotó
szándéka szerinti garanciális szabály alkotmányjogi jelentősége abban áll, hogy e  minimális követelményeknek
megfelelő vádirat, illetve vádindítvány szolgálja a  vádelv érvényesülését és így a  vádlói és bírói funkció teljesebb
elhatárolását. Ily módon biztosítja ugyanis az  eljárási szerepek elválasztásának hatékonyabb érvényesülését,
vagyis azt, hogy a vádirat pontos elkészítésén keresztül a vádelőkészítés alaposságáért való felelősséget a bűnügyi
nyomozást ténylegesen irányító ügyész viselje. Ezzel együtt megszabja a büntetőbírósági eljárás kereteit is, amely
a  büntetőjogi felelősségre vonás hatékonyságát és a  büntetőeljárás lefolytatásának időszerűségét segíti elő. Ezen
kívül a bírósági eljárás kereteit pontosan meghatározó vádirat, illetve vádindítvány áll összhangban a védelemhez
fűződő jogosítványok hatékony érvényesítésével is. A  vádirat közlését követően ugyanis a  védelem az  eljárási
jogosítványait akkor képes hatékonyan gyakorolni, ha a  tisztában van a  terhelttel szemben felhozott vádakkal,
vagyis ha a  vádirat egyértelműen megfogalmazott és pontosan körülírt büntetendő cselekményt tartalmaz
[Be. 263.  § (2), (3) és (4)  bekezdések]. Ilyen megfontolások alapján az  Alkotmánybíróság arra a  következtetésre
jutott, hogy a  Be. 2.  § (1) és (2)  bekezdéseiben szabályozott vád törvényességének feltételrendszere a  vádelv
és azon keresztül az  Alaptörvény XXVIII.  cikkében elismert eljárási garanciarendszer teljesebb érvényesülését
támogatja. Az  Alkotmánybíróság éppen ezért nem osztotta az  ítélőtábla azon álláspontját, amely a  Be. 2.  § (1) és
(2) bekezdéseinek alkotmányosságát vitatta, így a Fővárosi Ítélőtábla indítványát e körben elutasította.
[17] 2.2. A minimális feltételeket sem teljesítő vádirat, illetve vádindítvány nem alkalmas a bírósági eljárás megindítására.
A vád törvényessége a bírósági eljárás lefolytatásának alapvető feltétele és annak hiánya az eljárás megkezdésének
vagy lefolytatásának akadálya [Be. 2. § (1) bekezdése és Be. 6. § (1) bekezdése]. A vád törvényességének kérdésétől
elkülönül a  vád megalapozottságának kérdése. Míg ez  előbbi az  ítélkezés megkezdésének nélkülözhetetlen
előfeltétele, addig az  utóbbit éppen a  bíróság ítélkezési tevékenységének eredménye igazolhatja. A  hatályos
büntetőeljárás rendszerében a törvényes vád hiányának következménye a büntetőeljárás kötelező, mérlegelést nem
tűrő megszüntetése. Ennek megfelelően a bíróság akár a tárgyalás előkészítése során, akár a tárgyalás megkezdését
követően hivatalból köteles vizsgálni a  vád törvényességét és a  törvényes vád hiányának megállapítása esetén
mérlegelés nélkül szükséges megszüntetnie az  eljárást [Be. 267.  § (1)  bekezdés j)  pont; Be. 332.  § (1)  bekezdés
d) pont; Be. 373. § (1) bekezdés I. c) pont; Be. 399. § (1) bekezdése; Be. 428. § (2) bekezdés]. Az Alkotmánybíróság
értékelése szerint a  törvényes vád hiányához fűzött szigorú eljárásjogi következmény az  Alaptörvény
XXVIII. cikkében megfogalmazott alkotmányos garanciarendszer tényleges érvényesülését erősíti, hiszen elejét veszi
annak, hogy a  védelem joga csorbulhasson, vagy az  eljárási szerepek felcserélődésén keresztül az  eljáró bíróság
pártatlanságát kétely övezhesse. Ilyen okok alapján az Alkotmánybíróság nem osztatta az  ítélőtábla indítványának
azon érvelését, amelyben a  törvényes vád hiányának jogkövetkezményeit szabályozó jogszabályhelyek
alkotmányosságát kifogásolta. Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság az  ítélőtábla kezdeményezését ebben
a  részében sem találta megalapozottnak és a  Be. 6.  § (3)  bekezdésének c) és d)  pontjaiban, a  Be. 267.  §
(1)  bekezdés j)  pontjában; a  Be. 332.  § (1)  bekezdés d)  pontjában; a  Be. 373.  § (1)  bekezdés I. c)  pontjában; a  Be.
399.  § (1)  bekezdésében; Be. 416.  § (1)  bekezdés c)  pontjában foglalt szabályok alaptörvény-ellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló ítélőtáblai kezdeményezést elutasította. Az  Alkotmánybíróság
ezek után azt a  kérdést vizsgálta meg, hogy a  törvényes vád hiánya okán történt eljárást megszüntető végzés
meghozatalát követően az  ismételt vádemelés lehetősége és az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (6)  bekezdésében foglalt
kétszeres értékelés tilalma között milyen alkotmányos összefüggés állapítható meg.
[18] 2.3. A büntetőeljárási törvény nem tartalmaz rendelkezést arról, hogy a törvényes vád hiánya okán történő eljárást
megszüntető bírói végzés meghozatalát követően ugyanazon történeti cselekmény miatt azonos gyanúsítottal
szemben lehetséges-e ismételten vádat emelni. A Be. 332. § (1) bekezdés d) pontja szerint a törvényes vád hiánya
miatt történt eljárást megszüntető végzés a bíróság ügydöntő határozata. A BK vélemény I. és II. pontjai nyújtanak
olyan iránymutatást, amely ebben a kérdésben orientálja az országos bírói gyakorlatot. A Legfelsőbb Bíróság a BK
véleményben arra az álláspontra helyezkedett, hogy a törvényes vád hiánya miatt történt eljárás megszüntetésével
szemben biztosított ugyan a  fellebbezés lehetősége, de a  vádló utólag, a  fellebbezésben, vagy a  másodfokú
eljárásban már nem pótolhatja az eljárás megszüntetésére okot adó hiányosságokat (BK vélemény II. 4./b) pontja).
Mindemellett ugyanakkor nincs törvényes akadálya annak, hogy a  vádló a  vád tárgyává tett cselekmény miatt
a  terhelttel szemben ismételten vádat emeljen. Ennek okaként a  Legfelsőbb Bíróság azt jelölte meg, hogy
a  törvényes vád hiányában történő büntetőeljárást megszüntető végzés a  büntetőjogi felelősség tekintetében
anyagi jogerőhatással azért nem rendelkezik, mert a bíróság ilyen esetekben valójában eljárási akadály miatt nem
dönt érdemben a  vád tárgyává tett cselekményről és a  büntetőjogi igényről, vagyis másként fogalmazva a  vádat
nem meríti ki (BK vélemény II. 4./c) pontja). Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően azt értékelte, hogy a törvényes
vád hiányában történő eljárást megszüntető bírói végzés meghozatalát követően ugyanazon történeti cselekmény
miatti ismételt vádemelési lehetőség sérti-e az Alaptörvény XXVIII. cikk (6) bekezdésében foglalt kétszeres értékelés
tilalmát.
