text:
154/2008. (XII. 17.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára és mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványok tárgyában – dr. Balogh Elemér és dr. Kiss László alkotmánybírók párhuzamos indokolásával, valamint dr. Bragyova András alkotmánybíró különvéleményével – meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja: az azonos nemű
személyek számára a bejegyzett élettársi kapcsolat jogintézményének létrehozása nem alkotmányellenes.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolatról szóló 2007. évi CLXXXIV. törvény az indokolásban kifejtett okokból alkotmányellenes,
ezért azt a jelen határozat közzétételének napjával megsemmisíti, ennek folytán a törvény nem lép hatályba.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. Az Alkotmánybírósághoz hat indítvány érkezett a
bejegyzett élettársi kapcsolatról szóló 2007. évi
CLXXXIV. törvényt (a továbbiakban: Béktv.) érintően,
amelyet a Magyar Közlöny 2007/186. számában, 2007.
december 29-én hirdettek ki, hatálybalépésének időpontja
2009. január 1. napja.
1. Az első indítványozó a Béktv. 1. § (1) bekezdésének,
a 2. § (1)–(2) bekezdéseinek és a 3. § (2) bekezdésének a
megsemmisítését kérte. Indítványozta emellett azt is, hogy
az Alkotmánybíróság semmisítse meg a törvény
15. §-ának a házasságkötési eljárásról és a névviselésről
szóló 1982. évi 17. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: At.) módosításáról rendelkező egyes szakaszait is: az
At. 26/G. § (3) bekezdését („Az élettársi kapcsolat bejegyzése nyilvános és ünnepélyes.”) beiktató szakaszt, illetve
az At. 26/H. § (1) bekezdését megállapító szakaszból a második mondatot („A tanúkról a leendő élettársak gondoskodnak.”).
Indokolása szerint az Alkotmányba ütközik, hogy a
Béktv. 2. § (2) bekezdése azonosítja a bejegyzett élettársi
kapcsolatot a házassággal. A két jogintézmény lényegét,
létesítésének formai kellékeit, joghatásait tekintve tulajdonképpen semmiben nem különbözik egymástól, ezért a
bejegyzett élettársi kapcsolat „a házasság Alkotmány által
védett intézményét gyengíti, diszkriminálja és végső soron
ellehetetleníti”. A törvényalkotó – érvel tovább az indítványozó – a Béktv.-vel megteremtette a „majdnem házasságot”, amit „immár nem szükséges egy férfi és egy nő életközösségeként felfogni, hanem azonos neműek között is
létesíthető”. Úgy véli, hogy a közgondolkodás a két jogintézmény között – rendkívüli hasonlóságuk miatt – nem tud
majd különbséget tenni [különösen, hogy az At. beiktatott
26/G. § (3) bekezdése szerint: „Az élettársi kapcsolat bejegyzése nyilvános és ünnepélyes.”], ami zavarokat fog
okozni a „közgondolkodásban és -gyakorlatban”, és szintén a „valódi” házasság intézményének a gyengítéséhez
vezet. Érveit a 14/1995. (III. 13.) AB határozatban foglaltak idézésével kívánja alátámasztani az indítványozó.
Kifejti, hogy az Alkotmány 15. §-a nem pusztán a házasság elnevezést védi, a házasságot az Alkotmány alapján
„annak valóságos tartalmi és eljárásjogi, valamint kulturális külsőségei tekintetében is védettnek kell tekinteni”.
Ezzel pedig nem egyeztethető össze egy olyan jogintézmény, amely – elnevezését kivéve – a házassághoz a megtévesztésig hasonlít. Az indítványozó sérelmezi azt is,
hogy a bejegyzett élettársi közösség a házassággal azonos
módon keletkezik, azonban egyszerűsített módon, közjegyző által is megszüntethető, ami szerinte „súlyosan sérti
és diszkriminálja” a házasság intézményét.
