text:
2/2015. (II. 2.) AB határozata a Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2013. XXXVIII. törvény egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezések elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése folyamatban lévő ügyben alkalmazandó jogszabály alaptörvény-ellenességének
megállapítására irányuló bírói kezdeményezések tárgyában – dr. Czine Ágnes és dr. Sulyok Tamás alkotmánybírók
párhuzamos indokolásával, továbbá dr. Kiss László, dr. Lévay Miklós, dr. Paczolay Péter és dr. Pokol Béla alkotmánybírók
különvéleményével – meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság a  Kúriának a  pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi
határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény 4.  § (2)–(3)  bekezdései,
7–15.  §-ai alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezéseket
elutasítja.
2. Az  Alkotmánybíróság a  Kúriának a  pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi
határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény 6.  §-a alaptörvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezéseket visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. A  Fővárosi Ítélőtábla bírói tanácsa – az  előtte 9.Pf.21.279/2014., a  9.Pf.21.395/2014., a  9.Pf.21.415/2014., valamint
a  9.Pf.21.464/2014. számok alatt folyamatban lévő perek tárgyalását felfüggesztve – 2014. október 7-én, 15-én és
17-én az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 25.  § (1)  bekezdése alapján bírói
kezdeményezésekkel fordult az  Alkotmánybírósághoz. Tartalmukban teljesen egyező indítványaiban azt kérte,
az  Alkotmánybíróság állapítsa meg, hogy a  Kúriának a  pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire
vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény
(a továbbiakban: Tv.) 4. § (2)–(3) bekezdései, 6–15. §-ai az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésébe, a C) cikk (1) bekezdésébe,
a XXVIII. cikk (1) bekezdésébe, valamint a 25. cikk (1) bekezdésébe és a 26. cikk (1) bekezdésébe ütköznek.
[2] A támadott jogszabály a  Kúria 2/2014. Polgári jogegységi határozatát (a  továbbiakban: PJE határozat) követően
született, mely a  deviza és a  forint alapú fogyasztói kölcsönszerződések vonatkozásában – egyebek mellett – azt
határozta meg, hogy az egyoldalú szerződésmódosítás lehetőségét szabályozó szerződési kikötés mikor tekinthető
tisztességtelennek [utalva a 2/2012. (XII. 10.) PK véleményben foglaltakra], illetve azt mondta ki, hogy a folyósításkor
a  pénzügyi intézmény által meghatározott vételi, a  törlesztésekkor pedig az  eladási árfolyamok (ún. különnemű
árfolyamok) alkalmazása tisztességtelen.
[3] 2. Az  Alkotmánybírósághoz érkezett bírói indítványok szerint a Tv. 7.  § (2)  bekezdése a  jogállamiság [Alaptörvény
B)  cikk (1)  bekezdés] és a  hatalommegosztás elvét [Alaptörvény C)  cikk (1)  bekezdés] sérti. Ennek indokát
az indítványozó bírói tanács abban látta, hogy az államnak a közérdekvédelmi funkciójából fakadó jogosítványaitól
meg kell különböztetni azt a jogát, melyet egy polgári jogi kötelem közvetlen alanyaként gyakorolhat. Álláspontja
szerint harmadik személyek magánjogi jogviszonyára kiható intézkedéseket kizárólag alkotmányos keretek
között, törvény által megjelölt és a  feladatkörének megfelelően kiválasztott szervezet útján tehet (pl. ügyészség,
fogyasztóvédelmi hatóság). Úgy vélte, hogy a  pénzügyi intézmény és a  Magyar Állam között még közvetve sem
áll fenn olyan polgári jogi jogviszony, melynek „védelme érdekében” a  felperesnek a  Magyar Állammal szemben
pert kellene indítania. A Tv.-nyel érintett kölcsönszerződések vonatkozásában az  Állam nem jogosított és nem is
kötelezett, így e jogviszonyokban polgári jogi jogalanynak nem tekinthető.
[4] 3. Az indítványozó bíró emellett úgy érvelt, hogy az alperes Magyar Állam szerepe a perben „nem értelmezhető”, mivel
a  perbeli jogképességének alapjaként nem rendelkezik olyan jogokkal, amelyeket az  ítélet jogerőre emelkedésével
az  érintett fogyasztókra származtathat. Az  állam közvetlen perben állása (és nem más szerven keresztüli alperesi
pozíciója), valamint a  jogszerzés hatályának szabályozatlansága a  bírósági döntések személyi és tárgyi hatályát
kétségessé teszik, mely a  bíró szerint a  jogállamiság [Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdés] követelményének sérelmét
eredményezi. Szintén a  jogállamiság sérelmét állította a  bíró azzal összefüggésben (Tv. 6.  §), hogy az  általános
szerződési feltételek részbeni érvénytelenségének a  joghatása kizárólag magát a  fogyasztóval megkötött
egyedi kölcsönszerződést érinti. A  bíróságnak a  támadott típusú perben hozott ítéletei azonban, mivel konkrét
kölcsönszerződéseket nem jelöltek meg bennük, a jogalkotó szándéka ellenére sem lehetnek erga omnes hatályúak.
Sérelmezte a jogállamiság követelményére hivatkozva a Tv. 7–15. §-aival összefüggésben azt is, hogy az ítélet alapján
nem határozható meg egyértelműen, hogy annak jogereje mely személyek, milyen ténybeli alapból származó jogaira
és kötelezettségeire terjed ki, és ez a probléma jogértelmezéssel sem oldható fel.
[5] Az indítványában rámutatott arra, hogy a pénzügyi intézmény maga válogatja ki azokat a  feltételeket, amelyekről
úgy ítéli meg, hogy egyedileg nem tárgyalták meg, miközben a  régi Polgári Törvénykönyv (1959. évi IV. törvény
– a továbbiakban: régi Ptk.) alapján valamennyi esetben neki kellene bizonyítania, hogy a feltételeket a fogyasztóval
egyedileg megtárgyalta. A pénzügyi intézmény tehát a kikötést egyoldalú nyilatkozattal helyezheti a Tv. hatálya alá,
illetve veheti ki a Tv. hatálya alól.
[6] 4. Azzal is érvelt az indítványozó bíró, hogy a Tv. figyelmen kívül hagyja a hatálya alá tartozó polgári jogi jogviszonyok
alapján indult bírósági eljárásokban korábban meghozott határozatok alaki és anyagi jogerejét, mert a  Tv. 4.  §
(2) és (3)  bekezdései alapján a  szerződési feltételek semmisségét a  perindítástól és annak kimenetelétől függően
joghatást kiváltó jogi tényként kell elfogadni. Álláspontja szerint a  jogerő áttörésének alkotmányos indokai nem
állnak fenn, hiszen a Tv. időbeli hatálya alatti időszakban (2004–2014) az igazságszolgáltatás demokratikus jogállami
környezetben működött. Az  Alkotmánybíróság korábbi határozatait idézve kifejtette, hogy a  jogállamban működő
igazságszolgáltatás mint önálló hatalmi ág hatáskörébe tartozó polgári peres eljárás útján védett alanyi jogok
fennállásába vetett bizalmat a jogerő áttörése olyan mértékben megrendíti, amelynek következtében a Tv. 4. § (2) és
(3) bekezdései az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdést, a C) cikk (1) bekezdését, valamint a 26. cikk (1) bekezdését sértik.
[7] 5. A  tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét az  indítványozó bíró az  alábbiakkal indokolta. Álláspontja szerint
különleges szakismeretet igénylő következtetéseket a bíró pusztán a logika szabályai alapján, szakértői segítség nélkül
nem tud levonni. Egyes kérdések eldöntése olyan különleges közgazdasági és pénzügyi szakismeretet igényelhet,
amellyel a  bíróság nem rendelkezik. Ennek megfelelően például a Tv. 4.  § (1)  bekezdésének d)  pontja szerinti tény
kizárólag szakértői véleménnyel bizonyítható. Szakértő igénybevételét azonban az  eljárási határidők rendkívül szűk
volta többnyire lehetetlenné teszi. Az  okirati bizonyításra korlátozott eljárás a  periratok szükségszerű felduzzadását
eredményezi, amelynek áttanulmányozására és érdemi elbírálására a  bíróságnak nem áll rendelkezésre elegendő
idő. A  szükségszerű keresethalmazat több ezer oldalas peranyagot eredményez, melynek elbírálására a  bíróságnak
csak néhány napja van, anélkül, hogy lehetősége lenne arra, hogy az  egyes kereseti kérelmeket elkülönítse. Mindez
az indítványozó bíró állítása szerint a döntésének helyességét megerősítő meggyőződését jelentősen gyengítheti, és
ezáltal ítélkezési feladatát a Pp. szabályai szerint megfelelően elvégezni nem tudja. Ennek következtében az ítélet előre
láthatóan formálissá válik, és a polgári per a felek alanyi jogainak védelmét is csak látszólag biztosítja. A bíró kiemelte:
a bírói függetlenség alkotmányos elvével [Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdés] is összeegyeztethetetlen, ha a jogalkotó
nem biztosítja „a bizonyításra szoruló tény bizonyításának, valamint a bíró belső meggyőződésére épülő megalapozott
ítélkezésének eljárásjogi feltételeit”, ugyanis ebben az esetben a  jogalkotó közvetlen befolyást gyakorol az  ítélkezési
tevékenységre. Mindezek alapján a bírói tanács a Tv. 7–15. §-ainak alaptörvény-ellenességét állította.
[8] Az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezéseket az Abtv. 58. § (2) bekezdése alapján egyesítette és egy eljárásban
bírálta el.
[9] Az igazságügyi miniszter az Abtv. 57. § (1b) bekezdése alapján megküldte véleményét az Alkotmánybíróság számára.
II. [10] 1. Az Alaptörvény bírói kezdeményezéssel érintett rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„C) cikk (1) A magyar állam működése a hatalom megosztásának elvén alapszik.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.”
„25. cikk (1) A bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el. A legfőbb bírósági szerv a Kúria.
(2) A bíróság dönt
a) büntetőügyben, magánjogi jogvitában, törvényben meghatározott egyéb ügyben;”
„26.  cikk (1) A  bírák függetlenek, és csak a  törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem
utasíthatóak. A  bírákat tisztségükből csak sarkalatos törvényben meghatározott okból és eljárás keretében lehet
elmozdítani. A bírák nem lehetnek tagjai pártnak, és nem folytathatnak politikai tevékenységet.”
[11] 2. A Tv.-nek a bírói kezdeményezésekkel támadott, az első indítvány benyújtásakor hatályos főbb rendelkezései:
„4. § (2) Az (1) bekezdés szerinti szerződéses kikötés semmis, ha a pénzügyi intézmény a 8. § (1) bekezdés szerinti
határidőben nem kezdeményezte a  polgári peres eljárás lefolytatását vagy a  bíróság a  keresetet elutasítja vagy
a pert megszünteti.
(3) A (2) bekezdésben foglalt esetben a pénzügyi intézménynek a fogyasztóval külön törvény szerint meghatározott
módon kell elszámolnia.”
„6. § Ha a pénzügyi intézmény a vizsgálat során azt állapítja meg, hogy az általa alkalmazott valamely ÁSZF tartalmaz
olyan szerződéses kikötést, mely esetében a  4.  § (1)  bekezdésében foglalt rendelkezésre figyelemmel vélelmezni
kell a  szerződéses kikötés tisztességtelenségét, de a  pénzügyi intézmény álláspontja szerint a  szerződéses kikötés
tisztességes, a vélelem megdöntése iránt a 6. alcímben foglalt szabályok szerint polgári peres eljárást indíthat.”
„7. § (1) Az ezen alcím alatt szabályozott perre a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban:
Pp.) rendelkezéseit az ezen alcímben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni.
[…]
(5) A  perben az  idézés és a  többi bírósági irat kézbesítését bírósági alkalmazott végzi. A  bírósági alkalmazott
a  kézbesítést munkanapon 8 és 18 óra között végzi. A  felek kötelesek biztosítani, hogy ebben az  időszakban
az  átvételre jogosult személy részére az  idézés és a  többi bírósági irat kézbesíthető legyen. A  bírósági kézbesítő
a  kézbesítésről feljegyzést készít, melynek minden esetben tartalmaznia kell a  bíróság nevét, a  bírósági irat
kézbesítésének időpontját (év, hónap, nap, óra, perc pontossággal), a bírósági ügy számát és a bírósági alkalmazott
aláírását. Ha a  kézbesítés eredményes, a  feljegyzésnek tartalmaznia kell az  átvevő aláírását is. Ha a  kézbesítést
az  átvevő megtagadta, a  feljegyzésnek tartalmaznia kell ennek tényét is. Ha a  kézbesítés első alkalommal azért
eredménytelen, mert azt az  átvételre jogosult személy nem vette át, a  feljegyzésnek tartalmaznia kell ennek
tényét is. Ha az átvételre jogosult személy az idézést és a többi bírósági iratot nem vette át, a bírósági kézbesítőnek
a  kézbesítést az  első kézbesítéstől számított legalább egy óra elteltével ismételten meg kell kísérelnie, az  első
kézbesítés szabályainak alkalmazásával. Ha az  átvételre jogosult a  kézbesítést megtagadta, a  kézbesítés napján
kézbesítettnek kell tekinteni az  idézést és a  többi bírósági iratot. Ha az  átvételre jogosult az  iratot nem veszi át,
a kézbesítés második megkísérlését követő napon kézbesítettnek kell tekinteni az idézést és a többi bírósági iratot.
A kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelem előterjesztésének nincs helye.
[…]
(7) A perben nincs helye
a) beavatkozásnak,
b) keresetváltoztatásnak,
c) viszontkeresetnek,
d) szünetelésnek,
e) a Pp. 104/A. § (1) bekezdése alkalmazásának,
f ) a Pp. 121/A. § (1)–(3) bekezdése alkalmazásának,
g) bírósági meghagyás kibocsátásának,
h) hiánypótlásnak,
i) csatlakozó fellebbezésnek és csatlakozó felülvizsgálati kérelemnek,
j) a Pp. XXVIII. fejezete alkalmazásának.”