[19] 3. Az Alkotmánybíróság az összefüggés feltárásához mindenekelőtt megvizsgálta a kétszeres értékelés büntetőjogi
tilalmának célját és értelmét. Az  Alkotmánybíróság kiindulópontját e  körben az  jelentette, hogy az  állami
büntetőigény érvényesítése a  jogállamokban kizárólag akkor nyerhet alkotmányos igazolást, ha azt olyan eljárási
garanciák megtartása mellett folytatják, amelyek ellensúlyt képeznek az  állami hatalommal szemben és elejét
veszik az  állami büntetőhatalom önkényes, visszaélésszerű gyakorlásának. Az  állam büntetőhatalmának korlátját
jelentő, ilyen eljárási elvnek számít az Alaptörvény XXVIII. cikkében foglalt alkotmányos garanciarendszer, valamint
a  büntetőeljárási törvény alapelvei között nevesített kétszeres értékelés tilalma is [Alaptörvény XXVIII.  cikk
(6) bekezdés, Be. 6. § (4) bekezdés d) pontja]. Ezen alkotmányos szabály szerint senki nem vonható büntetőeljárás
alá, és nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés,
illetve az  Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már
jogerősen felmentették vagy elítélték. Az  alkotmányos rendelkezés a  „res iudicata”, valamint a  „ne bis in idem”
elvek összekapcsolásán keresztül egy relatív eljárási akadályt fogalmaz meg az elbírált, büntetendő cselekmények
tekintetében [ezzel egyezően lásd: 42/1993. (VI. 30.) AB határozat, 1993, 300.]. Az  alkotmányos szabály egyfelől
alapjogi rendelkezés az  állami büntetőhatalom visszaélésszerű gyakorlásával szemben, másfelől pedig
a  jogbiztonság érvényesülésének érdekében működő szabály, hiszen garantálja az  érdemi bírósági döntések
végleges jellegét {EJEB, Sergey Zolotukhin kontra Oroszország [GC] (14939/03), 2009. február 10., 78. bekezdése}.
[20] 3.1. A külföldi jogállamok alkotmányai is alapvető jogként ismerik el és érvényesítik a „ne bis in idem” elvet, illetve
büntetőeljárásaikban is megjelenik az  alkotmányos védelemben részesülő szabály. Ennek megfelelően például
a Német Szövetségi Köztársaság alkotmányának 103. Cikk (3) bekezdése, vagy Szlovénia alkotmányának 31. Cikke
tartalmazza a „ne bis in idem” elvet. Svájc büntetőeljárási törvényének 11. Cikk (1)  pontja pedig úgy rendelkezik,
hogy nem lehet vádat emelni olyan személlyel szemben, akit korábban végleges és jogerős bírói ítélettel
felmentettek, vagy elítéltek. (Erről lásd: http://www.admin.ch/ch/e/rs/3/312.0.en.pdf, 2013. augusztus 30. napi
állapot szerint.)
[21] Az Alkotmánybíróság vizsgálódása során észlelte azt is, hogy az  angolszász típusú jogrendszerekben a  kétszeres
értékelés tilalmát a „double jeopardy” klauzula tartalmazza, amely a római jogi alapú „ne bis in idem” elvhez képest
nem a történeti tényekhez kapcsolódik, hanem egy konkrét bűncselekményhez {erről lásd részletesen: EJEB, Sergey
Zolotukhin kontra Oroszország [GC] (14939/03), 2009. február 10., 81–84. bekezdéseit és az  EU Bíróság Leopold
Henri Van Esbroeck (C-406/04) ügyben hozott döntésének 42.  pontját, valamint az  Emberi Jogok Amerikaközi
Bíróságának Loayza-Tomayo kontra Peru, 1997. szeptember 17. napján kelt döntésének 66.  pontját}. Az  amerikai
alkotmány ötödik alkotmány-kiegészítésében megjelenő „double jeopardy” klauzula szerint „senkit nem lehet
ugyanazon bűncselekményért kétszer életét vagy testi épségét fenyegető eljárás alá vonni”. Az  alkotmányos
szabadságjog azt garantálja, hogy senkivel szemben ne lehessen kétszer eljárni ugyanazon bűncselekmény miatt.
Az alkotmányos szabály megalkotásának indoka pedig az állam visszaélésszerű bűnüldözési gyakorlatával szembeni
védelem volt [Blueford v. Arkansas 566 U.S. (2012), Dissenting of Sotomayor, J.]. E jog tényleges tartalmát az amerikai
Legfelső Bíróság számos döntésében formálta: az alkotmányos szabály egyfelől védelmet nyújt ugyanazon tényállás
alapján a  bűncselekmény halmozódásokkal szemben [Blockburger v. United States 284 U.S. 299 (1932); Brown
v. Ohio 432 U.S. 161 (1977)]. Így például az  utóbbi hivatkozott bűnesetben autólopási cselekmény elkövetésekor
a  lopás bűntette miatt elítélt terheltet nem lehet azért is felelősségre vonni, mert később jogtalanul használta
az  általa eltulajdonított autót. Másfelől az  alkotmányos klauzula védelmet nyújt az  elítélés, felmentés és bizonyos
eredmény nélküli tárgyalások (mistrial) eseteiben az  ismételt vádemeléssel szemben is. Ugyanakkor ez  a  tilalom
az  eredmény nélküli tárgyalások tekintetében csak jelentős korlátok között érvényesülhet: főszabályként akkor,
ha az  eredménytelenség a  vádló érdekköréből fakadt, és nem fűződik hozzá nyomós magyarázat [Arizona v.
Washington 434 U.S. 497 (1978); Oregon v. Kennedy 456 U.S. 667 (1982)]. További korlátot jelent, hogy a klauzula
csak akkor léphet működésbe, ha a  vádlott tárgyalása már megkezdődött, vagyis esküdtszéki tárgyalás esetén
az  esküdtek kiválasztásával és eskütételének pillanatától, míg nem esküdtszéki tárgyalás esetén a  bizonyítás
megnyitásának pillanatától. A  fenyegető eljárás ugyanis a  Legfelső Bíróság olvasatában csak a  tények érdemi
vizsgálatának megkezdésével veheti kezdetét [Serfass v. Unites States 420 U. S. 388 (1975)]. Ezzel összefüggő
legutóbbi ügyben a  Legfelső Bíróság arról határozott, hogy a  döntésképtelen esküdtszék miatt eredménytelenné
nyilvánított tárgyalás akkor sem von maga után ismételt vádemelési tilalmat, ha az első vádpontokban az esküdtek
egyhangúan ártatlannak mondták a  vádlottat. Ennek oka az, hogy amíg valamennyi vádpontban nem születik
döntés, addig nem lehet végleges igényű felmentésnek tekinteni az  esküdtszék elnökének az  esküdtek vitájának
állásáról a bírósághoz intézett beszámolóit [Blueford v. Arkansas 566 U.S. (2012)]. Az Alkotmánybíróság kitekintése
szerint az  alkotmány-kiegészítés a  Legfelső Bíróság gyakorlatában nem nyert olyan értelmet, hogy a  tények
vizsgálata nélkül elutasított vád ismételt vádemelési tilalmat vont volna maga után.