„8.  § (1) A  pénzügyi intézmény 6.  § szerinti polgári peres eljárást megindító keresetlevelének, ha a  per tárgyát
képező ÁSZF kikötést
a) deviza alapú (devizában nyilvántartott vagy devizában nyújtott és forintban törlesztett) hitel- vagy
kölcsönszerződés, pénzügyi lízingszerződés esetén alkalmazták, az e  törvény hatálybalépésétől számított harminc
napon belül,
[…]
kell a bírósághoz beérkeznie, a határidő jogvesztő.
(2) Az (1) bekezdés szerinti határidő elmulasztása miatt igazolásnak nincs helye.”
„9. § (1) A per a Fővárosi Törvényszék kizárólagos hatáskörébe és illetékességébe tartozik.
(2) Ha a per bonyolultsága indokolja, az elsőfokú bíróság a tárgyalás megkezdése előtt elrendelheti, hogy a perben
három hivatásos bíróból álló tanács járjon el. Ha a bíróság a per tanács elé utalásáról rendelkezett, utóbb a perben
egyesbíró nem járhat el.
(3) A bíróság a keresetet harminc napon belül bírálja el.”
„10. § (1) A tárgyalást úgy kell kitűzni, hogy a keresetlevélnek az alperes részére való kézbesítése a tárgyalás napját
legalább három nappal megelőzze.
(2) A tárgyalást legkésőbb a keresetlevélnek a bírósághoz érkezésétől számított nyolcadik napra kell kitűzni.
(3) Bizonyítás felvételének csak olyan bizonyítékokra vonatkozóan van helye, amelyek a tárgyaláson rendelkezésre
állnak, és amelyek alkalmasak lehetnek arra, hogy a  keresetlevélben előadottakat vagy az  alperes védekezését
igazolják. Bizonyítás felvételének helye van a felek által nyomban felajánlott bizonyítékokra is.
(4) A tárgyalást egy alkalommal és csak akkor lehet elhalasztani – legfeljebb hét napra –, ha ez a felek által felajánlott
bizonyítás lefolytatása érdekében szükséges.”
„11.  § (1) A  bíróság az  eljárásban kizárólag azt vizsgálja, hogy a  pénzügyi intézmény által tisztességesnek tartott
szerződéses kikötés a 4. § (1) bekezdése szerint tisztességes-e.
(2) Ha a bíróság azt állapítja meg, hogy a pénzügyi intézmény által tisztességesnek tartott szerződéses kikötés nem felel
meg a 4. § (1) bekezdés szerinti bármelyik feltételnek, és ezért a szerződéses kikötés tisztességtelen, a keresetet elutasítja.
(3) Ha a  bíróság azt állapítja meg, hogy a  pénzügyi intézmény által tisztességesnek tartott szerződéses kikötés
megfelel a 4. § (1) bekezdés szerinti valamennyi feltételnek, megállapítja, hogy a szerződéses kikötés tisztességes és
ezért érvényes.
12. § (1) Az ítélet kihirdetését – legfeljebb tizenöt napra – halaszthatja el a bíróság.
(2) Az elsőfokú határozatot – kivéve, ha annak kihirdetését a bíróság elhalasztotta – annak meghozatalától számított
legkésőbb nyolc napon belül kell írásba foglalni, és az  írásba foglalást követő három napon belül kézbesíteni kell.
Ha az ítélet kihirdetését a bíróság elhalasztotta, a kihirdetéskor jelen lévő feleknek a bíróság az írásba foglalt ítéletet
nyomban kézbesíti, és ezt a  jegyzőkönyvben is feltünteti, a  meg nem jelent feleknek pedig három napon belül
kézbesíti.
13. § (1) A fellebbezés határideje a határozat közlésétől számított nyolc nap.
(2) Az ítélet elleni fellebbezés illetéke 2 500 000 forint.
(3) Ha a  fellebbezés nem felel meg a  Pp. rendelkezéseinek vagy elmulasztották az  eljárási illeték megfizetésére
vonatkozó kötelezettség teljesítését, a bíróság a fellebbezést – hiánypótlási felhívás kiadását mellőzve – elutasítja.
Ha elutasításra nincs ok és a  fellebbezési határidő valamennyi féllel szemben lejárt, illetve ha a  fellebbezést
valamennyi fél hiánytalanul benyújtotta, az  elsőfokú bíróság azt a  per összes irataival együtt legkésőbb három
napon belül felterjeszti a másodfokú bírósághoz.
(4) A bíróság a fellebbezést a (3) bekezdés szerinti felterjesztéstől számított harminc napon belül bírálja el.
(5) A  tárgyalást úgy kell kitűzni, hogy a  fellebbezésnek az  ellenfél részére való kézbesítése a  tárgyalás napját
legalább három nappal megelőzze. A bíróság az ítélet elleni fellebbezést tárgyaláson bírálja el.
(6) A bíróság a tárgyalást legkésőbb az iratoknak a másodfokú bírósághoz érkezésétől számított tizenötödik napra tűzi ki.
(7) A fellebbezési ellenkérelmet legkésőbb a tárgyaláson kell a másodfokú bíróságnál előterjeszteni. A tárgyalás egy
alkalommal – legfeljebb hét napra – halasztható el.
14.  § (1) A  másodfokú eljárást befejező határozatot – kivéve, ha annak kihirdetését a  bíróság elhalasztotta –
annak meghozatalától számított legkésőbb nyolc napon belül kell írásba foglalni. A  másodfokú eljárást befejező
határozatot a másodfokú bíróság három napon belül kézbesíti a  feleknek. A másodfokú bíróság akkor küldi vissza
az iratokat az elsőfokú bíróságnak, ha az ítélet ellen nem terjesztettek elő felülvizsgálati kérelmet. Ha a másodfokú
bíróság az  elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyezte, a  másodfokú eljárás befejezése után az  iratokat a  másodfokú
bíróság legkésőbb az írásba foglalást követő három napon belül megküldi az elsőfokú bíróságnak.
(2) Ha a  másodfokú bíróság az  ítélet kihirdetését elhalasztotta, a  már írásba foglalt ítéletét a  jelenlévő feleknek
nyomban kézbesíti és ezt a jegyzőkönyvben is feltünteti.
15. § (1) A felülvizsgálati kérelmet a másodfokú határozatot hozó bíróságnál a határozat közlésétől számított nyolc
napon belül kell benyújtani vagy ajánlott küldeményként postára adni kettővel több példányban, mint ahány fél
a perben érdekelve van.
(2) Az ítélet elleni felülvizsgálat illetéke 3 500 000 forint.
(3) Ha a  felülvizsgálati kérelem benyújtására nyitva álló határidő valamennyi féllel szemben lejárt, illetve ha
a felülvizsgálati kérelmet valamennyi fél benyújtotta, a másodfokú bíróság azt az ügy irataival együtt haladéktalanul,
de legkésőbb három napon belül felterjeszti a Kúriához.
(4) A Kúria a felülvizsgálati eljárást a (3) bekezdés szerinti felterjesztéstől számított 30 napon belül folytatja le.
(5) A  Kúria a  felülvizsgálati kérelmet tárgyaláson kívül bírálja el, kivéve ha a  Kúria a  felülvizsgálati kérelemnek
tárgyaláson való elbírálását tartja szükségesnek. A Kúria – ha a felülvizsgálati kérelemnek tárgyaláson való elbírálását
tartja szükségesnek – a tárgyalást legkésőbb az iratoknak a Kúriához érkezésétől számított nyolcadik napra tűzi ki.
A tárgyalást úgy kell kitűzni, hogy a felülvizsgálati kérelemnek az ellenfél részére való kézbesítése a tárgyalás napját
legalább három nappal megelőzze.
(6) A  felülvizsgálati eljárást befejező határozatot – kivéve, ha annak kihirdetését a  Kúria elhalasztotta – annak
meghozatalától számított legkésőbb nyolc napon belül kell írásba foglalni, és azt a  Kúria három napon belül
kézbesíti a  feleknek. Ha a  Kúria az  első- vagy másodfokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasítja,
az  írásba foglalást követő három napon belül megküldi az  iratokat a  bíróságnak. Ha a  Kúria az  ítélet kihirdetését
elhalasztotta, a  már írásba foglalt ítéletét a  jelenlévő feleknek nyomban kézbesíti és ezt a  jegyzőkönyvben is
feltünteti.”
III. [12] A bírói kezdeményezések nem megalapozottak. [13] 1. Az  Alkotmánybíróság a  34/2014. (XI. 14.) számú, elsőfokú bíróságoktól származó bírói kezdeményezéseken
alapuló határozatában (a  továbbiakban: Abh.) már vizsgálta a Tv.-nek a  jelen bírói kezdeményezésekkel (Fővárosi
Ítélőtábla mint másodfokú bíróság) támadott számos rendelkezését.
[14] Az Abtv. 31.  § (1)  bekezdése alapján, ha alkotmányjogi panasz vagy bírói kezdeményezés alapján az  alkalmazott
jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés Alaptörvénnyel való összhangjáról az  Alkotmánybíróság már döntött,
ugyanazon jogszabályra, illetve jogszabályi rendelkezésre és ugyanazon Alaptörvényben biztosított jogra, valamint
azonos alkotmányjogi összefüggésre hivatkozással – ha a  körülmények alapvetően nem változtak meg – nincs
helye az alaptörvény-ellenesség megállapítására irányuló alkotmányjogi panasznak, valamint bírói kezdeményezés
alaptörvény-ellenesség megállapítására irányuló vizsgálatának.
[15] Az Alkotmánybíróság az Abh.-ban már vizsgálta a Tv. 6. §-ával összefüggésben, hogy a bírósági ítéletek hordoznak-e
erga omnes hatályt. Tekintettel arra, hogy az indítványozó bírói tanács a Tv. ugyanezen szakaszával összefüggésben
ugyanazon indokok alapján kérte az  alaptörvény-ellenesség megállapítását, mint az  Abh. alapjául szolgáló
indítvány, ezért az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  Tv. 6.  §-a tekintetében ítélt dologról van szó, így
az indítványt az Abtv. 64. § f ) pontja alapján visszautasította.
[16] 2. Az  Alkotmánybíróság a  Tv. támadott rendelkezéseinek alkotmányossági vizsgálatát megelőzően utal korábbi
állásfoglalására, mely szerint az  újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja
az  AB határozat előtti határozataiban kidolgozott érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha
az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető
kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési szabályainak figyelembevétele és a  konkrét ügy alapján
a  megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó
döntése indokolásába történő beillesztése {13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]}. Jelen ügyben alapvetően
a  jogállamiság-jogbiztonság követelményével összefüggő lentebb idézett alkotmánybírósági határozatokban
kifejtetteket használta fel az Alkotmánybíróság.
[17] 3. Ezt követően az  Alkotmánybíróság azokat az  indítványi elemeket vizsgálta meg, melyek az  indokolás 1.  pontja
alapján nem minősültek ítélt dolognak.
[18] 3.1. A  bírói indítványok szerint a  Tv. 7.  § (2)  bekezdése a  jogállamiságot [Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdés] és
a  hatalommegosztás elvét [Alaptörvény C)  cikk (1)  bekezdés] azért sérti, mert az  állam jogalanyisága kizárólag
azokra a  jogviszonyokra vonatkozhat, amelyekből eredő jogok és kötelezettségek az  államot jogosítják és
kötelezik. Az  állam azonban a  jelen kölcsönszerződések vonatkozásában nem jogosított és nem is kötelezett, így
e jogviszonyokban polgári jogi jogalanynak nem tekinthető.
[19] Az Alkotmánybíróság a  hatalommegosztás elvével számos határozatában foglalkozott, melyekben az  alábbi
főbb megállapításokat tette. „A hatalmi ágak elválasztásának elve nem pusztán annyit jelent, hogy az  egyik
hatalmi ág nem vonhatja el a  másik jogosítványait, hanem azt is jelenti: a  demokratikus jogállamban korlátlan és
korlátozhatatlan hatalom nincs, s ennek érdekében bizonyos hatalmi ágak szükségképpen korlátozzák más hatalmi
ágak jogosítványait.” [28/1995. (V. 19.) AB határozat, ABH 1995, 142, 143.] A  hatalommegosztás elve magában
foglalja azt a  követelményt is, hogy „nincsen az  Országgyűlésnek alárendelt hatalmi ág, s egyik hatalmi ág sem
vonhatja el a  másik jogosítványát. A  hatalommegosztás elvéből ugyanakkor az  is következik, hogy alkotmányos
demokráciában nincs korlátlan és korlátozhatatlan hatalom, s az  egyes hatalmi ágak hatalmi ellensúlyt képeznek
a többi hatalmi ággal szemben.” [Először: 38/1993. (VI. 11.) AB határozat, ABH 1993, 256, 261.]
[20] Az Alkotmánybíróság az  56/1991. (XI. 8.) AB határozatában a  jogállamiság követelményével összefüggésben
kifejtette: „A jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a  közhatalommal rendelkező szervek a  jog által
meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára
megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki a tevékenységüket”. (ABH 1991, 454, 456.)
[21] A jogbiztonság nem csupán az  egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az  egyes jogintézmények
működésének a kiszámíthatóságát is. [75/1995. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1995, 383.]
[22] A hatalommegosztás és a  jogállamiság követelményének az  indítványozók által állított sérelme a  konkrét eset
körülményei között, annak sajátosságai alapján vizsgálandó meg.
[23] A Tv. szerint a  pénzügyi intézményeknek kell pert indítaniuk a  szerződéseikben alkalmazott feltételek
tisztességtelensége vélelmének megdöntése iránt. Ennek a  pernek az  alperese a  Tv. 7.  § (2)  bekezdése alapján
az adósok – illetőleg a képviseletükre jogosított valamely állami szerv – helyett maga a Magyar Állam.
[24] Az indítványozó bíró amiatt vélte a  Tv. e  rendelkezését a  hatalommegosztás elvébe ütközőnek, mert
a kölcsönszerződések vonatkozásában az állam nem jogosított és nem is kötelezett, ezért e jogviszonyokban polgári
jogi jogalanynak nem tekinthető.