[22] 3.2. A kétszeres értékelés tilalma azonban nemcsak a hazai, valamint a külföldi jogállamok büntetőeljárási alapelvei
között jelenik meg, hanem azt valamennyi jelentősebb, emberi jogokat oltalmazó nemzetközi egyezmény is
alapvető jogként ismeri el. A  releváns nemzetközi egyezmények a „ne bis in idem” elv államon belüli és államok
közötti alkalmazását különítik el. Az államok közötti kettős büntetés tilalmának elve szerint, ha egy bűncselekmény
miatt a  terheltet egyik államban jogerősen elítélték vagy felmentették, ugyanazon cselekmény miatt már nem
lehet a  terhelttel szemben egy másik szerződő államban büntetőeljárást lefolytatni [ehhez hasonlóan lásd:
a  Schengeni Megállapodás Végrehajtásáról szóló, 1990. június 19. napján aláírt Egyezmény (a  továbbiakban:
Schengeni Végrehajtási Egyezmény) 54. Cikkét]. Leginkább az egyre gyakoribb és egyre súlyosabb méreteket öltő
határon átnyúló bűnözés miatt e  körbe azok az  esetek vonhatóak, amikor az  elkövetőkkel szemben ugyanazon
történeti tények alapján egyszerre több állam is érvényesíteni kívánja büntetőjogi igényét. Ehhez képest a „ne
bis in idem” elv államon belüli alkalmazása kizárja, hogy a  felmentett vagy elítélt terhelttel szemben ugyanazon
cselekmény miatt ismételten büntetőeljárást folytassanak. Ennek megfelelően a  Polgári és Politikai Jogok
Nemzetközi Egyezségokmánya (a  továbbiakban: Egyezségokmány) 14. Cikk (7)  bekezdése úgy fogalmaz, hogy
„[s]enkivel szemben sem lehet büntetőeljárást indítani vagy büntetést kiszabni olyan bűncselekmény miatt,
amely miatt az  adott ország törvényének és büntetéseljárásának megfelelően jogerős ítélettel már elítélték
vagy felmentették.” Ehhez hasonlóan fogalmaz az  emberi jogok és az  alapvető szabadságok védelméről szóló,
Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének
4. Cikk (1)  bekezdése, amelynek értelmében „[h]a valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási
törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e  személlyel
szemben ugyanennek az  államnak az  igazságszolgáltatási szervei ugyanezen bűncselekmény miatt nem
folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.” Ezen kívül a  büntetőjogi
kétszeres értékelés tilalmát fogalmazza meg az  Emberi Jogok Amerikai Egyezményének 8. Cikk (4)  bekezdése
is, amely szerint azon vádlottal szemben, akit jogorvoslattal tovább már nem támadható ítéletben mentettek fel,
ugyanazon cselekményért további eljárás már nem folytatható. Az  államon belüli és az  államok közötti kétszeres
értékelés tilalmát az európai régióban sajátosan ötvözi Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. Cikke, amely szerint
„[s]enki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az  Unióban
a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.” Az Európai Unió Bírósága (a továbbiakban EU
Bíróság) a „ne bis in idem” szabályra az uniós jog egyik olyan alapelveként tekint, amelyet az Egyezmény kiegészítő
jegyzőkönyve is magában foglal [erről lásd: EU Bíróság, Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) és mások kontra
Bizottság, C–238/99 P, C–244/99 P, C–245/99 P, C–245/99 P, C–247/99 P, C–250/99 P – C–252/99 P & C–254/99, § 59.;
2002. október 15.].
[23] A „ne bis in idem” elvet azonban sem a nemzeti alkotmányok, sem a nemzetközi egyezmények nem tekintik kivételt
nem tűrően érvényesülő szabálynak. A „ne bis in idem” elv alól enged kivételt az  Egyezmény hetedik kiegészítő
jegyzőkönyvének 4. Cikk (2) bekezdése azokban az esetekben, ha el nem bírált új tény, avagy az eljárásban vétett
alapvető hiba kihatott az  ítéletre. Sajátosan fogalmazzák meg az elv érvényesülését a Nemzetközi Büntetőbíróság
Római Statútumának 20. Cikk (3)  bekezdés a) és b)  pontjai, amelynek értelmében nem akadálya a  Nemzetközi
Büntetőbíróság eljárásának, ha a korábbi büntetőeljárás azt a célt szolgálta, hogy a terheltet kivonják a büntetőjogi
felelősségre vonás alól, vagy nem független és pártatlan bírói fórum folytatta le az  eljárását. Hasonló szabályokat
tartalmaznak a Ruandában, valamint a volt Jugoszláviában elkövetett háborús bűncselekmények és a nemzetközi
humanitárius jogot súlyosan sértő cselekmények elbírálásáért az  Egyesült Nemzetek Szervezetének Biztonsági
Tanácsa által létrehozott ad hoc nemzetközi büntető bíróságok statútumai is [erről lásd: a  volt Jugoszláviában
elkövetett bűncselekményekkel összefüggő Katonai Törvényszék (ICTY) Statútumának 10. Cikkét, valamint
a Ruandában elkövetett bűncselekményekkel összefüggő Katonai Törvényszék (ICTR) Statútumának 9. Cikkét].
[24] 3.3. Magyarország részes állama mind az  Egyezségokmánynak, mind az  Egyezménynek, így azok ellenőrző
mechanizmusainak jogértelmezését az  Alkotmánybíróság a  jogvédelem minimális szintjeként ismeri el
{[32/2012.  (VII. 4.) AB határozat, Indokolás [41]; legutóbb megerősítve: 25/2013. (VII. 19.) AB határozat, Indokolás
[27]}. Az Egyezmény a hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. Cikk (2) bekezdése ugyanabban az államban történő
kétszeres eljárásról szól, ezért az  Egyezmény a „ne bis in idem” elv érvényesítését nemzeti keretek között kívánja
meg. Az  Emberi Jogok Európai Bírósága (a  továbbiakban: EJEB) Sergey Zolotukhin kontra Oroszország ügyben
vizsgálta részletesebben az  Egyezmény hetedik kiegészítő jegyzőkönyvében megjelenő „ne bis in idem” elv
értelmét. Ebben a  döntésben három, egymástól elkülönülő jogosítványt bontott ki az  elvből: (1) jog ahhoz, hogy
a  terheltet az  újratárgyalásért ne lehessen felelőssé tenni, (2) jog az  ismételt tárgyalással szemben, illetve (3) jog
az ugyanazon bűncselekmény miatti többes büntetés kiszabásával szemben. Az EJEB többek között azt a kérdést is
vizsgálta, hogy a „ne bis in idem” elv értelmezésekor mely esetekben lehet egy bírói döntést véglegesnek tekinteni.
Kiindulópontja e  körben az  volt, hogy a  véglegesség igényével lezárt büntetőügyekben megtiltsa az  ismételt
büntetőeljárások indítását. A  cikkhez fűzött előkészítő anyag szóhasználata szerint: „condamné par un jugement
définitif conformément à la loi et à la procédure pénale de cet Etat”, vagyis a nemzeti jog szerint véglegesen lezárt
ítélet. Egy bírói határozat általában akkor tekinthető a  büntetőeljárást véglegesen lezáró döntésnek, ha elérte
a „res iudicata” erőt, amelyet pedig mindig az  adott nemzeti jog értelmezésével lehet megállapítani {erről lásd:
EJEB Sergey Zolotukhin kontra Oroszország [GC] (14939/03) 2009. február 10.; 52., illetve 107–109. bekezdések,
valamint EJEB Nikitin kontra Oroszország, (50178/99) 2004., 35. bekezdését; legutóbb megerősítette: EJEB Asadbeyli
és mások kontra Azerbajdzsán, 2012. december 11., 3653/05., 14729/05., 20908/05., 26242/05., 36083/05. és
16519/06., 150.  bekezdése, illetve EU Bíróság, Leopold Henri Van Straaten és mások, C-150/05., 2006. szeptember
28.}. Ezt a  felfogást erősíti az Egyezségokmány érvényesítését ellenőrző ENSZ Emberi Jogi Bizottsága is, amelynek
olvasatában az  Egyezségokmány 14. Cikk (7)  bekezdésében biztosított jog kizárólag abban az  esetben sérül, ha
a  véglegesség igényével felmentett vagy elítélt személlyel szemben ugyanazon tények alapján indítanak újabb
eljárást (lásd: Emberi Jogi Bizottság, Schwizer kontra Uruguay, 66/1980. számú határozat 18.2.  pontját, valamint
a Jijón kontra Ecuador, 277/1988. számú határozat 5.4. pontját).