[25] A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: új Ptk.) 3:405. § (1) bekezdése szerint az állam
a  polgári jogi jogviszonyokban jogi személyként vesz részt. A  jogi személy jogképes: jogai és kötelezettségei
lehetnek, jogképessége az új Ptk. 3:1. § (2) bekezdése értelmében – egyezően a régi Ptk.-ban foglaltakkal – kiterjed
minden olyan jogra és kötelezettségre, amely jellegénél fogva nem csupán az emberhez fűződhet.
[26] A 32/D/2004. AB határozatban már az  Alkotmánybíróság is megállapította, hogy „az állam – mint a  vagyoni
jogviszonyok alanya – jogi személy. [...] a Magyar Állam mint jogi személy rendelkezik egyrészt általános értelemben
vett jogalanyisággal, másrészt konkrét jogképességgel, jogi személyiséggel is. Eszerint az Állam jogokat szerezhet
és kötelezettségeket vállalhat, továbbá pert indíthat, illetve perelhető.” (32/D/2004. ABH, 2008, 2057, 2064.)
Az  állam mint jogi személy jogképessége tehát abszolút jellegű. Az  állam absztrakt polgári jogi jogalanyisága és
jogképessége független attól, hogy milyen konkrét jogviszonyokban jogosított vagy kötelezett.
[27] A polgári jogi jogalanyisághoz kapcsolódik a  perbeli jogképesség. Erről pedig a  polgári perrendtartásról szóló
1952. évi III. tv. (a  továbbiakban: Pp.) 48.  §-a rendelkezik. A  perbeli jogképesség azt a  képességet jelenti, hogy
valaki a  perben fél lehet. A  perbeli jogképesség tehát általában a  polgári jogi jogképességhez igazodik, azonban
attól egyes kivételes esetekben el is térhet. Közigazgatási perekben, sajtó-helyreigazítási perekben pl. fél lehet az is,
akinek perbeli jogképessége egyébként nincs (pl. közigazgatási szerv, illetve pl. sajtótermék szerkesztősége), vagy
adott esetben az csak feltételezett (pl. ismeretlen örökös).
[28] A perbeli jogképességtől elkülönülő kérdés a  perbeli legitimáció, mely a  fél és a  per tárgya közötti anyagi jogi
kapcsolatra vonatkozik, azt jelenti, hogy a  keresetet az  igényérvényesítés alapjául szolgáló anyagi jogosult
érvényesíti-e (aktív perbeli legitimáció), illetve a  kötelezettel szemben indul-e meg a  per (passzív perbeli
legitimáció). A  legitimáció általában anyagi jogi kérdés, de kivételesen lehet eljárásjogi, mint jelen esetben is,
amikor törvény határozza meg, hogy egy adott perben ki ellen lehet (vagy kell) a keresetet előterjeszteni. A perbeli
legitimációt a  jelen ügyben közvetve az  M)  cikk (2)  bekezdése alapozza meg, mivel az  Abh.-ban részletesen
ismertetett rendkívüli körülmények szükségessé tették az állam polgári eljárásban történő szerepvállalását, atipikus
perbeli pozícióban.
[29] A felperes vagy alperes és az  anyagi jogosult személye a  Pp. alapján is elkülönülhet. A  perjogi rendelkezések
általában a felperes oldalán engednek perbe lépni olyan személyt, aki nem azonos az anyagi jogi jogosulttal. Ilyen
lehet az  ügyész perindítási joga, illetve egyes személyállapottal kapcsolatos perekben más személyek részvétele.
Ugyanakkor a  jogrendszerben nem ismeretlen megoldás az  sem, amikor a  jogszabály nem a  felperes, hanem
az alperes személyét jelöli ki jogszabályban. Ilyen pl. amikor a pert a bíróság által kirendelt ügygondnok ellen kell
megindítani, noha nyilvánvalóan nem az ügygondnok az anyagi jog jogosultja [pl. Pp. 312. § (1) bekezdése alapján].
Hasonló a helyzet az ügyész esetében, amikor törvény által feljogosított absztrakt közjogi jogalanyként a fél jogait
gyakorolja. A  fél jogainak ügyész általi gyakorlásáról szóló 2/2012. Közigazgatási-munkaügyi-polgári jogegységi
határozat szerint „[a]zokban a  polgári peres vagy nemperes eljárásokban, amelyeket külön törvény alapján indít
vagy amelyeket ellene indítanak, felperesként, illetve alperesként vesz részt az  eljárás valamennyi szakaszában.
Az  ügyészt mint absztrakt közjogi jogalanyt az  illetékes ügyészi szerv képviseli, amely eljárási szakaszonként
változhat.”
[30] Általánosságban tehát elmondható, hogy az állam perbeli jogképességét mindazokban az esetekben, amelyekben
a  vagyoni viszonyok alanyaként jár el, polgári jogi jogalanyisága alapozza meg. A  perbeli legitimációja azonban
kivételesen olyan esetekben is megállapítható, amikor az  állam – törvény rendelkezése alapján – nem az  érintett
vagyoni viszonyok alanyaként jár el a  perben. Ilyen esetekben funkcióját tekintve ugyanúgy vélhetően védendő
magánérdekek érvényesítője, mint az ügyész egyes esetekben.
[31] Ugyanakkor az állam magánjogi és közjogi minősége jelen esetben nem választható el élesen egymástól. Az állam
ugyanis tisztán magánjogi igények érvényesítésében működik közre a  felek egyenlőségén és mellérendeltségén
alapuló polgári peres eljárásban, ugyanakkor mindezt közfeladatként, a közjó érdekében, a közérdek védelmében
is teszi. Jelen esetben ez  az erőfölényes, egyensúlyhiányos fogyasztói kölcsönszerződések százezreit érintően
a  gyengébb felek pozíciójának kiegyensúlyozása érdekében történik. A  fogyasztók (adósok) igényeinek
az  érvényesítésére vonatkozó jogosultsága közhatalmi aktuson – törvényen –, annak hátterében az  Alaptörvény
M) cikk (2) bekezdésén alapul. A Magyar Államnak a törvényhozó által vállalt közfeladata tehát a fogyasztók védelme
és érdekeik érvényesítése. Hasonlóan foglalt állást az  Alkotmánybíróság a  perbeli önrendelkezési jog sérelmét
vizsgálva a  96/2008. (VII. 3.) AB határozatában, melyben az  alábbiakat állapította meg. „Az Alkotmánybíróság
1146/B/2005. AB határozatában vizsgálta és alkotmányosnak ítélte a  környezet védelmének általános szabályairól
szóló 1995. évi LIII. törvény (a  továbbiakban: Ktv.) 98.  § (1)  bekezdésében, illetve 99.  § (1)  bekezdés b)  pontjában
foglalt szabályozást. Megállapította, hogy Ktv. 99.  § (1)  bekezdésében a  környezetvédelmi érdekek védelmének
képviseletére létrehozott egyesületek és más, politikai pártnak, érdekképviseletnek nem minősülő társadalmi
szervezet számára biztosított perindítási jog nem az  Alkotmány 57.  § (1)  bekezdésén alapuló jogosultság, mivel
e  szervezetek nem egyéni jogsérelmek orvoslására jogosultak. A  perindítás indoka esetükben a  köz érdekében
történő fellépés, egy alkotmányos cél és érték, a  környezethez való alapjog védelme [ABH 2006, 1849, 1851.].
Az  Alkotmány 18.  §-ának értelmezése kapcsán az  Alkotmánybíróság már korábban megállapította, hogy
az egészséges környezethez való jog [...] elsősorban önállósult és önmagában vett intézményvédelem, azaz olyan
sajátos alapjog, amelynek az  objektív, intézményvédelmi oldala túlnyomó és meghatározó. A  környezetvédelmi
vonatkozású alanyi jogokat elsődlegesen eljárási jellegűnek minősítette, amelyeket hatósági eljárásokban
gyakorolhatnak a jogosultak. [28/1994. (V. 20.) AB határozat, ABH 1994, 134, 138–139.]
[32] A fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény (a  továbbiakban: Fgytv.) 39.  §-a is a  fogyasztók széles körét
érintő, vagy jelentős nagyságú hátrányt okozó tevékenység esetén a  jogsértővel szembeni fellépés jogát, tehát
eljárási jogot biztosít a  fogyasztói érdekek képviseletét ellátó társadalmi szervezet (vagy a  fogyasztóvédelmi
hatóság, az ügyész, valamint konkrétan meghatározott szolgáltatással kapcsolatban a Pénzügyi Szervezetek Állami
Felügyelete) részére. A peres eljárás megindításának joga akkor is fennáll, ha a károsult fogyasztók személye nem
állapítható meg, illetve független a  kárt szenvedett fogyasztók alanyi jogérvényesítésétől. A  társadalmi szervezet
tehát nem a fogyasztó alanyi jogait védi, hanem közérdekből, jellegétől függő alkotmányos cél vagy érték érvényre
juttatásáért lép fel.” (ABH 2008, 816, 832–833.).
[33] A jelen – nagyon hasonló – esetben azt kellett tehát megvizsgálni, hogy az állam milyen szerepet tölt be a vizsgált
Tv. alapján.
[34] Az Alkotmánybíróság a  20/2014. (VII. 3.) AB határozatában már vizsgálta az  állam gazdasági szerepvállalását
a  szövetkezeti hitelintézetek integrációjának alkotmányosságával kapcsolatban, az  ott tett megállapításait jelen
ügyben is fenntartja.
[35] Ezen túlmenően a  8/2014. (III. 20.) AB határozatban az  Alkotmánybíróság az  állam jogalkotói funkciójával
összefüggésben megállapította: az  Alaptörvény M)  cikk (2)  bekezdése második mondatából az  államnak
az  a  kötelezettsége következik, amely – az  Alaptörvényben szereplő alkotmányos értékek figyelembevételével –
a fogyasztók érdekeit védő, az erőfölénnyel való visszaéléssel szemben fellépő intézményrendszer létrehozására és
fenntartására, továbbá a fogyasztók jogait biztosító jogszabályok megalkotására vonatkozik.
[36] Ebben a  tekintetben az  Alkotmánybíróság a  határozatában az  állam mint jogalkotó részére írt elő alkotmányos
követelményt azzal, hogy a fogyasztóvédelmi intézményrendszer kiépítésének és az ezzel kapcsolatos jogszabályok
megalkotásának kötelezettségét az Alaptörvényből levezette.
[37] Az indítványozó bírói tanács azonban az államnak nem ezt a kötelezettségét kérdőjelezte meg, hanem pusztán azt,
hogy az ennek eredményeként megindított perben alperesként is az állam vesz részt.
[38] Jelen ügyben azonban az  alkotmányossági aggály ezzel összefüggésben sem megalapozott. Az  állam ugyanis
a  pénzügyi intézmények által alkalmazott szerződési feltételek tisztességtelensége vélelmének megdöntésére
irányuló eljárásban a  gyengébb felek érdekeinek érvényesítőjeként, az  Alaptörvény M)  cikk (2)  bekezdésével
összhangban született Tv. végrehajtása céljából vesz részt. Tevékenysége – ahogy más eljárásokban az  ügyészé,
vagy a  Gazdasági Versenyhivatalé – a  végrehajtó hatalom gyakorlása körébe tartozó – lényegileg perbeli –
cselekményekre korlátozódik. Ebben a tekintetben tehát a törvényhozótól elválik a jogi személy Magyar Állam mint
a  perben alperes (a  fogyasztók jogainak érvényesítője), amely a  jelen esetben nem az  egyik hatalmi ágat jeleníti
meg, hanem magánjogi jogalanyként segíti elő a  perek mihamarabbi befejezését. A  jogalkotó önmagában azzal,
hogy az államot a per alpereseként nevesíti, nem preferálja mint peres felet, hanem csupán a  fogyasztók érdekeit
védő speciális eljárási szabályokat vezet be. Nem arról van tehát szó, hogy az állam a hatalmával visszaélve olyan
helyzetet teremtett, melyben az ellenérdekű fél hátrányosabb pozícióba kerül a másik félhez képest, hanem arról,
hogy a  pénzügyi intézményeknek – a  törvényi vélelem specialitásából adódóan – az  állammal szemben kellett
megindítani a  vélelem megdöntésére irányuló peres eljárást. Ebben a  tekintetben nincs jelentősége annak, hogy
a Magyar Állam vagy annak valamely szerve az alperes.
[39] Az Alkotmánybíróság emellett arra is rámutat, hogy a  Magyar Állam a  per ellene történő megindításával sem
lesz részese a  pénzügyi intézmények és az  adósok közötti anyagi, magánjogi jogviszonyoknak. Jogtechnikai
szükségszerűség az, hogy a  lényegében fordított, inverz közérdekű keresettel meginduló perben az  alperesi oldal
nem maradhat üresen. A per megindításához és lefolytatásához szükség van egy olyan jogi személyre, jogalanyra,
aki alperesi pozícióba anélkül kényszeríthető, hogy pervesztesség esetén közvetlenül jogsérelme következne be.
[40] Alkotmányjogi megítélés szempontjából nincs különbség aközött, hogy a perben félként az állam valamely szerve
vesz részt vagy pedig közvetlenül a  Magyar Állam (konkrétan a  nemzeti fejlesztési miniszter, mint törvényes
képviselője útján). Jelentősége annak van, hogy a Magyar Állam alperes ezzel senkinek a jogát nem vonta el és nem
is korlátozta.
[41] Emellett további indoka az  állam perben állásának az, hogy a  fogyasztói szerződések olyan, közgazdasági és
szociális, össztársadalmi szintű problémákat érintenek, melyek esetlegesen több ezer egyedi bírósági eljárás
keretében – ahogyan ezt a PJE határozatban a Kúria is hangsúlyozta – nem voltak hatékonyan kezelhetők. Éppen
ezért volt szükséges egy olyan jogalkotói megoldás, amely a  hagyományos perjogi lehetőségeken belül, annak
kereteit túl nem lépve teremti meg a  jogviták gyors és hatékony befejezésének a  lehetőségét, érvényre juttatva
ezzel a közérdek védelmét.