[25] Ugyanakkor az  EJEB értékelése szerint a  „ne bis in idem” elv alkalmazhatósága mégsem függhet kizárólag
a nemzeti eljárásjog karakterétől. Ez ugyanis azt a veszélyt hordozhatja magában, hogy az egyezménybeli szabály
értelmét ténylegesen a  Szerződő Államok diszkrecionális jogértelmezése határozná meg, amely adott esetben
összeegyeztethetetlen lenne az  Egyezmény feladatával és céljával. Éppen ezért az  Egyezmény hetedik kiegészítő
jegyzőkönyvének 4. Cikkét mindig az  Egyezmény 6. és 7. Cikkeiben foglaltakra figyelemmel szükséges értelmezni
[EJEB Öztürk kontra Németország (8544/79), 1984. február 21., 49. bekezdés, legutóbb megerősítve: EJEB Tomasovic
kontra Horvátország, 2011. október 18., 53785/09., 19. bekezdés]. Az  Egyezményhez fűzött magyarázatnak
a  büntetőítéletek nemzetközi érvényességéről szóló része is azt tartalmazza, hogy ha egy büntetőeljárás az  ügy
érdemét érintő döntést megelőzően véget ér, akkor a „ne bis in idem” elv még nem nyújt védelmet az  ismételt
eljárással szemben. Tipikusnak ilyen esetnek tekinthető az  eredménytelen, vagy alkalmatlan tárgyalás (nolle
prosequi, mistrial) [Council of Europe (European Treaty Series – No. 70.), The Hague, 28.V.1970, Article 1 (a)].
Az  EJEB olvasatában a  nemzeti büntetőeljárások lehetőséget adhatnak az  eljárás ismételt elrendelésére akkor is,
ha az  esküdtszéket vagy a  tanúkat érő külső befolyás, avagy a  bíróság eljárási lehetőségének hiánya (coram non
judice) miatt kellett befejezni a  már megkezdett tárgyalást. [Hasonlóan lásd: EJEB, Nikitin kontra Oroszország,
2004., (50178/99), 2004. július 20., 37–39. bekezdések.]
[26] Ehhez társul az  EU Bíróságnak az  Európai Unió szerződéses keretébe beépült Schengeni Végrehajtási Egyezmény
54–58. Cikkeiben rejlő „ne bis in idem” elv alkalmazásával összefüggésben kialakított értelmezése is, amely
a  kétszeres eljárás tilalmának kérdéseit államok közötti, vagyis nemzetközi összefüggésében vizsgálja. Alapjogi
jelentősége ennek abban áll, hogy az  EJEB az  Egyezmény értelmezéséhez mérceként fogadja el az  EU Bíróság
„ne bis in idem” elv körében kialakított gyakorlatát. Ezzel valójában az  EJEB az  Egyezmény hetedik kiegészítő
jegyzőkönyvének 4. Cikk (2) bekezdésében, illetve a Schengeni Végrehajtási Egyezmény 54. Cikkében foglalt „ne bis
in idem” elv értelmezését azonos ernyő alá rendelte {EJEB, Sergey Zolotukhin kontra Oroszország [GC] (14939/03)
2009. február 10.; 78–84. bekezdések}. Ezen alapjogi megfontolás értelmében az Alkotmánybíróság is vizsgálódási
körébe vonta az EU Bíróság „ne bis in idem” elv tekintetében kialakított gyakorlatát.
[27] Az EU Bíróság gyakorlata szerint nemcsak a bírói, hanem az olyan ügyészi döntések is működésbe léptetik a „ne bis
in idem” elv nyújtotta védelmet, amelyek végleges igénnyel rendezik a  bűnügyet, illetve a  büntetőjogi felelősség
kérdését. A  konkrét esetekben az  EU Bíróság ilyen végleges igényű döntésnek tekintette terhelteknek a  belga és
holland vádhatósággal kötött vádalkuját (EU Bíróság, Hüseyin Gözütok és Klaus Brügge egyesített ügyek, C-187/01.
& C-385/01., 2003. február 11., 36–39.  pontok.) Kétségtelenül ilyen, végleges jellegű döntésnek tekinthető a  kellő
bizonyítékok hiánya miatt hozott felmentő ítélet is (EU Bíróság, Jean Leon Van Straaten kontra Hollandia és
Olaszország ügy, C-150/05., 2006. szeptember 28., 61. bekezdés). Az EU Bíróság azt is elismerte, hogy a bűnösséget
kimondó, avagy a  felmentő ítéletek mellett az elévülést megállapító bírói döntés is releváns a „ne bis in idem” elv
alkalmazása szempontjából. Ennek oka pedig az, hogy bár az  elévülés büntetőjogi szabályai az  Európai Unió
területén nem nyertek harmonizálást, mégis a  tagországok egymás büntető-igazságszolgáltatási rendszereibe és
büntető jogszabályaiba vetett kölcsönös bizalomból fakad, hogy elsőbbséget adva a  szabad mozgáshoz való jog
érvényesítésének, a tagállamok elfogadják az egymástól eltérő elévülési határidők előírását. (EU Bíróság, Giuseppe
Francesco Gasparini és mások ügy, C-467/04., 2006. szeptember 28.; 24., 26. és 28–33. pontok.) Az EU Bíróság által
képviselt álláspont értelmében a „ne bis in idem” elv nyújtotta védelmet élvezik azok az esetek is, amikor a terhelt
távollétében hozták meg az  ítéletet, vagy a büntetés végrehajthatósága évült el, avagy a kiszabott büntetést más
okból nem lehetett végrehajthatni (EU Bíróság, Klaus Bourquain ügy, C-297/07.; 2008. december 11.; 33., 37–41., 46.,
illetve 52. pontok, illetve EU Bíróság, Jürgen Kretzinger ügy, C-288/05., 2007. július 18.; 38–44. pontok).
[28] Ugyanakkor nem tartoznak a  „ne bis in idem” elv védelme alá, vagyis nem lehet a  büntetés végrehajtásának
tekinteni azokat az  intézkedéseket, amelyek a terhelt olyan előzetes fogvatartásáról rendelkeznek, amely a terhelt
későbbi, esetleges büntetésébe beszámíthatóak. (EU Bíróság, Jürgen Kretzinger ügy, C-288/05., 2007. július 18.;
44–52. pontok.) Mindemellett az EU Bíróság gyakorlata szerint az eljárás megszüntetése még akkor sem eshet a „ne
bis in idem” elv működési körébe és így nem is válthatja ki annak hatását, ha a bíróság zárja le ugyan a bűnügyet,
de döntése ideiglenes vagy közbenső jellegű és a  bűnügy tényeit valódi értékelés nélkül hagyja. A  konkrét
ügyben az  EU Bíróság éppen egy másik tagország által, párhuzamosan folyamatban lévő büntetőeljárásban
az ügyészi vádelejtés nyomán a bíróság eljárást megszüntetető határozatát értékelte ilyen jellegűnek. (EU Bíróság,
Filomeno Mario Miraglia ügy, C-469/03, 2005. március 10., 33–34.  pontjai). Hasonló következtetésre jutott
az  EU Bíróság, amikor azokat a  nyomozó hatósági vagy ügyészi döntéseket értékelte, amelyek nem tekinthetők
végleges jellegűnek. A  konkrét esetben az  EU Bíróság a  bűnügy tényeinek vizsgálatát követően a  büntetőeljárás
felfüggesztéséről hozott döntést minősített ilyen jellegűként (EU Bíróság, Vladimir Turanský ügy, C-491/07.,
2008. december 22.; 42. és 45. pontok).
[29] Az Alkotmánybíróság mindezek figyelembevételével vizsgálta meg az  ismételt vádemelés lehetősége és a  „ne
bis in idem” elv között fellelhető alkotmányjogi összefüggést, illetve ezen szempontok értékelésével alakította ki
álláspontját.