[42] Az Alkotmánybíróság az  Abh.-ban megállapította, hogy a  „Tv. alapján indított perek miatt ugyanis a  korábban
folyamatban volt, a  fogyasztók által a  pénzügyi intézményekkel szemben indított peres eljárások felfüggesztésre
kerültek (Tv. 16. §), valamint a végrehajtási eljárások szünetelnek [Tv. 17. § (3) bekezdés]. Annak érdekében, hogy
ez a bizonytalan jogi helyzet a  lehető legrövidebb ideig álljon csak fenn, a  jogalkotó úgy döntött, hogy szigorú és
szűk, de általánosságban nem teljesíthetetlen eljárási határidőket vezet be az  ilyen perek mielőbbi befejezésére.”
Mivel a fent kifejtettek alapján sem a hatalommegosztás elvét, sem pedig a jogállamiság követelményét nem sérti
a támadott jogi szabályozás, ezek tekintetében az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezéseket elutasította.
[43] 3.2. Az  indítványozó bírói tanács azt is sérelmesnek [a jogbiztonság – Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdés –
követelményébe ütközőnek] tartotta, hogy az ítélet hatálya (az, hogy az mely személyekre terjed ki) jogértelmezéssel
sem határozható meg pontosan, emellett a  pénzügyi intézmények a  szerződési kikötéseket lényegében egyoldalú
nyilatkozattal helyezhetik a Tv. hatálya alá, illetve vehetik ki a Tv. hatálya alól, valamint, hogy a  jogerő áttörésének
alkotmányos indokai sem állnak fenn.
[44] A Tv. 1. § (1) bekezdése határozza meg azoknak a  fogyasztói kölcsönszerződéseknek a körét, amelyekre a  törvény
hatálya kiterjed. A  Tv. 1.  § (2)  bekezdése e  szerződések közül bizonyos szerződéseket kivesz, tovább pontosítva
a  jogszabály hatályát. A  tárgyi hatályból lehet pontosan következtetni a  törvény személyi hatályára. Eszerint
a  Tv. személyi hatálya kiterjed mindazokra a  fogyasztókra, akik a  Tv. 1.  § (1)  bekezdésében meghatározott és
a (2) bekezdésében kivételként nem említett fogyasztói kölcsönszerződésekben félként szerepelnek, már megszűnt
szerződések esetén pedig szerepeltek. Erre tekintettel a törvény személyi hatálya egyértelműen megállapítható.
[45] Az indítványozó bírói tanács azt is sérelmezte, hogy nem állapítható meg a  bírói ítélet hatálya sem. A  Tv. 4.  §
(1)  bekezdése a  Tv. hatálya alá tartozó fogyasztói kölcsönszerződésekben szereplő egyoldalú kamatemelést,
költségemelést, díjemelést lehetővé tevő szerződéses kikötések tisztességtelenségének vélelmét mondja ki. A Tv.
4.  § (2)  bekezdése szerint amennyiben a  pénzügyi intézmény a  Tv. 8.  § (1)  bekezdése szerinti határidőben nem
kezdeményezte a polgári peres eljárás lefolytatását, vagy a bíróság a keresetet elutasítja vagy a pert megszünteti,
akkor az  (1)  bekezdés szerinti szerződéses kikötések semmisek. A  Tv. 8.  § (3)  bekezdése értelmében a  pénzügyi
intézménynek egy keresetlevélben kell kérnie az általa alkalmazott valamennyi ÁSZF – 4. § (1) bekezdése szerinti –
szerződéses kikötései érvényességének megállapítását. A keresetlevélben azt az időszakot is meg kell jelölni, amely
alatt a pénzügyi intézmény a szerződéses kikötést alkalmazta.
[46] Amennyiben a  kikötések semmisek, akkor a  pénzügyi intézménynek a  fogyasztóval külön törvényben (a  Kúriának
a  pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes
kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb
rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény; a  továbbiakban: Tv2.) meghatározott módon kell elszámolnia.
Mindezek alapján megállapítható, hogy a  keresetet jogerősen elutasító ítélet hatálya a  perben felperesként részt
vevő pénzügyi intézmény valamennyi olyan fogyasztónak minősülő szerződéses partnerére kiterjed, akinek
a  pénzügyi intézménnyel a  Tv. szerinti időtartamban kötött szerződése tartalmazza, illetve tartalmazta a  semmis
kikötést.
[47] A másik esetet a  Tv. 11.  § (3)  bekezdése rendezi, melynek értelmében amennyiben a  bíróság úgy határoz,
hogy a  pénzügyi intézmény által tisztességesnek tartott szerződéses kikötés megfelel a  4.  § (1)  bekezdés
szerinti valamennyi feltételnek, akkor megállapítja, hogy a  szerződéses kikötés tisztességes és ezért érvényes.
Ebben az  esetben a  törvényi vélelem megdől, a  kikötés érvényes, ebből az  érintett felekre továbbra is jogok és
kötelezettségek származnak. Az ítélet jogerejének az alanyi hatálya, az anyagi jogerő tehát mind a keresetnek helyt
adó döntés, mind pedig a kereset elutasítása esetén is ugyanazokra a személyekre terjed ki.
[48] Ezt az  értelmezést támasztja alá a  fogyasztói szerződéssel kapcsolatos közérdekű kereset elbírálásának egyes
kérdéseiről szóló 3/2011. PK vélemény 4.  pontjához fűzött indokolás is. E  szerint „[a] Ptké. II. 5.  §-ban nevesített
szervezetek a Ptk. 209/B. § szerinti pereket – jogszabályi felhatalmazás alapján – a saját nevükben, de a fogyasztók
érdekében indítják, erre utal ennek az  eljárásnak a  szakirodalomban is meghonosodott elnevezése (közérdekű
perek). Mivel ezek a  szervezetek nem alanyai a  vitás szerződéses kikötésnek, tényleges jogvita nem is köztük és
a  szerződési feltételt használó fél, hanem ez  utóbbi és a  fogyasztók között van. Az  ilyen perekben meghozott
ítélet hatálya kiterjed az  érvénytelennek nyilvánított kikötés alkalmazójával szerződő valamennyi félre, amiből
az következik, hogy a keresetet elutasító ítélet hatálya is vonatkozik rájuk.”
[49] Lényegében a  vizsgált esetben is ilyen közérdekű igényérvényesítésről rendelkezik a  Tv., csak éppen fordított
formában: nem a  közérdekű kereset megindítója jár el fogyasztóvédelmi funkcióban, hanem az  alperes, aki
ellen a  tisztességtelenség törvényi vélelmének megdöntése iránt a  peres eljárást meg kell indítaniuk a  pénzügyi
intézményeknek.
[50] Az, hogy a Tv.-ben szabályozott perekben hozott ítélet hatálya minden olyan fogyasztóra kiterjed, akinek valamely
pénzügyi intézménnyel fennálló vagy fennállt szerződése a perben elbírált szerződéses kikötést tartalmazza, illetve
tartalmazta, abból is következik, hogy a bíróságok a folyamatban levő pereket a Tv. 16. §-a alapján felfüggesztették.
E felfüggesztett perek sorsáról a Tv2. 38–40. §-ai rendelkeznek.
[51] Az, hogy egy polgári perben a  tömegesen felmerülő igényeket az  anyagi jogosultaktól különböző személy
vagy szervezet érvényesíti, nem szokatlan jelenség. A  Pp. 229.  § (2)  bekezdése értelmében egy ítélet anyagi
jogereje arra a  személyre is kiterjed, aki a  perben ugyan nem fél, hanem az  érdekében eljáró ügyész, illetőleg
a  külön jogszabállyal erre feljogosított személy vagy szervezet jár el helyette és az  ő keresete alapján hozott
a  bíróság ítéletet, feltéve, hogy a  fél részére az  ítéletet szabályszerűen kézbesítették, és az  vele szemben is
jogerőre emelkedett. A  leggyakrabban olyan esetekben fordul ez  elő, amikor az  igény érvényesítéséhez közérdek
(pl. fogyasztóvédelem) fűződik. A  Tv. alapján lefolytatott eljárásban éppen ilyen igényérvényesítésről van szó.
Az Alaptörvény M) cikk (2) bekezdésével összhangban az alperesi pozícióban levő állam a fogyasztók érdekeit védő
szerepet tölt be.
[52] Az Alkotmánybíróság az  Abh.-ban megjegyezte: „A bíróságok csak egyedi ügyekben biztosíthatják
a fogyasztóvédelmi jogszabályok érvényesülését, társadalmi szintű problémák esetén az államnak kell beavatkoznia,
és megoldást nyújtania, akár jogalkotás útján is. Önmagában az  a  tény, hogy az  állam egy konkrét szerződéses
kikötés vonatkozásában átvállalta az igényérvényesítést a fogyasztótól, illetve a közérdekű kereset előterjesztésére
jogosulttól, összhangban áll a  fogyasztóvédelem alkotmányos követelményével. Ezt támasztják alá az  Irányelv
[a  fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK irányelv]
7.  cikkének (1)–(3)  bekezdései, melyek szerint »a tagállamok a  fogyasztók és a  szakmai versenytársak érdekében
gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék
az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.«”
[53] 3.3. Az  indítványozó bíró fentieken túlmenően a „jogerő feltörését” is a  jogbiztonság követelményébe ütközőnek
vélte. Az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott a lezárt jogviszonyok viszonylag szűk körben történő
megváltoztathatóságával. E  határozataiban kimondta, hogy a  „jogerő tisztelete nem abszolút és áttörhetetlen”
(először: 1459/B/1992. AB határozat).
[54] A legkézenfekvőbb megoldás a  rendkívüli jogorvoslatok – pl. perújítás, felülvizsgálat – jogintézménye.
A  jogorvoslatok igénybevételével konkrét ügyekben, konkrét döntések jogerejének áttörésére kerülhet sor bírói
döntés alapján. „A jogerő áttörését biztosító törvényi szabályozásnak alkotmányossági feltétele, hogy az  azokra
vonatkozó szabályokat a  jogalkotó pontosan meghatározza, s így azok működésüket tekintve előreláthatóak és
kiszámíthatóak legyenek.” (769/B/2000. AB határozat)
[55] A rendkívüli jogorvoslatokhoz némileg hasonlít a  jogegységi határozatok helyzete. A  jogegységi határozatnak
nincs jogorvoslati funkciója és főszabály szerint nincs a  felekre kiterjedő hatálya sem, ugyanakkor az  eljárási
törvények rendelkezhetnek úgy, hogy a  jogegységi határozat közvetlenül érinti az  alapul fekvő ügyet is.
[vö: 12/2001. (V. 14.) AB határozat, ABH 2001, 163, 171.] Hangsúlyozta ugyanakkor az  Alkotmánybíróság, hogy
„a Bszi. [a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény] 32.  § (6)  bekezdésébe foglalt
felhatalmazás nem teremt korlátlan lehetőséget arra, hogy a  jogegységi határozatnak a felekre közvetlenül kiható
hatálya intézményessé váljon. Az eljárási törvények vagy más jogszabályok ilyen tartalmú módosítása, kiegészítése
esetén az  Alkotmánybíróságnak – erre irányuló indítvány alapján – esetenként kell vizsgálnia, hogy a  jogegységi
határozat feleket közvetlenül érintő hatálya nem sért-e alkotmányos jogot, vagy alapelvet (pl. hogy a jogbiztonságot
szolgálja-e, nem töri-e át alkotmánysértő módon a  jogerő intézményét), illetve vizsgálnia kell azt, hogy megvan-e
a kellő súlyú alkotmányos indoka az adott kivételnek”. [12/2001. (V. 14.) AB határozat, ABH 2001, 136, 172.]
[56] Hasonlóan kellő súlyú alkotmányos indok meglétének igazolását kívánja meg az  Alkotmánybíróság azokban
az  esetekben, amikor a  jogerő áttörése – közvetlenül vagy közvetve – jogalkotói aktus miatt következik be.
Az  eddigi gyakorlat alapján azonban kizárólag olyan ügyek kerültek az  Alkotmánybíróság elé, amikor a  jogalkotó
a  büntetőjogi elítélések semmissé nyilvánításáról rendelkezett. Ezekkel összefüggésben az  Alkotmánybíróság
az alábbi megállapításokat tette. A 10/1992. (II. 25.) AB határozat értelmében a jogbiztonság elvéből főszabályként
az  következik, hogy lezárt jogviszonyokat sem jogszabállyal, sem jogszabály hatályon kívül helyezésével
–  származzék ez  akár a  jogalkotótól, akár az  Alkotmánybíróságtól – nem lehet alkotmányosan megváltoztatni.
(ABH 1992, 75.) Ezt a főszabályt az Alkotmánybíróság a jövőre nézve is irányadónak tekinti.
[57] Ugyanakkor a  lezárt jogviszonyok érinthetetlenségének tilalma alól engedhető kivétel, ha azt a  jogbiztonsággal
konkuráló más alkotmányos elv elkerülhetetlenné teszi és ezzel nem okoz céljához képest aránytalan sérelmet.
(ABH  1992, 75.) Ilyen kivételnek minősítette az  Alkotmánybíróság a  jogerősen lezárt büntetőeljárások
felülvizsgálatát az  elítélt javára, ha az  eljárás később alkotmányellenesnek bizonyult jogszabály alapján folyt.
Önmagában tehát nem alkotmányellenes az, hogy a  törvényalkotó az ügyek viszonylag nagy számában, az elítélt
javára, a  büntetőeljárás rendkívüli jogorvoslatai mellett, a  semmissé nyilvánítási eljárás útján is lehetővé tette
a  jogerő áttörését. Hasonlóan a  jogerő áttörhetetlensége alóli kivételként értékelte a  bíróság a  11/1992. (III. 5.)
AB  határozatban a  büntetőpolitika változását, illetve az  eljáró hatóságok mulasztását vagy hibáját, melyek egyike
sem eshet az elkövető terhére. (ABH 1992, 88.)