[30] 4. Az  Alkotmánybíróság a  büntetőeljárási törvény vizsgálata alapján elsőként arra az  álláspontra jutott, hogy
a  törvényes vád hiánya miatt történő eljárás megszüntetése a  vádról szóló olyan bírói döntés, amely az  adott
büntetőeljárást befejezi. Hasonlóan a  büntetőeljárás bírói megszüntetésének többi jogcíméhez, a  törvényes
vád hiánya okán történő eljárás megszüntetéséről szóló döntés is ügydöntő [Be. 332.  § (1)  bekezdés a) –
h)  pontjai]. Mégis, a  törvényes vád hiánya okán történő eljárás megszüntetését az  különbözteti meg a  többi
eljárást megszüntető októl, hogy ez  utóbbiak esetében valamely véglegesnek tekinthető körülmény, így például
a  vádlott halála, a  bűncselekmény elévülése vagy anyagi jogi feltétel hiánya miatt válik lehetetlenné az  eljárás
folytatása. A  törvényes vád hiánya ezzel szemben önmagában nem tekinthető olyan oknak, amely véglegesen
lehetetlenítené el a  büntetőeljárás lefolytatását. A  törvényes vádról szóló bírói döntés ugyanis a  vádban leírt
tényeket, a cselekményt mégsem értékeli, vagyis elbírálatlanul hagyja (hasonlóan lásd: EU Bíróság, Filomeno Mario
Miraglia ügy, C-469/03., 2005. március 10., 33–34.  pontjait, illetve EU Bíróság, Vladimir Turanský ügy, C-491/07.,
2008. december 22.; 42. és 45.  pontjait). A  bíróság ilyen esetekben ugyanis a  tényeket nem vizsgálja, a  bűnügy
bizonyítékait nem mérlegeli és a  büntetőjogi felelősség kérdése felől sem határoz. A  vád törvényességének
elbírálásakor a  bíróság a  tényállás megállapításával összefüggő eljárási cselekmény teljesítésétől tartózkodni
köteles, ezért a  döntés kialakításakor sem bizonyítást nem vehet fel, sem a  tényekből további tényekre nem
következtethet. A vád törvényességének vizsgálatakor kizárt a tényállás formálása, vagyis másként fogalmazva a vád
megalapozottságának kérdése a  vád törvényességének vizsgálatakor érintetlenül marad. Éppen ezért a  bíróság
ilyen esetekben a vádelvből fakadó és a bíróságra háruló vádkimerítési kötelezettségnek sem tesz eleget [Be. 2. §
(4)  bekezdés]. Ilyen megfontolások alapján az  Alkotmánybíróság arra a  következtetésre jutott, hogy a  törvényes
vád hiánya okán történő eljárást megszüntető bírósági végzést követően, ugyanazon cselekmény miatti ismételt
vádemelés nem sérti az Alaptörvény XXVIII. cikk (6) bekezdésében foglalt „ne bis in idem” alkotmányos elvét.
[31] Az Alkotmánybíróság itt értékelte a  bírói kezdeményezésben előadott azon érvelést is, amely szerint az  ismételt
vádemelés lehetősége a  vádemelés visszaélésszerű gyakorlására adhat lehetőséget. Az  Alkotmánybíróság
ennek vizsgálatakor a  bűncselekmények legnagyobb részét kitevő, úgynevezett közvádas ügyekből indult
ki, vagyis azokból, ahol az  ügyész felel a  vádelőkészítési, vádszerkesztési majd vádképviseleti feladatok
teljesítéséért. Az  ügyész ilyen esetekben a  közvádlói felelősség alapján látja el feladatait, ami azt jelenti, hogy
a  büntetőeljárás kezdetétől egészen befejezéséig azért felel, hogy a  bűnügyben feltárt tényállás megalapozott,
annak jogi minősítése pedig helytálló legyen, a  kiszabott büntetés vagy alkalmazott intézkedés a  törvényeknek
megfeleljen, illetve az  eljárást szabályszerűen folytassák [erről lásd részletesen: a  vádelőkészítéssel, a  nyomozás
törvényessége feletti felügyelettel és a  vádemeléssel kapcsolatos ügyészi feladatokról szóló 11/2003. (ÜK. 7.)
LÜ utasítást, valamint a büntetőbíróság előtti ügyészi tevékenységről szóló 12/2003. (ÜK. 7.) LÜ utasítást]. Az ügyész
kötelessége az  is, hogy az eljárás minden szakaszában figyelembe vegye mind a terheltet terhelő és mentő, mind
a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket [Be. 28. § (1) bekezdés]. Éppen ilyen megfontolásból
a  vádképviseleti feladatainak ellátása során az  ügyész a  büntetőeljárás egyetlen olyan szereplője, aki mindkét
irányban, vagyis mind a  terhelt javára, mint a  terhelt terhére élhet a  rendes és a  rendkívüli jogorvoslati eszközök
igénybevételének lehetőségével [Be. 324. § (2) bekezdés, Be. 409. § (2) bekezdés, Be. 417. § (1) bekezdés II. a) pont,
Be. 430–438.  §§]. A  magyar büntetőeljárás rendszerében éppen ezért az  ügyész nem a „vád védőjeként”, hanem
az igazságszolgáltatás közreműködőjeként teljesíti a közvádlói feladatokat [Alaptörvény 29. cikk (1) bekezdés]. Ez azt
jelenti, hogy az  ügyész a  büntetőeljárás megkezdésétől egészen annak befejezéséig egyidejűleg felelős az  állami
büntetőjogi igény érvényesítéséért [Be. 28.  § (1) és (3)  bekezdések, illetve (4)  bekezdés a)  pont], a  büntetőeljárás
törvényes lefolytatásáért [Be. 28.  § (4)  bekezdés], illetve a  terhelt jogvédelméért [Be. 5.  § (3)  bekezdés, Be. 28.  §
(4)  bekezdés c)  pont, illetve Be. 28.  § (6)  bekezdés, illetve Be. 195–199.  §§]. Azon túl, hogy az  ismételt vádemelés
visszaélésszerű gyakorlása hivatali kölesség büntető törvénybe ütköző módon történő megsértésének gyanúját
is felvetné, az  ügyész Alaptörvényből fakadó közvádlói felelősségével sem egyeztethető össze. Mindezek alapján
az Alkotmánybíróság nem látja valós veszélynek a bírói kezdeményezésnek az  ismételt vádemelés visszaélésszerű
gyakorlása tekintetében megfogalmazott félelmeit.
V. [32] Az Alkotmánybíróság a  határozatának ebben a  részében a  bírói kezdeményezés azon részét értékelte, amely
szerint a  bíróság törvényes vád hiánya miatt hozott eljárást megszüntető végzést követő ismételt vádemelés
sérti az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében rejlő pártatlanság elvét. Az  Alkotmánybíróság elsőként röviden
áttekintette a  pártatlanság alkotmányos elvének értelmét (1), majd értékelte az  ítélőtábla indítványában foglalt
alkotmányjogi kifogást (2).