[58] Az 1459/B/1992. AB határozatban az  Alkotmánybíróság leszögezte, hogy a  jogerő feltörésének a  jogbiztonsággal
és a jogerő tiszteletével konkuráló alkotmányos indoka lehet a jogállami követelményeknek megfelelő büntetőjogi
értékelés érvényre juttatása a  már lezárt jogviszonyok tekintetében is, ezért az  Alkotmánybíróság nem találta
alkotmányellenesnek azt, hogy az ügyek viszonylag nagy számában, az elítéltek javára, a büntetőeljárás rendkívüli
jogorvoslatai mellett, a semmissé nyilvánítási eljárás útján törvénnyel (1992. évi XI. törvény) lehetővé tegye a jogerő
áttörését. (ABH 1994, 566, 569–570.).
[59] A 24/2013. (X. 4.) AB határozatban az  Alkotmánybíróság megerősítette, hogy a  jogerő olyan áttörése, amely
kizárólag az  elítéltek javára történt, nem sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében deklarált jogállamiság
követelményét. (Indokolás [47]).
[60] Végül a  25/2013. (X. 4.) AB határozat összefoglaló jelleggel kimondta, hogy „[ö]nmagában az  anyagi igazság
érvényre juttatása, vagyis az anyagi és eljárási jogszabályoknak mindenben megfelelő, igazságos döntés általában
még nem szolgál elégséges alkotmányos igazolásaként a  bírói döntések jogerejének áttöréséhez. A  rendkívüli
jogorvoslati lehetőségek garantálása és eljárások lefolytatása különösen azokban az  esetekben indokolt, amikor
a  jogerős döntés olyan jogi hibában, avagy ténybeli tévedésben szenvedhet, amely feltétlenül szükségessé teszi
az  érintett jogainak, vagy jogos érdekeinek megóvását, így kiküszöbölésükhöz fűződő érdek felülmúlja a  döntés
jogerejének tiszteletéhez, illetve ezen keresztül a  jogállam stabilitását adó jogbiztonság érvényesüléséhez
kapcsolódó érdeket. Másként fogalmazva az  ilyen kivételes esetekben inkább a bírói döntés jogerejének feloldása
szolgálja a bírói döntésekbe vetett közbizalom megőrzését és erősítését, mintsem a jogi hibában, vagy tévedésben
szenvedő döntés jogerejének tisztelete. Valamennyi eljárásjogi garancia érvényesülése ellenére, illetve ellensúly
működésének dacára, a  bíróság pontos ténymegállapítási, illetőleg jogalkalmazói munkája mellett sem zárhatók
ki az  eljárásnak olyan súlyos tévedései, amelyek reparálására már csak a  rendkívüli jogorvoslati eljárás biztosíthat
lehetőséget. Annak a  kérdése, hogy pontosan mely esetekben élvezhet előnyt az  anyagi igazság érvényesítése,
vagyis mely esetekben indokolt a  rendkívüli jogorvoslati reparáció, számos körülménytől, így többek között
az eljárás típusától, az ügy jelentőségétől, a hiba súlyától, vagy a tévedés nagyságától tehető függővé.” (Indokolás
[36]).
[61] Az Alkotmánybíróság gyakorlata tehát egyértelmű abban a  tekintetben, hogy a  jogerő áttörése nem eleve
alaptörvény-ellenes, ugyanakkor a  már jogerősen lezárt jogviszonyok csak nagyon kivételes esetben, különösen
fontos okból, alapvető jogok védelme érdekében, a  szükségesség és arányosság követelményének megfelelően
változtathatóak meg utólag.
[62] Jelen esetben azt kellett megvizsgálni, hogy a Tv. elfogadásának indokai alkotmányosan megalapozzák-e a  jogerő
áttörését.
[63] A Tv. által érintett (már lezárt és még le nem zárt) jogviszonyokat maga a jogszabály egységesen rendezi valamennyi
adós viszonylatában. Maga a  szokatlan törvényi megoldás is azért vált szükségessé, mert az  adósok gazdaságilag
és szociálisan szinte teljesen ellehetetlenültek, és a  fogyasztói kölcsönszerződések nagy száma miatt a  probléma
össztársadalmi méreteket öltött, melynek nemzetgazdasági kihatásai is súlyosak. Az  adósok között a  jogalkotó
– helyesen – nem kívánt hátrányos különbséget tenni azon az  alapon, hogy egyesekre – akik pert indítottak
a  szerződési feltételek tisztességtelenségének megállapítása iránt, azonban a  jogegységesítő PJE határozat
meghozatala előtt pert vesztettek – nem vonatkozik a Tv., míg mások – akik ilyen pert nem indítottak, így helyettük
és érdekükben a  törvényhozó „avatkozott be” – automatikusan a Tv. hatálya alá kerültek. A  jelen helyzetben tehát
a  törvényhozó a  pervesztes adósokat nem kívánta hátrányos helyzetben hagyni amiatt, mert önrendelkezési
jogukból fakadóan peres eljárásokat indítottak. Ezért döntött úgy, hogy a  jogegységi határozaton alapuló törvény
általi egységes megoldásból azok a pervesztes adósok sem maradhatnak ki, akiknek az ügyében korábban jogerős
ítélet született. A  jogalkotó a  bírói ítélettel lezárt jogviszonyokra a Tv. hatályát kizárólag azért terjesztette ki, mert
–  a  Tv. előtti egyenlőség követelményét és a  hátrányos megkülönböztetés alaptörvényi tilalmát is szem előtt
tartva – a pervesztes adósokat azonos módon kívánta kezelni az ilyen pereket nem indító adósokkal. Az azonos jogi
helyzetben lévő adósok ügyei a Tv.-ben alkalmazott megoldással azonos elbírálást nyertek.
[64] Megjegyzendő, hogy az  Alkotmánybíróság a  8/1990. (IV. 23.) AB határozatban azt állapította meg, hogy
az  emberi méltóság mint az  általános személyiségi jog anyajoga magában foglalja a  személyiség szabad
kibontakoztatásához, továbbá az önrendelkezés szabadságához való jogot, a cselekvési autonómiát is. (ABH 1990,
42.) Az  Alkotmánybíróság a  64/1993. (XII. 22.) AB határozatban pedig megállapította, hogy a  tulajdonjog, mint
az  egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapja részesül védelemben. (ABH 1993, 373, 380.) Ezen
megállapítások alkalmazhatóságának – a 2008-2009-es globális pénzügyi válság és a tömegesen kötött deviza alapú
kölcsönszerződések következtében kialakult szociális válsághelyzetre tekintettel – nincs akadálya, sőt szükségesnek
mutatkozik ezeknek a  jelen döntés indokolásába történő beillesztése. A  fogyasztói kölcsönszerződések adósai
– a szerződéskötést megelőzően cselekvési autonómiával rendelkező tulajdonosok – az egyensúlytalan szerződési
feltételek (így az  egyoldalú szerződésmódosítások) teljesítésének kényszere következtében olyan gazdasági
szükséghelyzetbe kerültek, mely a  cselekvési autonómiájukat, az  önrendelkezési szabadságukat kiüresítette,
ez  a  helyzet pedig emberi méltóságukat is sérti. Márpedig az  emberi méltóság sérthetetlen (Alaptörvény
II.  cikk), védelme az  állam elsőrendű kötelessége [Alaptörvény I.  cikk (1)  bekezdés]. Ennek a  sérelmes helyzetnek
a  megoldása érdekében döntött úgy a  törvényhozó, hogy kivételesen, szűk körben, az  Alaptörvény I. és II.  cikkét
az M) cikkel együttesen értelmezve, a  jogegységi határozatban foglaltakat szem előtt tartva a már egyszer elbírált
jogviszonyokat mintegy újraértékeli. A  törvényhozó ezen alaptörvény-konform megoldásával lényegesen kisebb
érdeksérelmet okozott (az egyébként vélelmezetten tisztességtelen kikötést alkalmazó) pénzügyi intézményeknek,
mint a  pervesztes adósoknak okozott volna azzal, ha a Tv.-i megoldásból történő kirekesztéssel az  elszámolásból
kimaradtak volna.
[65] Mivel a tisztességtelennek minősített kikötések már a szerződések létrejöttekor semmisek voltak, azokhoz joghatás
nem fűződhetett volna, a  jogerő feltörése kivételesen az  in integrum restitutio során is szükségesnek minősült.
Az adósok jogbiztonságba vetett bizalmát ugyanis éppen az  rendítette volna meg, ha a  tisztességtelenség – akár
a jogerőre hivatkozással – következmények nélkül maradt volna.
[66] Mindezekre tekintettel a  jogbiztonság sérelme az  indítványozó bíró által állított okokból a  törvénnyel
összefüggésben nem állapítható meg, ezért a  bírói kezdeményezést az  Alkotmánybíróság ebben a  tekintetben is
elutasította.
[67] 3.4. Ezt követően az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét állító indítványi elemet vizsgálta
meg. Arra hivatkozott az  eljáró bírói tanács, hogy egyes kérdések eldöntése olyan különleges közgazdasági
és pénzügyi szakismeretet igényelhet, amellyel a  bíróság nem rendelkezik, és a  fogyasztótól sem várható el,
hogy a  ténylegesség és az  arányosság „belső közgazdasági tartalmát” megértse. Ennek megfelelően a  Tv. 4.  §
(1)  bekezdésének d)  pontja szerinti tény kizárólag szakértői véleménnyel bizonyítható, aminek igénybevételére
a  perben – az  irányadó rövid határidők miatt – lényegében nincs lehetőség. Emellett az  indítványozó bíró azzal
érvelt, hogy az iratok megalapozott áttanulmányozására és érdemi elbírálására a bíróságnak nem áll rendelkezésre
elegendő idő. Mindezek miatt az  ítélet előre láthatóan formálissá válik, és a  polgári per a  fél alanyi jogainak
védelmét is csak látszólag biztosítja, ami álláspontja szerint a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét eredményezi.
[68] Az Alkotmánybíróság az  Abh.-ban már vizsgálta a  támadott jogszabályi rendelkezéseket a  tisztességes eljáráshoz
való joggal összefüggésben, de más érvek alapján, ezért ítélt dolog nem állapítható meg.
[69] Ugyanakkor jelen határozatban is irányadónak tekinti az Abh.-ban a tisztességes eljáráshoz való joggal kapcsolatban
kifejtetteket, különösen azt, hogy „[a] Tv. által szabályozott polgári perek alapvetően ténykérdések okirati
bizonyításáról és ehhez kapcsolódó jogkérdések megítéléséről szólnak, ezek pedig szakértők bevonását nem teszik
indokolttá. […] A  bizonyítás lényege banki okiratokon alapul, tanú és szakértő meghallgatásának az  igénye nem
eleve kizárt ugyan, de meglehetősen szűk körben tűnik szükségesnek.” {Indokolás [170]}
[70] A jelen bírói kezdeményezésben foglaltakkal összefüggésben az Alkotmánybíróság az alábbi megállapításokat teszi:
 [71] A polgári peres eljárásban igénybe vehető bizonyítási eszközöket a  Pp. tartalmazza, a  vizsgált Tv. ezek körét
nem korlátozza. Ez  azt jelenti, hogy a Tv. egyetlen szabálya sem zárja ki a  szakértői bizonyítás igénybevételének
a  lehetőségét, amennyiben ez  a  tényállás maradéktalan felderítése érdekében feltétlenül szükségesnek és
indokoltnak mutatkozik.
[72] Az adott ügyben igénybe veendő bizonyítási eszközöket, valamint a  bizonyítás terjedelmét a  jogszabályok
által biztosított keretek között az  eljáró bíró dönti el, a  konkrét ügy körülményeit figyelembe véve. A  2/2012.
PK vélemény, valamint a  2/2014. PJE határozat világosan meghatározza, hogy a  bíróságnak a  kikötések
tisztességességével összefüggésben mit kell vizsgálnia. A  jelen ügyben ez  akként jelenik meg, hogy a  bíróság
csupán azt vizsgálja/vizsgálhatja: a pénzügyi intézmény által tisztességesnek tartott szerződési kikötések a Tv. 4. §
(1) bekezdésébe foglaltaknak megfelelnek-e.
[73] Az Alkotmánybíróság az  Abh.-ban megállapította, hogy „[a] jogkérdések eldöntéséhez szakértő igénybevétele
csak kivételes esetben válhat szükségessé, a  tanúbizonyítás lényegében kizárt, emiatt a  bizonyítás viszonylag
rövid idő alatt befejezhető. Az  eljáró bíróság vizsgálata – a  nyilvánvalóan terjedelmes iratanyagból – a  vitás
jogkérdésre [Tv. 11.  § (1)  bekezdés] szűkül, melynek megítélésére a  Tv. által biztosított határidő nem tekinthető
eltúlzottan rövidnek.” {Indokolás [173]} Ebben a vonatkozásban tehát a Tv. a vitás ténykérdések szakértővel történő
bizonyítással való tisztázását szűk körben engedi meg. Ennek indoka éppen abban ragadható meg, hogy az állam
– mind a  szabályozás kialakításakor, mind pedig a  konkrét perekben alperesi pozícióban eljárva – alapvetően
fogyasztóvédelmi funkciót lát el. A  Tv. 4.  § (1)  bekezdésében foglalt feltételek teljesülésének lényegi eleme
éppen az, hogy az  átlagfogyasztó megérthette-e a  kikötéseket és tisztában volt-e a  szerződési kikötésekben rejlő
kockázatokkal.
[74] Az Alkotmánybíróságnak nem feladata annak megítélése, hogy a  bíróság milyen bizonyítási indítványoknak ad
helyt, ennek eldöntése az eljáró bíróság hatáskörébe tartozik. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság ismételten rámutat
arra is, hogy a hatályos szabályozás egyetlen bizonyítási eszköz alkalmazását sem zárja ki expressis verbis. Az eljárási
határidők rövidsége összhangban van a  rendkívüli mértékben leszűkített tárgyú per lefolytatásának időigényével,
és nem fosztja meg sem a feleket, sem a bíróságot az ügy érdemi elbírálásához valóban szükséges – akár szakértői –
bizonyítás lehetőségétől, amennyiben az a megelőzően szerzett tájékozottság ellenére kivételesen mégis indokolt.