[33] 1.1. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése mindenkinek jogot biztosít ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat
vagy valamely perben a jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes
és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül elbírálja. A  bíróság pártatlanságának követelménye azt hivatott
elősegíteni, hogy az  ítélkező bíró az  ügyben résztvevő felekkel szembeni elfogultságtól vagy előítéletektől
mentesen bírálja el az ügyet és hozza meg döntését. A pártatlanság követelménye egyfelől a bíró magatartásával
és hozzáállásával szembeni elvárásként jelentkezik. Másfelől azonban mércét állít a  jogszabályi környezettel
szemben is. E  mérce szerint az  eljárási szabályoknak törekedniük szükséges minden olyan helyzet elkerülésére,
amely a  bíró pártatlanságát illetően jogos kétségeket ébreszthet. Ebből fakad, hogy a  konkrét ügyben a  bírónak
nemcsak tárgyilagosan szükséges ítélkeznie, de a  pártatlan ítélkezés látszatának megőrzése is feladata [ezzel
egyezően lásd: 25/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [26], illetve ezzel egyezően fogalmaz: EJEB Piersack kontra
Belgium, 1982. október 1., 8692/79., 26. és 30. bekezdései; De Cubber kontra Belgium, 1986. október 26., 9186/80.,
24–26. bekezdései]. Az EJEB kiindulópontját e körben az jelenti, hogy a pártatlanság érvényesülése nélkülözhetetlen
eleme annak a közbizalomnak, amelynek képviselete a demokratikus társadalmakban a bírói hatalom fő kötelessége
(elsőként lásd: EJEB Piersack kontra Belgium, 1982. október 1., 8692/79., 30. bekezdését, amelyet legutóbb
megerősített: EJEB Romenskiy kontra Oroszország, 2013. június 13., 22875/02., 26. bekezdése).
[34] 1.2. Az  Alkotmánybíróság az  ítélőtábla jelen indítványára figyelemmel a  pártatlanság elvének és az  eljáró bíró
többes szerepvállalásának kapcsolata közötti összefüggéseket vázolta fel először. Egyezően az  EJEB felfogásával,
az  Alkotmánybíróság a  többes bírói szerepvállalás két fajtája között különböztet: egyfelől a  bírósági eljárás
előkészítő szakaszában történő részvétel, másfelől pedig a bírósági eljárás megkezdését követően, annak keretében
történő többes részvétel. Önmagában az a körülmény, hogy az  ítélkező bíró a vádelőkészítés szakaszában is részt
vett, még nem jelenti egyúttal a  pártatlanság elvének tényleges vagy akár a  pártatlanság látszatának sérelmét.
Az  ítélkező bíró pártatlanságának kérdéséről a  vádelőkészítés során játszott szerepének jelentősége és a  bírói
részvétel intenzitása alapján lehet állást foglalni. Így e  mérce megállapítása során fontos szempontként szolgál
többek között az, hogy a  vádelőkészítés szakaszában az  ítélkező bíró rendelkezhet-e az  eljárásról és jogkörének
gyakorlását milyen korlátok határozzák meg. További szempontként lehet számon tartani, hogy döntései során
szükséges-e az  ügy bizonyítékait értékelnie, illetve szükséges-e állást foglalnia a  terhelt bűncselekményben való
részvételéről, illetve a  terhelti részvétel valószínűségének fokáról [erről lásd részletesen: EJEB Piersack kontra
Belgium, 1982. október 1., (8692/79), 31. bekezdését; EJEB De Cubber kontra Belgium, 1984. október 26., (9186/80),
26–27. bekezdéseit, EJEB Hauschildt kontra Dánia, 1989. május 24., (10486/83), 49–50. bekezdéseit; EJEB Fey
kontra Ausztria, 1993. február 24., (14396/88), 30. bekezdését, EJEB Padovani kontra Olaszország, 1993. február 26.
(13396/87), 28. bekezdését; EJEB Nortier kontra Hollandia, 1993. augusztus 24., (13924/88), 33. bekezdését; EJEB
Bulut kontra Ausztria, (17358/90), 1996.; február 22., 34. bekezdését.] Az  Alkotmánybíróság ezek alapján értékelte
a  törvényes vád hiánya okán történő eljárás megszüntetését követő ismételt vádemelés és az  Alaptörvény
XXVIII. cikk (1) bekezdésében rejlő pártatlanság elve közötti alkotmányjogi összefüggést.
[35] 2. Az  Alkotmánybíróság ismételten emlékeztet arra, hogy a  magyar büntetőeljárás rendszerében a  vád központi
jelentőségét a  vádelv adja, amely szorosan összefügg az  Alaptörvény XXVIII.  cikkében foglalt garanciarendszer,
így a  pártatlanság követelményének érvényesülésével (vö. jelen Indokolás [15] bekezdésével). A  vádirat, illetve
a  vádindítvány nem más, mint a  bűnügyben teljesített nyomozás, illetve vádelőkészítés alapján megfogalmazott
azon vádlói kívánalom, hogy a  bíróság kezdje meg a  vád alá helyezett személy büntetőjogi felelősségének
vizsgálatát. A  vádirat ezzel egyidejűleg annak a  vádlói meggyőződésnek a  kifejezése is, hogy az  abban
leírt büntetendő cselekményt a  vád alá helyezett személy követte el (Be. 216–217.  §§; vö. jelen Indokolás
[15]  bekezdésével). A  büntetőbírósági eljárás tehát a  törvényes vádban megfogalmazott, meghatározott személy
pontosan körülírt, büntető törvénybe ütköző cselekményét értékeli és bírálja el [Be. 2. § (1) és (2) bekezdései, illetve
a Be. 6. § (1) bekezdése]. Míg tehát a nyomozási szakasz legfőbb szerepe az, hogy a bűncselekmény elkövetésének
gyanújától a  vádemeléshez megkívánt bizonyosság fokáig a  múltbéli történéseket rekonstruálja, addig
a büntetőbírósági szakasz feladata a vádban foglalt cselekmény és annak elkövetéséért viselt büntetőjogi felelősség
elbírálása. A  vádirat benyújtásakor a  büntetőeljárás egy olyan új, immáron kontradiktórius szakaszba érkezik,
amelyben az eljárási garanciák és jogosítványok teljessége működésbe lép. {erről lásd: 8/2013. (III. 1.) AB határozat,
Indokolás [28]; vö. jelen Indokolás [15] bekezdésével}. A  vádelv szerint a  bíróság előtti eljárás megindulásának
nélkülözhetetlen előfeltétele ugyanakkor a  törvényes vád kritériumrendszerének is megfelelő vádirat vagy
vádindítvány, amely egyúttal az  eljárás kereteit is kijelöli és így meghatározza az  annak alapjául szolgáló,
bizonyítandó tényeket (vö. jelen határozat indokolásának IV./1.2. alpontjával). Önmagában a vád törvényességének
bírói vizsgálata és annak hiánya esetén az  eljárás megszüntetése nem más, mint a  büntetőeljárás egy garanciális,
éppen az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt pártatlanság követelményének teljesebb érvényesülését
elősegítő rendelkezésének érvényesítése (vö. Indokolás [17]–[18]). A bíróság e döntésének kialakításakor a terhelti
részvétel valószínűségének fokáról nem foglal állást és a  bizonyítékokat sem értékeli, sőt a  bizonyítékokat
nem is értékelheti, hiszen a  bíróság ekkor még nem a  vád megalapozottságáról dönt. Egy garanciális jellegű
eljárásjogi szabály érvényesítése pedig önmagában nem értékelhető a  bíró vádelőkészítésben játszott olyan fokú
részvételeként, amely az ismételt vádemelést követő ítélkezés során a bíró pártatlansága tekintetében alapos okkal
kételyt ébreszthetne. Ugyanakkor az  Alaptörvény 28.  cikkében foglalt szabály szerint a  bíróságoknak e  szabály
érvényesítése során is az Alaptörvény XXVIII. cikkében foglalt eljárási garanciarendszerből fakadó követelményekkel
összhangban szükséges eljárniuk. Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint ez  azt jelenti, hogy a  törvényes vád
hiánya okán történő eljárást megszüntető bírósági döntés indokolása kizárólag annak megjelölésére szorítkozhat,
hogy az adott bűnügyben vizsgált konkrét vádirat vagy vádindítvány a törvényes vád mely követelményének nem
felel meg. Ennek megfelelően a  bíróság az  indokolásában nem nyújthat iránymutatást a  vádló részére és nem
jelölheti meg azokat a szempontokat, amelyek az adott büntetőügyben a törvényes vád elkészítéséhez szükségesek.
Ez  utóbbi esetben ugyanis a  bíróság vádelőkészítési funkciókat vesz át, amely nincs összhangban az  Alaptörvény
XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt pártatlanság és az abban rejlő funkciómegosztás követelményével.
[36] Ebből következően a  törvényes vád hiánya okán történő eljárást megszüntető törvényi rendelkezések, így
a Be. 267. § (1) bekezdés j) pontja, a Be. 332. § (1) bekezdés d) pontja, a Be. 373. § (1) bekezdés I. c) pontja, illetve
a  Be. 416.  § (1)  bekezdés c)  pontja garanciális jelentőségű célokat szolgálnak, ugyanakkor az  Alkotmánybíróság
megítélése szerint e  szabályok érvényesítése akkor áll összhangban az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében
rejlő pártatlanság követelményével, ha a  bíróság a  megszüntető határozatának indokolásában tartózkodik annak
leírásától, hogy az  adott büntetőügyben benyújtott vádirat vagy vádindítvány mely kiegészítésekkel lehetne
törvényes. Mindezen szempontok figyelembevételével az  Alkotmánybíróság a  bírói kezdeményezést ebben
a részében sem találta megalapozottnak, így azt elutasította.
[37] Az Alkotmánybíróság az  ügy elvi jelentőségére tekintettel, az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdés második mondata alapján
rendelte el határozatának a Magyar Közlönyben történő közzétételét.
Budapest, 2013. november 18. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
23/2012. (I. 16.) KE határozata Magyarország Köztársasági Elnökének Érdemérme és Magyarország Köztársasági Elnökének Díszoklevele Éremmel kitüntetések alapításáról.
A Magyarország címerének és zászlajának használatáról, valamint állami kitüntetéseiről szóló 2011. évi CCII. törvény 22. §
(1) bekezdés a) pontjában kapott felhatalmazás alapján a következők szerint rendelkezem:
1. Magyarország Köztársasági Elnökének Érdemérme és Magyarország Köztársasági Elnökének Díszoklevele Éremmel
elnevezéssel kitüntetéseket alapítok.
2.1. A Magyarország Köztársasági Elnökének Érdemérme (a továbbiakban: Érdemérem) kitüntetés annak a magyar vagy
külföldi állampolgárnak adományozható, aki életútjával, szakmai tevékenységével kiemelkedő érdemeket szerzett,
különösen a tudományok, az ifjúság nevelése, az elesettek és hátrányos helyzetűek támogatása, a természeti
környezet megóvása terén, valamint művészi alkotói és előadói, illetve a köz szolgálatában végzett tevékenységével.
2.2. A Magyarország Köztársasági Elnökének Díszoklevele Éremmel (a továbbiakban: Díszoklevél Éremmel) kitüntetés a
magyar nemzet közösségének szolgálatáért személyeknek, intézményeknek vagy településeknek adományozható.
3. Az Érdemérem és a Díszoklevél Éremmel kitüntetést a köztársasági elnök adományozza. A köztársasági elnök elrendeli
az adományozásról szóló határozat Magyar Közlönyben történő közzétételét.
4.1. Az Érdemérem 60 mm átmérőjű, aranyozott ezüst (925 ezrelék finomságú) anyagú érem. Előoldalán Magyarország
címere két angyallal mint pajzstartóval, hátoldalán „MAGYARORSZÁG KÖZTÁRSASÁGI ELNÖKÉNEK ÉRDEMÉRME”
felirat látható. Az Érdemérmet díszes adományozó levél kíséri, melynek szövegezése mindig egyedileg készül.
4.2. A Díszoklevél Éremmel kitüntetés szövegezése mindig egyedileg készül 400 × 200 mm-es méretű, a köztársasági elnök
vízjeggyel ellátott papírjára. A díszoklevelet 45 mm átmérőjű ezüst (925 ezrelék finomságú) anyagú érem kíséri.
Előoldalán Magyarország címere két angyallal mint pajzstartóval, hátoldalán „MAGYARORSZÁG KÖZTÁRSASÁGI
ELNÖKÉNEK ÉRME” felirat látható.
5. Az Érdeméremhez hordható aranyozott ezüst, a Díszoklevél Éremmel kitüntetéshez ezüst, 12 mm nagyságú két
angyallal mint pajzstartóval ellátott címer kitűző tartozik.
6. Az Érdemérem és a Díszoklevél Éremmel kitüntetés adományozásának tárgyi feltételeiről, az Érdemérem és a
Díszoklevél Éremmel kitüntetés tulajdonosainak nyilvántartásáról, továbbá az adományozás közzétételéről a
Köztársasági Elnöki Hivatal gondoskodik.
7. Jelen határozat a kihirdetésének napján lép hatályba. Ezzel egyidejűleg hatályát veszti a Köztársaság Elnökének
Érdemérme és a Köztársaság Elnökének Díszoklevele Éremmel kitüntetések alapításáról szóló 223/2010. (IX. 2.)
KE határozat.
Budapest, 2012. január 16. Schmitt Pál s. k.,
köztársasági elnök


text:
19/2010. (IV. 27.) KüM határozata a Magyar Köztársaság és az Olasz Köztársaság Kormánya között a kötelező kőolajés kőolajtermék-készletek tárolása terén való együttműködésről Rómában, 2009. október 22-én aláírt Megállapodás kihirdetéséről szóló 2009. CXXXII. törvény 2. és 3. §-ának hatálybalépéséről.
A 2009. évi CXXXII. törvénnyel a Magyar Közlöny 2009. évi 181. számában kihirdetett, a Magyar Köztársaság és az Olasz Köztársaság
Kormánya között a kötelező kőolaj- és kőolajtermék-készletek tárolása terén való együttműködésről Rómában, 2009. október 22-én
aláírt Megállapodás 14. cikke az alábbiak szerint rendelkezik a hatálybalépésről:
A Megállapodás az utolsó írásbeli értesítés megérkezését követő második hónap első napján lép hatályba. Az utolsó
írásbeli értesítés az, amelyben a Szerződő Felek diplomáciai csatornákon keresztül tájékoztatják egymást arról, hogy
végrehajtották a hatálybalépéshez szükséges belső eljárásokat.
Az első értesítés időpontja: 2009. december 16.
A későbbi értesítés időpontja: 2010. január 28.
A szerződés hatálybalépésének időpontja: 2010. március 1.
A fentiekre tekintettel, összhangban a 2009. évi CXXXII. törvény 4. § (3) bekezdésével megállapítom, hogy a Magyar
Közlöny 2009. évi 181. számában kihirdetett, a Magyar Köztársaság és az Olasz Köztársaság Kormánya között
a kötelező kőolaj- és kőolajtermék-készletek tárolása terén való együttműködésről Rómában, 2009. október 22-én
aláírt Megállapodás kihirdetéséről szóló 2009. évi CXXXII. törvény 2. és 3. §-ai 2010. március 1-jén, azaz kettőezer-tíz
március elsején léptek hatályba.
Dr. Balázs Péter s. k.,
külügyminiszter


text:
147/2017. (V. 2.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII.  törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Bajcsi Anikót
a 2017. május 1. napjától 2020. április 30. napjáig terjedő időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2017. április 18. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
90/2011. (VIII. 4.) HM utasítása a Honvédelmi Minisztérium és a Magyar Honvédség tudományos munkacsoportjának létrehozásáról és feladatairól.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 52. § (1) bekezdés f) pontja alapján
– figyelemmel a Honvédelmi Minisztérium Szervezeti és
Működési Szabályzatának kiadásáról szóló 87/2010. (X.