Az  Alkotmánybíróság megjegyzi, amennyiben a  bíróság indokoltan, az  ügy eldöntéséhez szükséges bizonyítás
felvétele érdekében lépi túl az ügyintézési határidőt, ahhoz a Tv. semmilyen szankciót nem fűz.
[75] Rámutat az Alkotmánybíróság arra is, hogy a jogalkotó a Tv. hatálya alá eső perek első fokú elbírálását törvényszéki
hatáskörbe utalta és kizárólagos illetékességgel a Fővárosi Törvényszéket jelölte ki. A jogalkotó a pereket az elsőfokú
hatáskört gyakorló bíróságok közül a  legnagyobb szakértelemmel rendelkező bírósági szinthez és azon belül is
a hasonló jellegű ügyekben a legnagyobb tapasztalattal rendelkező bírói fórumhoz telepítette, valamint további két
bíró bevonását tette lehetővé az ügyek elbírálásába.
[76] Ennek megfelelően a  Tv. támadott rendelkezései sem a  tisztességes eljáráshoz való jogot, sem pedig a  bírói
függetlenséget nem sértik, így az indítványokat az Alkotmánybíróság elutasította.
[77] 4. A határozat Magyar Közlönyben való közzététele az Abtv. 44. § (1) bekezdésén alapul.
Budapest, 2015. január 27. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
8/2013. (VIII. 9.) HM rendelete a Honvédelmi Minisztérium rendelkezése alatt lévő lakások és nem lakáscélú helyiségek elidegenítésének feltételeiről.
A lakások és helyiségek bérletére, valamint az  elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi
LXXVIII. törvény 87.  § (1)  bekezdés l) és m)  pontjában, valamint a  honvédek jogállásáról szóló 2012. CCV. törvény 238.  §
(2)  bekezdés 23.  pontjában kapott felhatalmazás alapján, a  honvédelemről és a  Magyar Honvédségről, valamint a  különleges
jogrendben bevezethető intézkedésekről szóló 2011. évi CXIII. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló
290/2011. (XII. 22.) Korm. rendelet 2. § (1) bekezdésében meghatározott feladatkörömben eljárva a következőket rendelem el.
I. FEjEZEt
ÁltAlÁNoS rENDElKEZéSEK 1. § (1) E rendelet alkalmazásában
a) HM rendelkezésű
aa) az állam tulajdonában és a Honvédelmi Minisztérium (a továbbiakban: HM) vagyonkezelésében lévő
(a továbbiakban: HM vagyonkezelésű), vagy
ab) önkormányzati tulajdonban lévő és HM bérlőkijelölési vagy bérlőkiválasztási jogú (a továbbiakban
együtt: önkormányzati tulajdonú HM rendelkezésű)
lakás, lakóépületben lévő vagy ahhoz tartozó nem lakás céljára szolgáló helyiség (a  továbbiakban: nem lakáscélú
helyiség), személygépkocsi tárolására szolgáló helyiség, beálló vagy állóhely (a továbbiakban: gépkocsi tároló),
b) lakás juttatása: a  HM vagyonkezelésű lakás bérbeadása, valamint a  bérlő kijelölése vagy kiválasztása
az önkormányzati tulajdonú HM rendelkezésű lakásra,
c) HM rendelkezésű törzslakás:
ca) az  állami vezetők juttatásairól szóló jogszabályban megjelölt állami vezető részére a  honvédek
jogállásáról szóló 2012. évi CCV. törvény (a  továbbiakban: Hjt.) 2.  § 13.  pontja szerinti honvédségi
szervezetnél és a  Katonai Biztonsági Szolgálatnál (a  továbbiakban együtt: honvédelmi szerv)
betöltött tisztség, beosztás ellátásának időtartama alatt juttatott HM rendelkezésű lakás,
cb) az országos parancsnoki beosztáshoz rendelt HM rendelkezésű lakás,
cc) a  helyőrségparancsnoki megbízatással együtt járó parancsnoki beosztáshoz rendelt
HM rendelkezésű lakás,
cd) a  Honvédelmi Minisztérium által nyújtott lakhatási támogatásokról szóló 19/2009.
(XII. 29.) HM rendelet (a  továbbiakban: R.) vagy azt megelőzően hatályos HM rendelet alapján
a  HM főosztályvezetői, valamint a  velük azonos vagy magasabb besorolású vezetői vagy
parancsnoki beosztást ellátó személyek, továbbá a  HM Központi Lakásbizottság elnöke, titkára
és a  Magyar Honvédség (a  továbbiakban: MH) vezénylő zászlósa részére a  beosztás ellátása alatt
juttatott olyan lakás, amelynek nagysága az R. 10. § (1) bekezdése szerinti jogos lakásigény mérték
felső határát a bérbeadáskor több, mint egy lakószobával meghaladta,
ce) a 100 m2 hasznos alapterületet meghaladó nagyságú HM rendelkezésű lakás,
cf ) a legfeljebb hatlakásos, önálló kerttel rendelkező lakóépületben lévő HM rendelkezésű lakás,
cg) az  R. szerint garzonlakásként, helyőrségi szállóként vagy egyéb, rendeltetésétől eltérően
hasznosított lakás, és
ch) a honvédelmi szerv intézményi területén lévő lakás.
(2) Az e rendeletben meghatározott
a) HM központi lakásgazdálkodási szerv,
b) helyi lakásgazdálkodási szerv,
c) HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv, és
d) helyi lakóházkezelő szerv
feladatait ellátó szerveket honvédelmi miniszteri utasítás határozza meg.
II. FEjEZEt
A HM VAgyoNKEZEléSű lAKÁS ElIDEgENítéSéNEK rENDjE
1. Az elidegenítés előkészítése 2. § (1) A  helyi lakásgazdálkodási szerv az  MH Összhaderőnemi Parancsnokság, valamint a  HM vagyonkezelői feladatokat
ellátó szerv és a  HM központi lakásgazdálkodási szerv útján, az  e  célra honvédelmi miniszteri utasításban
meghatározottak szerint rendszeresített adatlapon kezdeményezheti a  honvédelemért felelős miniszternél
(a  továbbiakban: miniszter) a  HM vagyonkezelésű lakás elidegenítését. A  budapesti helyi lakásgazdálkodási szerv
a  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv és a  HM központi lakásgazdálkodási szerv útján kezdeményezheti
a HM vagyonkezelésű lakás elidegenítését.
(2) Nem kezdeményezhető az elidegenítés, ha
a) a lakás a HM rendelkezésű törzslakás állományba tartozik,
b) a lakás HM vagyonkezelésbe kerülésétől vagy a lakóépület egészére kiterjedő felújítás évétől számított 5 év
még nem telt el, vagy
c) a lakást helyi településrendezési eszközökben meghatározott cél érdekében elbontásra jelölték ki.
(3) A (2) bekezdés a) és b) pontját nem kell alkalmazni, ha a településen honvédelmi szerv vagy annak szervezeti eleme
nem működik, és az ott lévő lakások más településen lévő honvédelmi szerv ellátását sem szolgálják.
(4) Az  elidegenítési kezdeményezésben szereplő lakás ingatlanjogi helyzetét a  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó
szerv vizsgálja. A  vizsgálatot követően a  helyi lakásgazdálkodási szerv elidegenítési kezdeményezését az  abban
közölt adatok szükség szerinti pontosításával, valamint az elidegenítéshez esetlegesen szükséges ingatlanrendezési
feladatok tételes megjelölésével a  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv a  HM központi lakásgazdálkodási
szervnek küldi meg a miniszteri előterjesztés elkészítése érdekében.
(5) A  HM vagyonkezelésű lakások elidegenítésre történő előkészítéséről a  Honvéd Vezérkar főnöke véleményének
kikérését követően a miniszter dönt.
3. § (1) A  HM vagyonkezelésű lakás elidegenítésének előkészítéséről a  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv
gondoskodik.
(2) A HM vagyonkezelésű lakások elidegenítésének előkészítésére a közbeszerzésre vonatkozó szabályok betartásával,
a miniszter előzetes hozzájárulásával, gazdálkodó szervezettel megbízási szerződés is köthető.
(3) Az elidegenítés előkészítése magában foglalja
a) a lakóépület műszaki felmérését,
b) a lakások forgalmi értékének megállapítását,
c) az  elidegenítéshez szükséges ingatlanrendezési feladatok elvégzését és az  ahhoz kapcsolódó ingatlan
nyilvántartási változások átvezetése iránti intézkedések megtételét,
d) a társasház alapító okirat tervezetének elkészítését, valamint
e) az  elidegenítés Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zártkörűen Működő Részvénytársaság (a  továbbiakban:
tulajdonosi joggyakorló) általi engedélyezése iránti, a  nemzeti vagyonról és az  állami vagyonról szóló
jogszabályoknak megfelelő tartalmú javaslat elkészítését.
4. § (1) Az elidegenítésre előkészített HM vagyonkezelésű lakások értékesítésére vonatkozó javaslatot
a) a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv a HM központi lakásgazdálkodási szerv útján, vagy
b) megbízási szerződés alapján történő előkészítés esetén a megbízott a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó
szerv és a HM központi lakásgazdálkodási szerv útján
terjeszti elő a miniszternek.
(2) Az elidegenítésre előkészített lakások értékesítésének engedélyezésére vonatkozó javaslatot a miniszter küldi meg
a tulajdonosi joggyakorlónak.
2. A HM vagyonkezelésű lakások elidegenítésének lebonyolítása 5. § (1) Az  elidegenítés lebonyolítását csak olyan HM vagyonkezelésű lakás esetében lehet megkezdeni, amelynek
értékesítéséhez a tulajdonosi joggyakorló hozzájárult (a továbbiakban: elidegenítésre kijelölt lakás).
(2) Az  elidegenítésre kijelölt lakás értékesítése az  (1)  bekezdés szerinti döntéstől függően a  tulajdonosi joggyakorló
saját hatáskörében vagy a HM-mel kötött megállapodás alapján, a honvédelmi szerv által (a továbbiakban: HM általi
értékesítés) történik.
(3) HM általi értékesítés esetén az  elidegenítés teljes körű lebonyolításáról és az  adásvételi szerződés megkötéséről
a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv gondoskodik.
(4) A HM általi értékesítés teljes körű lebonyolítására a közbeszerzésre vonatkozó szabályok betartásával, gazdálkodó
szervezettel megbízási szerződés is köthető, ha ahhoz a  miniszter és a  tulajdonosi joggyakorló előzetesen
hozzájárult.
(5) Az elidegenítés teljes körű lebonyolítása magában foglalja
a) a társasház alapítását és annak ingatlan-nyilvántartási bejegyeztetését,
b) a vételár e rendelet szerint megállapítását,
c) a vételi ajánlatok megtételét,
d) az adásvételi szerződések és a tulajdonjog változáshoz kapcsolódó egyéb nyilatkozatok előkészítését,
e) az ingatlan-nyilvántartási eljáráshoz kapcsolódó intézkedések megtételét, valamint
f ) az épületek energetikai jellemzőinek tanúsításáról szóló kormányrendeletben előírt energetikai tanúsítvány
elkészítését. 3. A HM vagyonkezelésű lakás megvásárlása 6. § (1) Az elidegenítésre kijelölt lakás megvásárlására a bérlő jogosult, ha azt
a) határozatlan időtartamra bérli, vagy
b) valamely feltétel bekövetkezéséig szólóan bérli, és – ha a bérbeadásra lakásjuttatást kizáró ok alóli felmentés
vagy mentesülés (a  továbbiakban együtt: felmentés) alapján került sor – a  (2) és a  (3)  bekezdésben
megállapított feltételek fennállnak
[az a) és a b) pont a továbbiakban együtt: lakásvásárlásra jogosult bérlő].
 (2) Ha a  lakás valamely feltétel bekövetkezéséig szóló bérbeadására lakásjuttatást kizáró ok alóli felmentés alapján
került sor, a  lakás csak akkor idegeníthető el, ha a  felmentés nem az R. 9. § (1) bekezdés a), c), vagy d) pontjában
meghatározott kizáró ok alól történt.
(3) Az R. 9. § (1) bekezdés a), e) és f ) pontjában vagy (2) bekezdés b) pontjában meghatározott kizáró ok alól történt
felmentés esetén a lakás csak akkor idegeníthető el, ha
a) a vissza nem térítendő juttatás,
b) a munkáltatói kölcsönből még fennálló tartozás, és a kölcsönből addig nyújtott engedmények,
c) a lakásbérleti jogról történt lemondás címén kapott térítés, továbbá kiürítési térítés,
d) másik HM rendelkezésű lakás juttatásával összefüggésben kapott cseretérítés vagy a  korábbi
lakás-használatbavételi díjkülönbözet
teljes egészében történt visszafizetésére igazolt módon sor került.
(4) Az  (1)–(3)  bekezdésben meghatározott feltételekkel nem rendelkező bérlő, valamint a  jogcím nélküli használó
részére az arra kijelölt HM vagyonkezelésű lakás elidegenítését – kérelemre – a miniszter engedélyezheti.
(5) A miniszter a döntése során mérlegeli különösen
a) a lakás megtartásához fűződő vagyongazdálkodási érdeket,
b) a jogcím nélküli használat keletkezésének okát és módját,
c) a bérlő, jogcím nélküli használó egyéni, családi körülményeit, szociális helyzetét,
d) a  helyi lakásgazdálkodási szervnek a  jogcím nélküli lakáshasználat megszüntetése érdekében tett korábbi
intézkedéseit,
e) azt, hogy a  jogcím nélkül használt lakás a  megfelelő elhelyezés R.-ben meghatározott mértékét mennyivel
haladja meg,
f ) azt, hogy a  jogcím nélküli használó a  honvédelmi szervvel korábban szolgálati, kormányzati szolgálati,
köztisztviselői, közalkalmazotti vagy munkavállalói jogviszonyban (a  továbbiakban együtt: alkalmazotti
jogviszony) állt-e.
7. § (1) Az  elidegenítésre kijelölt HM vagyonkezelésű lakás vételárát a  beköltözhető forgalmi érték (a  továbbiakban:
forgalmi érték) alapján kell megállapítani. A forgalmi értékből, ha az nem tartozik a bérlői kötelezettségek körébe,
le kell vonni a bérlő, használó lakásra fordított és meg nem térített, számlával igazolt, értéknövelő beruházásának
összegét.
(2) Ha a  forgalmi érték alapján készített vételi ajánlat megtételétől számított 1 év eltelt, új ingatlan-értékbecslést kell
készíttetni és a vételi ajánlatot az alapján kell megtenni.
(3) A (2) bekezdésben foglaltak szerint kell eljárni akkor is, ha a lakás megvásárlására jogosult személy a vételi ajánlatra
az abban megállapított határidőn belül nem vagy nemlegesen nyilatkozott, azonban később a lakás elidegenítését
kéri.
(4) Az  ingatlannak a  (2) és a  (3)  bekezdés alapján elkészített új értékbecslési költsége a  vételi szándékát utólagosan
bejelentő személyt terheli.
8. § (1) Ha a lakásvásárlásra jogosult bérlő a vételárat
a) az adásvételi szerződés megkötésekor egyösszegben fizeti meg, a vételár a forgalmi érték 60%-ának,
b) részletekben fizeti meg, a vételár a forgalmi érték 75%-ának
a (2)–(6) bekezdés szerint korrigált összege (a továbbiakban: vételár).
(2) A  lakásvásárlásra jogosult bérlőt a  honvédelmi szervnél folyamatosan fennálló alkalmazotti jogviszonyban
ténylegesen eltöltött szolgálati idő (a  továbbiakban: szolgálati idő) után a  vételárból szolgálati idő elismerés illeti
meg, ha
a) legalább két év szolgálati idővel rendelkezik, és
b) a  HM vagyonkezelésű lakás tulajdonjogát kizárólag saját javára szerzi meg vagy házastársával, élettársával,
egyenesági rokonával, örökbe fogadott gyermekével történő közös tulajdonszerzés esetén legalább 50%-ban
megszerzi.
(3) A  szolgálati idő elismerés mértéke az  alkalmazotti jogviszonyban ténylegesen eltöltött szolgálati évenként
120 000 Ft. A szolgálati idő elismerést legfeljebb 30 év figyelembevételével lehet megállapítani abban az esetben is,
ha az alkalmazotti jogviszonyban eltöltött szolgálati idő azt meghaladja.
(4) Ha a szolgálati idő nem éri el a tíz évet, a szolgálati idő elismerést a lakásvásárlásra jogosult bérlő kérelmére ebben
az esetben is tíz év figyelembevételével kell megállapítani, ha az adásvételi szerződésben vállalja, hogy alkalmazotti
jogviszonyának tíz éven belüli megszűnése esetén a  szolgálati idő elismerés időarányos részét visszafizeti.
Visszafizetési kötelezettség vállalásának hiányában a szolgálati idő elismerést a tényleges szolgálati idő alapján kell
megállapítani.
(5) A  honvédelmi szervnél különböző alkalmazotti jogviszonyokban folyamatosan eltöltött, egymást megszakítás
nélkül követő időtartamot egybe kell számítani. Több egymást megszakítással követő alkalmazotti jogviszony
esetén a  szolgálati idő elismerést a  leghosszabb időtartamú jogviszony figyelembevételével kell megállapítani.
Az  időtartam megállapítása során jogszabályban, így különösen a  Hjt. szabályai szerint számított kedvezményes
szolgálati időt, továbbá a  nyugdíjba, nyugállományba vonulást követően a  honvédelmi szervnél létesített
jogviszonyban eltöltött időt nem lehet figyelembe venni. Ha a  hivatásos katonai szolgálati viszony áthelyezéssel
jött létre, a  szolgálati elismerés során be kell számítani a  fegyveres rendvédelmi szerv hivatásos állományában
ténylegesen eltöltött szolgálati jogviszony időtartamát is.
(6) A lakás vételára a szolgálati idő elismeréssel sem lehet kevesebb a forgalmi érték 40%-ánál.
9. § (1) A  6.  § (4)  bekezdése szerint megadott miniszteri engedéllyel rendelkező, megfelelő elhelyezésre jogosult jogcím
nélküli használó a  lakásvásárlásra jogosult bérlővel megegyező vételáron és feltételekkel vásárolhatja meg a  HM
vagyonkezelésű lakást.
(2) A  HM vagyonkezelésű lakás 6.  § (4)  bekezdése szerint megadott miniszteri engedéllyel rendelkező bérlő általi
megvásárlása esetén a vételár a forgalmi érték 100%-a.
(3) A  HM vagyonkezelésű lakás 6.  § (4)  bekezdése szerint megadott miniszteri engedéllyel rendelkező, megfelelő
elhelyezésre nem jogosult jogcím nélküli használó általi megvásárlása esetén a  vételár a  forgalmi érték 100%-a,
amelyet a vevő az adásvételi szerződés megkötésekor egyösszegben köteles megfizetni.
10. § (1) Ha a  vevő a  lakás vételárát részletekben teljesíti (a  továbbiakban: részletvétel), a  vételár fennmaradó részét évi
3%-os kamattal terhelten kell megfizetni.
(2) A részletfizetés futamidejét a vevő kérelmének megfelelően, de legfeljebb 15 év időtartamban lehet megállapítani.
 (3) Részletvétel esetén a vevő a vételár 15%-át az adásvételi szerződés megkötésekor egyösszegben köteles megfizetni.
A vételár fennmaradó részét a törlesztés időtartama alatt havi egyenlő részletekben kell megállapítani.
 (4) A havi törlesztő részletet meghaladó törlesztés esetén a vevő választása szerint
a) a futamidő változatlanul hagyása mellett a havi törlesztő részlet összege, vagy
b) a havi törlesztő részlet összegének változatlanul hagyása mellett a futamidő
csökkenthető.
(5) Ha a  vevő a  befizetéstől számított 15 napon belül nem nyilatkozik a  csökkentés általa választott módjáról,
a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv a (4) bekezdés a) pontjában foglaltaknak megfelelően jár el.
(6) A vételár fennmaradó részének az adásvételi szerződésben vállalt határidő előtt történő egyösszegű kiegyenlítése
esetén a fennálló tartozást
a) a szerződés megkötésétől számított öt éven belül 10%-kal,
b) a szerződés megkötésétől számított tíz éven belül 5%-kal
csökkenteni kell.
(7) A  HM vagyonkezelésű lakás 6.  § (1)–(3)  bekezdésében meghatározott feltételekkel nem rendelkező bérlő általi
megvásárlása esetén a (6) bekezdést nem lehet alkalmazni.
11. § (1) HM általi elidegenítés esetén a vételár teljes kiegyenlítéséig az  ingatlan-nyilvántartásba a HM javára jelzálogjogot,
valamint elidegenítési és terhelési tilalmat kell bejegyeztetni. A  vételár fennmaradó részének kiegyenlítésekor
a biztosítékokat töröltetni kell.
(2) A  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv hozzájárulhat az  olyan, elidegenített lakóingatlan további
megterheléséhez, amelyen a  HM javára jelzálogjog, valamint elidegenítési és terhelési tilalom áll fent. Követelés
biztosítékának a HM-et megelőző ranghelyen történő ingatlan-nyilvántartási bejegyzéséhez hozzájárulni csak akkor
lehet, ha azt jogszabály kifejezetten elrendeli. Nem adható hozzájárulás, ha a  bejegyezni kívánt újabb teher nem
lakáscélú támogatásnyújtás biztosítékául szolgálna, vagy a  lakóingatlanra bejegyzett és bejegyezni kívánt terhek
együttes összege meghaladná az aktuális forgalmi érték 70%-át.
(3) A  HM javára bejegyzett jelzálogjog, valamint elidegenítési és terhelési tilalom fennállása alatt a  lakás
tulajdonjogának átruházásához – a  házasság felbontásával és az  örökléssel összefüggő tulajdonközösség
megszüntetése kivételével – a  HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv csak a  HM javára fennálló jelzálogjog,
valamint elidegenítési és terhelési tilalom HM vagyonkezelésű lakás megvásárlását követően szerzett lakásra
történő átterhelése esetén járulhat hozzá. Nem adható hozzájárulás, ha a  lakóingatlanra bejegyzett és bejegyezni
kívánt terhek együttes összege meghaladná az aktuális forgalmi érték 70%-át.
12. § (1) A  törlesztési határidő elmulasztása esetén a  vevőt fizetési kötelezettségének teljesítésére legfeljebb 30 napos
határidő kitűzésével, írásban kell felszólítani.
(2) Ha az  adós felszólítás ellenére sem teljesít, a  részletfizetési kedvezményt meg kell vonni, és a  vételárhátralék
azonnali, egyösszegű megfizetése válik esedékessé. A  kötelezett az  elmulasztott törlesztő részletek után
a késedelembe esés időpontjától számított, a Polgári Törvénykönyvről szóló törvényben meghatározott késedelmi
kamatot köteles fizetni. A  vételárhátralék részletfizetési kedvezmény megvonása miatti egyösszegű megfizetése
esetén a 10. § (6) bekezdését nem lehet alkalmazni.
13. § (1) A HM vagyonkezelésű lakás elidegenítése során a bérlőtársra a bérlőre irányadó rendelkezéseket kell megfelelően
alkalmazni.
(2) Ha a  lakást a  lakásvásárlásra jogosult bérlő hozzájárulásával annak egyenesági rokona vagy örökbefogadott
gyermeke vásárolja meg, a  szolgálati idő elismerés megállapítására csak akkor kerülhet sor, ha az  egyenesági
rokon vagy az örökbefogadott gyermek saját maga rendelkezik a 8. § (2) bekezdés a) és b) pontjában megállapított
feltételekkel. A  szolgálati idő elismerésére ebben az  esetben az  egyenesági rokon vagy örökbefogadott gyermek
alkalmazotti jogviszonyának időtartama alapján kerülhet sor.
(3) A  (2)  bekezdésben foglaltak szerint kell eljárni akkor is, ha a  lakásvásárlásra jogosult bérlő bérleti jog folytatása
címén vagy az  elhunyt bérlő arra jogosult hozzátartozójaként került a  HM vagyonkezelésű lakás határozatlan
időtartamú bérletébe.
14. § (1) A  lakott HM vagyonkezelésű lakás megvásárlására való jogosultságot, vagy az  elidegenítés miniszter
általi engedélyezését a  helyi lakásgazdálkodási szerv igazolja. Az  igazolásnak tartalmaznia kell azt is, hogy
a HM vagyonkezelésű lakás elidegenítésére
a) a 8. §-ban és a 10. § (1)–(6) bekezdésében,
b) a 9. § (2) bekezdésében és a 10. § (1)–(4) bekezdésében, vagy
c) a 9. § (3) bekezdésében
megállapított feltételekkel kerülhet sor.
(2) Szolgálati idő elismerésre való jogosultság esetén az  annak alapjául szolgáló alkalmazotti jogviszony időtartamát
a  helyi lakásgazdálkodási szerv az  illetékes személyügyi szerv által kiállított, és a  bérlő, használó által benyújtott
igazolás alapján állapítja meg.
(3) A  tulajdonosi joggyakorló általi elidegenítés esetén a helyi lakásgazdálkodási szerv az általa kiállított igazolásokat
a HM központi lakásgazdálkodási szerv részére küldi meg továbbítás céljából.
4. A HM vagyonkezelésű házfelügyelői lakás elidegenítése 15. § (1) A  HM vagyonkezelésű lakóépület társasházzá alakítása során a  házfelügyelői lakást önálló ingatlanként kell
az ingatlan-nyilvántartásba bejegyeztetni, és annak munkaköri jellegét a lakóépület HM kezelésének megszűnését
követően haladéktalanul meg kell szüntetni.
(2) Ha a házfelügyelő a  lakás munkaköri jellegének megszüntetését követően a honvédelmi szervtől az arra irányadó
szabályok szerint megfelelő elhelyezésre tarthat igényt, és kérelmére a  miniszter az  elidegenítést előzetesen
engedélyezi, a házfelügyelő a lakást a lakásvásárlásra jogosult bérlővel megegyező feltételekkel vásárolhatja meg.
(3) Ha a  házfelügyelői lakás a  munkaköri jelleg megszüntetését követően megüresedik, és bérbeadás útján történő
hasznosítása nem lehetséges, üres lakásként kell elidegeníteni.
5. Az üres HM vagyonkezelésű lakás elidegenítése 16. § (1) Az  elidegenítésre kijelölt, üres HM vagyonkezelésű lakást a  nemzeti vagyonról és az  állami vagyonról szóló
jogszabályoknak megfelelően lehet elidegeníteni.
(2) Ha a tulajdonosi joggyakorló megbízása alapján a lakás a HM által kiírt nyilvános pályázat útján kerül értékesítésre,
a nyertes ajánlatot a következő sorrendiség alapján kell megállapítani:
a) az előtörlesztés és részletfizetés útján teljesítendő vételár együttes összege,
b) azonos összegű vételár esetén a magasabb összegű előtörlesztés,
c) azonos összegű vételár és előtörlesztés esetén a rövidebb idejű részletfizetés.
(3) Azonos összegű vételár, előtörlesztés és azonos időtartamú részletfizetést tartalmazó ajánlatok benyújtása esetén
az ajánlattevők között ártárgyalást kell tartani. Az ártárgyalás során tett ajánlatokat a (2) bekezdés a)–c) pontjában
foglaltak szerint kell értékelni.
(4) Ha házfelügyelői lakás kerül üres lakásként, a HM által kiírt nyilvános pályázat útján elidegenítésre, azonos ajánlatok
benyújtása esetén a társasház ajánlata elsőbbséget élvez.
(5) Az üres HM vagyonkezelésű lakás elidegenítése esetén a 8. § (2) bekezdését nem lehet alkalmazni.