6.) HM utasítás Melléklete 5. § (115) bekezdésére – a Honvédelmi Minisztérium és a Magyar Honvédség tudományos munkacsoportjának létrehozásáról és feladatairól a
következő
utasítást adom ki: 1. § Az utasítás hatálya a Honvédelmi Minisztériumra (a továbbiakban: HM), a honvédelmi miniszter közvetlen alárendeltségébe, közvetlen és fenntartói irányítása alá tartozó szervezetekre, valamint a Magyar Honvédség (a továbbiakban: MH) katonai szervezeteire terjed ki.
2. § Az ágazati tudományszervezési, valamint az oktatás-képzési tevékenység irányításában történő közreműködés céljából tanácsadó, javaslattevő testületként HM és
MH Tudományos Munkacsoportot (a továbbiakban:
TMCS) hozok létre.
3. § (1) A TMCS feladata
a) a haderő rendeltetésével és működésével kapcsolatos
tudományos feladatok elvi alapjai kidolgozásában, illetve
a védelempolitika, a haderőfejlesztés, a kutatás-fejlesztés
és az oktatás-képzés tudományos alapjainak folyamatos
erősítésében, fő irányainak meghatározásában való közreműködés;
b) a HM tudományszervezői rendszere aktuális problémái megoldásának elősegítése, kiemelt jelentőséggel a vonatkozó HM rendeletek, utasítások és irányelvek kidolgozásában, illetve ezek módosításának előkészítésében való
közreműködés;
c) a hadtudomány, a katonai műszaki tudomány és más
tudományágak területein folyó kutatások közötti összhang
megteremtése;
d) részvétel a fontosabb szolgálati jellegű – elsősorban a
hadtudományi kutatással, tudományszervezéssel és az oktatással kapcsolatos – előterjesztések véleményezésében;
e) közreműködés a honvédelmi miniszter által meghatározott vagy az államtitkárok, a Honvéd Vezérkar főnöke, a
kabinetfőnök, az érintett helyettes államtitkárok, a Honvéd
Vezérkar főnökhelyettese, illetve a TMCS által kezdeményezett témák tudományos módszerekkel történő feldolgozásának megszervezésében, a megfelelő következtetések, állásfoglalások, valamint a miniszteri, illetve vezetői
döntéshez szükséges javaslatok kialakításában;
f) a Kormány tudománypolitikai irányelveinek az ágazatban történő érvényesítését szolgáló tervek kialakításában való közreműködés;
g) az ágazatban tervezett kutatások fő irányainak véleményezése, a kutatások folyamatának, az eredmények értékelésének és hasznosításának figyelemmel kísérése,
h) a tudományszervezés, valamint a hadtudományi információellátás helyzetének figyelemmel kísérése, javaslattétel a fejlesztés lehetséges irányaira;
i) részvétel a katonai felsőoktatás, valamint a tudományos képzés főbb irányaira, elveire vonatkozó döntések
előkészítésében;
j) állásfoglalás készítése a doktori képzésbe felvehetők
létszámáról, a képzésben részt vevők támogatására vonatkozó javaslatokról, ajánlások megfogalmazása a PhD-képzés kutatási témáira;
k) a nemzetközi és hazai tudományos élet releváns szervezeteivel való együttműködések kialakításának segítése,
a kapcsolatok alakulásának figyelemmel kísérése;
l) állásfoglalás kialakítása a tudományos munka ösztönzésére, elismerésére vonatkozó javaslatokról, illetve javaslattétel ilyen irányú elismerésekre;
m) a kutatások finanszírozására és díjazására vonatkozó
javaslatok kidolgozása;
n) állásfoglalás készítése a HM tudományos kutatóhelyi
kérelmekről, javaslattétel azok elbírálására;
o) közreműködés a tudományos tájékoztatás fejlesztésében, a Tudományos Tanácsok és a kutatóhelyek egymás
közti, illetve a HM-mel történő információcseréjének
elősegítésében.
(2) A TMCS az állásfoglalásait és javaslatait közli az
előterjesztő szerv vezetőjével és elfogadásra (döntésre)
felterjeszti a honvédelmi miniszterhez.
4. § (1) A TMCS tagjai:
a) a Honvéd Vezérkar főnökének képviselője;
b) a TMCS titkára; valamint
c) a HM és az MH kutatóhelyeinek, így:
ca) az MK Katonai Biztonsági Hivatal;
cb) az MK Katonai Felderítő Hivatal;
cc) a Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem (a továb
biakban: ZMNE);
cd) az MH Összhaderőnemi Parancsnokság;
ce) az MH Dr. Radó György Honvéd Egészségügyi
Központ;
cf) a HM Fegyverzeti és Hadbiztosi Hivatal;
cg) a HM Közgazdasági és Pénzügyi Hivatal;
ch) a HM Hadtörténeti Intézet és Múzeum; valamint
ci) az MH Geoinformációs Szolgálat
egy-egy vezetői szintű állandó képviselője.
(2) A TMCS elnökét maga választja tagjai sorából.
(3) A TMCS titkára a HM Humánpolitikai Főosztály
(a továbbiakban: HM HPF) Oktatási és Tudományszervező
Osztályának vezetője.
(4) A TMCS munkáját állandó meghívottak segítik.
A TMCS munkájában állandó meghívott státussal részt vesz:
a) a ZMNE Stratégiai és Védelmi Kutatások intézete
igazgatója;
b) a Magyar Tudományos Akadémia IX. Osztály Hadtudományi Bizottság elnöke; valamint
c) a Magyar Hadtudományi Társaság elnöke
által kijelölt egy-egy vezetői szintű állandó képviselő.
(5) A tagok és az állandó meghívottak személyét a delegáló szervezetek vezetői jelölik ki az utasítás hatályba lépését követő 10. napig. A nevezett vezetők jelöléseikről a
jelölést követő 3. napig írásban értesítik a TMCS titkárát.
(6) A TMCS munkacsoportba delegált tagok munkaköri
leírását közvetlen munkahelyi vezetője ezzel a feladattal
kiegészíti.
(7) A TMCS az említetteken kívül – a téma jellegének
megfelelően – szakértőkkel, illetve a téma szerint illetékes
szervezetek vezetőivel kiegészülhet. A szakértőket, valamint a téma szerint illetékes szervek vezetőit a TMCS elnöke kéri fel eseti jelleggel a TMCS munkájában való
részvételre.
5. § (1) A TMCS munkájában a tagok szavazati joggal, míg
az állandó meghívottak és szakértők felszólalási és véleménynyilvánítási joggal rendelkeznek.
(2) A TMCS döntései akkor tekinthetők érvényesnek, ha
a) az ülésen a tagok 50%-ánál legalább egy fővel több
tag jelen volt és
b) a jelenlévő tagok 50%-ánál legalább egy fővel több
tag azonosan szavazott.
(3) Szavazategyenlőség esetén az elnök szavazata a
döntő.
(4) A TMCS-t harmadik személlyel szemben az elnök,
akadályoztatása esetén a titkár képviseli.
(5) A TMCS munka- és ügyrendjét a jelen utasításban
foglaltak alapján maga állapítja meg, melyet a honvédelmi
miniszter hagy jóvá.
(6) A TMCS alakuló ülését az utasítás hatályba lépését
követő 20. napig megtartja.
(7) A TMCS működési feltételeit HM HPF biztosítja.
(8) A TMCS 2014. június 30-án fejezi be működését.
6. § A TMCS munkájában való részvételért díjazás nem adható, a belföldi kiküldetési költségeket a tagot foglalkoztató szervezet viseli, a külföldi kiküldetési költségeket a
nemzetközi keretek között elkülönítetten kell kezelni.
7. § (1) Az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
(2) Az utasítás 2014. július 1-jén hatályát veszti.
Dr. Hende Csaba s. k.,
honvédelmi miniszter