 (6) Az  üres HM vagyonkezelésű lakás részletvétel útján történő értékesítése esetén a  részletfizetés időtartama nem
haladhatja meg az egy évet. A vételár fennmaradó részének egyösszegű, határidő előtti kiegyenlítése esetén a 10. §
(6) bekezdését nem lehet alkalmazni.
(7) Az üresen álló HM vagyonkezelésű lakóépület egyben, társasház-alapítás nélkül is elidegeníthető.
6. Az adásvételi szerződés megkötése 17. § (1) A  lakásvásárlásra jogosult bérlő részére a  vételi ajánlatot a  társasházi alapító okirat ingatlan-nyilvántartási
bejegyzésétől számított 60 napon belül kell írásban megtenni. Ha a  HM vagyonkezelésű lakás elidegenítéséhez
társasház alapítása nem szükséges, a  vételi ajánlat megtételére vonatkozó határidőt a  tulajdonosi joggyakorló
engedélyének megadásától kell számítani. Miniszteri engedély alapján történő elidegenítés esetén a vételi ajánlatot
az engedély megadásától számított 60 napon belül kell írásban megtenni.
(2) A  vételi ajánlatban fel kell hívni a  bérlőt, használót arra, hogy a  kézhezvételt követő 60 napon belül írásban
nyilatkozzon a HM vagyonkezelői feladatot ellátó szervnél, megbízási szerződés alapján történő lebonyolítás esetén
a megbízottnál, az ajánlat elfogadásáról vagy visszautasításáról.
(3) A vevőt nyilatkoztatni kell arról is, hogy a  lakás vételárát egyösszegben vagy részletekben fizeti meg. Részletvételi
szándék esetén a  vevővel – a  10.  § (2)  bekezdésében foglaltak figyelembevételével – meg kell jelöltetni a  vállalt
futamidő hosszát is.
18. § Ha a  vevő a  lakás vételárát egyösszegben, de pénzintézeti kölcsön igénybevételével kívánja teljesíteni, és
hitelkérelmének elbírálásához a pénzintézet igazolása szerint az szükséges, előszerződés is köthető.
19. § (1) A  szerződéskötés időpontjáról az  elidegenítést lebonyolító szerv a  vételi ajánlatra tett nyilatkozat kézhezvételétől
számított 30 napon belül értesíti a vevőt. Az értesítésben ki kell kötni azt, hogy ha a vevő az adásvételi szerződést
az  értesítés kézhezvételét követő 60 napon belül nem köti meg, a  vételi ajánlatra tett elfogadó nyilatkozat
hatályát veszti. Ha a vevő írásban jelzi, hogy az egyösszegű vételárat pénzintézeti kölcsön révén kívánja teljesíteni,
a szerződés megkötésének határideje a kölcsönigény elbírálásának a vevő által jelzett időtartamával, de legfeljebb
90 nappal meghosszabbítható.
(2) Adásvételi szerződés köthető
a) a lakásvásárlásra jogosult vagy az elidegenítéshez szükséges engedéllyel rendelkező bérlővel,
b) a lakásvásárlásra jogosult bérlőtársakkal, egyenlő arányban,
c) az  a) és b)  pontban felsoroltak hozzájárulásával azok egyenes ági rokonával, valamint örökbe fogadott
gyermekével, d) a  jogcím nélküli használóval, ha részére az arra kijelölt HM vagyonkezelésű lakás elidegenítését a miniszter
engedélyezte,
e) a 16. §-ban foglalt feltételek szerinti vásárlóval.
 (3) Az adásvételi szerződés a vevővel csak akkor köthető meg, ha
a) a lakás forgalmi értékbecslésének jóváhagyása megtörtént,
b) a 16. § szerinti vásárló kivételével a vevő vételi jogosultságát a helyi lakásgazdálkodási szerv igazolta,
c) a honvédelmi szervvel alkalmazotti jogviszonyban álló bérlő vagy jogcím nélküli lakáshasználó igazolta azt,
hogy nem áll fegyelmi, méltatlansági vagy büntető eljárás hatálya alatt.
 (4) Ha a bérlőnek vagy használónak lakbér, lakáshasználati díj, egyéb szolgáltatási vagy közüzemi díj tartozása áll fenn,
az adásvételi szerződést a tartozások kiegyenlítéséig nem lehet megkötni.
 (5) Ha a  honvédelmi szerv állományába tartozó bérlő fegyelmi, méltatlansági vagy büntetőeljárás hatálya alatt áll,
a lakást elidegeníteni és az adásvételi szerződést megkötni csak akkor lehet, ha az eljárás a jogviszony megszűnése
vagy megszüntetése nélkül fejeződik be.
20. § (1) Az adásvételi szerződésben – ha a 19. § (2) bekezdés a), b) és d) pontjában felsorolt személy a lakást házastársával
vagy élettársával közösen kívánja megvásárolni – a tulajdonszerzés arányát a tulajdonszerző felek közös nyilatkozata
alapján kell megállapítani.
(2) A  szolgálati idő elismerésnek a  8.  § (4)  bekezdése szerinti esetében az  adásvételi szerződés a  visszafizetési
kötelezettség vállalásának feltételével köthető meg. A  visszafizetési kötelezettség a  vevőket egyetemlegesen,
tulajdonszerzésük arányában terheli.
21. § (1) Az  elidegenítési eljárás megbízott általi lebonyolítása esetén a  megbízott által előkészített adásvételi szerződést
a HM részéről a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv köti meg.
(2) Az adásvételi szerződést a kötésétől számított 30 napon belül meg kell küldeni
a) a vevőnek,
b) a  (3)  bekezdésben felsorolt jogok és tények bejegyzése érdekében a  lakás fekvése szerint illetékes
földhivatalnak,
c) a lakás fekvése szerint illetékes helyi lakásgazdálkodási és helyi lakóházkezelő szervnek, valamint
d) a tulajdonosi joggyakorlónak.
(3) Az adásvételi szerződés alapján az elidegenített lakásra az ingatlan-nyilvántartásba be kell jegyeztetni
a) a vevő tulajdonjogát,
b) a haszonélvezeti jogot, ha a tulajdonjog átruházással egyidejűleg a vevő haszonélvezeti jogot is alapított,
c) a  HM javára a  követelést biztosító jelzálogjogot, valamint elidegenítési és terhelési tilalmat, ha
a tulajdonjog-átruházásra részletvétel útján került sor, vagy a szolgálati idő elismerés megelőlegezése a 8. §
(4) bekezdésében meghatározott módon történt.
7. Az elidegenített HM vagyonkezelésű lakás birtokba adása
22. § (1) Az elidegenített HM vagyonkezelésű lakást az adásvételi szerződés megkötésétől számított 30 napon belül a vevő
birtokába kell adni. A  birtokbaadást követően a  vevőt illetik meg a  tulajdonosi jogok és terhelik a  tulajdonosi
kötelezettségek.
(2) A  birtokbaadás napjával megszűnik a  lakbér vagy lakáshasználati díj fizetési kötelezettség, továbbá a  helyi
lakásgazdálkodási szerv bérbeadói kötelezettsége.
(3) A  birtokbaadással egyidejűleg az  épületek energetikai jellemzőinek tanúsításáról szóló kormányrendeletben
foglaltaknak megfelelően, az abban meghatározott energetikai tanúsítványt a vevő részére át kell adni.
(4) A  társasházzá alakított, korábban HM vagyonkezelésű lakóépületet a  társasház részére kezelésbe adni csak akkor
lehet, ha a  társasházban lévő önálló ingatlanok tulajdoni hányad szerint számított többségének elidegenítése
megtörtént.
(5) A  HM társasház kezelési kötelezettsége a  (4)  bekezdés szerinti átadást követő hónap első napján megszűnik.
A  társasház megalapítása és a  társasház kezelésébe adása közötti időtartamra eső társasházi bevételekkel és
kiadásokkal a  helyi lakóházkezelő szerv a  kezelői kötelezettség megszűnését követően 60 napon belül írásban
elszámol a társasházi közösséggel.
(6) A  társasházban lévő állami tulajdonú HM vagyonkezelésű lakás képviseletét a  társasházi közgyűlésen a  helyi
lakóházkezelő szerv látja el.
8. A HM vagyonkezelésű közműrendszerekről üzemeltetett lakóépület társasházzá alakításának
különös feltételei
23. § (1) A lakásokkal együtt el kell idegeníteni az üzemeltetésüket és közműellátásukat biztosító, a HM vagyonkezelésében
lévő közműrendszereket is.
(2) A  honvédelmi szervek, létesítmények közműellátását is biztosító közműrendszereknek csak olyan elemei adhatók
társasházi tulajdonba, amelyek kizárólag a  lakóépületek közműellátását szolgálják, és a  honvédelmi rendeltetésű
létesítményen, ingatlanon kívül helyezkednek el.
(3) A  közműrendszerek tulajdonosi megosztásáról a  társasház alapító okiratban kell rendelkezni. Közös tulajdonba
kell adni a  közműrendszereknek azt a  részét, elemét, amelynek a  fenntartása és üzemeltetése a  lakások és
helyiségek bérletére, valamint az  elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény
(a továbbiakban: Lakástörvény) szerint a bérbeadó feladata.
(4) A  társasházi tulajdonba a  (2)  bekezdés szerint nem adható közműrendszerek üzemeltetése és a  folyamatos
közműszolgáltatás a honvédelmi szervek feladata. A honvédelmi szervek szolgáltatási kötelezettségét az adásvételi
szerződésben rögzíteni kell.
(5) A  honvédelmi szerv akkor mentesül szolgáltatási kötelezettsége alól, ha az  ingatlan honvédelmi célú használata
végleg megszűnt, és az ingatlan új tulajdonosa, vagyonkezelője, használója a lakóépület közműellátására vonatkozó
kötelezettséget átvette.
III. FEjEZEt
A HM VAgyoNKEZEléSű géPKocSI tÁroló éS NEM lAKÁScélú HElyISég ElIDEgENítéSéNEK FEltétElEI
24. § A HM vagyonkezelésű lakóépületben lévő vagy ahhoz tartozó gépkocsi tároló, valamint nem lakáscélú helyiség
elidegenítésére a  HM vagyonkezelésű lakásra vonatkozó szabályokat az  E fejezetben foglalt eltérésekkel kell
alkalmazni.
25. § (1) A gépkocsi tároló vételára
a) a  forgalmi érték 85%-a, ha azt a  6.  § (1) és (2)  bekezdésében meghatározott feltételekkel rendelkező bérlő
vásárolja meg, és a vételárat az adásvételi szerződés megkötésekor egyösszegben megfizeti,
b) minden más esetben a forgalmi érték 100%-a.
(2) A gépkocsi tároló elidegenítése esetén a szolgálati idő elismerésre vonatkozó szabályokat nem lehet alkalmazni.
26. § (1) A HM vagyonkezelésű lakóépületben lévő vagy ahhoz tartozó egyéb, nem lakáscélú helyiséget a bérlő vásárolhatja
meg.
(2) A nem lakáscélú helyiség vételára a  forgalmi érték 100%-a. Részletvétel esetén a vételárat az adásvételi szerződés
megkötésekor hatályos jegybanki alapkamattal megegyező mértékű kamattal terhelten kell megfizetni.
(3) A  nem lakáscélú helyiség elidegenítése során a  szolgálati idő elismerésre és részletvétel esetén a  vételár
fennmaradó részének egyösszegű kiegyenlítésére vonatkozó szabályokat nem lehet alkalmazni.
IV. FEjEZEt
HoZZÁjÁrulÁS AZ öNKorMÁNyZAtI tulAjDoNú, HM rENDElKEZéSű lAKÁS, géPKocSI tÁroló éS
NEM lAKÁScélú HElyISég ElIDEgENítéSéHEZ
27. § (1) Az  önkormányzati tulajdonban lévő HM rendelkezésű lakás, gépkocsi tároló és nem lakáscélú helyiség
elidegenítéséhez a Lakástörvény 55. § (1) bekezdése szerinti hozzájárulást
a) lakás és gépkocsi tároló vonatkozásában a helyi lakásgazdálkodási szerv,
b) nem lakáscélú helyiség vonatkozásában a HM vagyonkezelői feladatokat ellátó szerv
adhatja meg.
(2) A hozzájárulás iránti kérelem elbírálása során a 19. § (5) bekezdése mellett
a) lakás és gépkocsi tároló vonatkozásában a 6. §,
b) egyéb, nem lakáscélú helyiség vonatkozásában a 26. § (1) bekezdésének
rendelkezéseit megfelelően alkalmazni kell.
(3) Az  önkormányzat által elidegenítésre kijelölt, HM bérlőkijelölési vagy ismételten gyakorolható bérlőkiválasztási
jogú lakás, gépkocsi tároló és nem lakáscélú helyiség megvásárlásához adott hozzájárulásban az önkormányzattal
közölni kell az  önkormányzattal kötött megállapodásban, ennek hiányában az  egyes állami tulajdonban lévő
vagyontárgyak önkormányzatok tulajdonába adásáról szóló 1991. évi XXXIII. törvény 43.  §-ában meghatározott,
HM-et megillető vételárhányadra vonatkozó igényt is.
V. FEjEZEt
ZÁró rENDElKEZéSEK 9. Hatályba léptető rendelkezés
28. § Ez a rendelet a kihirdetését követő hónap első napján lép hatályba.
10. Átmeneti rendelkezések 29. § (1) A  HM vagyonkezelésű lakóépület, lakás, gépkocsi tároló és nem lakáscélú helyiség elidegenítésre történő
kijelöléséről az e rendelet hatálybalépése előtt hozott döntések változatlanul hatályban maradnak.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt döntésekkel érintett lakóépület, lakás, gépkocsi tároló, valamint nem lakáscélú helyiség
csak a tulajdonosi joggyakorló hozzájárulásával, az e rendeletben foglalt feltételekkel idegeníthető el.
11. Hatályon kívül helyező rendelkezések 30. § Hatályát veszti az R. VIII. fejezete.
Dr. Hende csaba s. k.,
 honvédelmi miniszter