A törvény belső ellentmondásaként értékeli az indítványozó, hogy a 3. § (2) bekezdése a házasság felbontására
vonatkozó szabályokat rendeli alkalmazni a bejegyzett
élettársi kapcsolat megszüntetésére vonatkozóan, míg a
4. § egy egyszerűsített, közjegyző általi megszüntetést is
lehetővé tesz.
Jogalkotói mulasztásnak tartja emellett, hogy a Béktv.
nem garantálja megfelelően az érintett tisztségviselők
(anyakönyvvezetők, közjegyzők) lelkiismereti és vallásszabadságát, ők ezért a „házasság intézménye mellé alacsonyabb jogszabály által rendelt intézménnyel szemben
támasztott lelkiismereti aggályaik, kulturális, vallási,
erkölcsi megfontolásaik ellenére is kötelesek annak létesítésekor és megszüntetésekor közreműködni”.
Véleménye szerint a törvény az egyházi autonóm szervezeteket és egyházi személyeket is hátrányosan diszkriminálja, mivel a bejegyzett élettársi kapcsolatot létesítő
személyek „a Béktv. törvényi hátterével egészen nyilvánvalóan a tanításuk, önértelmezésük alapelemei közé tartozó, a hetero- és homoszexuális élettársi közösség és házasságkötés intézményét maguk részéről nem támogató,
illetve elutasító, diszkvalifikáló egyházi szervezetek autonómiájának és függetlenségének megsértésére, illetve
gyengítésére fognak törekedni”.
Végezetül utal rá az indítványozó, hogy szerinte a
Béktv. az Alkotmány 15. §-ának módosításaként fogható
fel, a törvényalkotó azonban a bejegyzett élettársi kapcsolat intézményét önálló törvény formájában, egyszerű többséggel alkotta meg, ami a 65/2007. (X. 18.) és a 75/2007.
(X. 19.) AB határozatok alapján alkotmánysértő.
Az indítványozó tehát kérelmét az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésére, 15. §-ára, valamint 60. § (1) bekezdésére
alapította, illetve – az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésének megjelölése nélkül – kifejezetten utalt a diszkrimináció tilalmára is.
2. A második indítványozó a Béktv.-vel összefüggésben az Alkotmány 2. § (1) bekezdésének, 15. §-ának,
67. §-ának és 70/A. §-ának, valamint az Emberi Jogok
Egyetemes Nyilatkozata 16. Cikkének, végezetül pedig az
Emberi Jogok Európai Egyezménye 12. Cikkének a sérelmét állította.
Indokolásában kifejtette, hogy álláspontja szerint állami
védelem csakis a házasságot illeti meg, a házasságot tartalmilag megkettőzni (Béktv. 2. §) felesleges és a jogbiztonságra ártalmas. Mivel a házasság férfi és nő életközössége,
ezzel párhuzamosan egy másik, a házassággal azonos tartalmú jogintézményt létrehozni az egynemű párok élettársi
kapcsolatának bejegyzésére, az Alkotmány 15. §-ába
ütközik. A házasság intézményét „rombolja” szerinte az is,
hogy az At. módosítása a házasságkötési szertartás ünnepélyességét írja elő az élettársi kapcsolat bejegyzése esetére is.
Az indítványozó – az első indítványozóhoz hasonlóan –
szintén burkolt alkotmánymódosításnak tartja a Béktv.-t,
mivel az, álláspontja szerint, tartalmi vonatkozásban valójában az egynemű párokra is kiterjeszti a házasságkötés
lehetőségét.
A Béktv. 3. §-a szerinte azzal, hogy a felek akaratának
mélyebb megismerésére alkalmatlan közjegyzői közreműködéssel is lehetővé teszi a bejegyzett élettársi kapcsolat
megszüntetését, a gyengébb fél, különösen az érintett, de
nem közös gyermek érdekeinek sérelmét jelentheti, ami
sérti az Alkotmány 15., 16. és 70/A. §-ait. Az érintett kiskorú gyermek érdekeit – és ezáltal az Alkotmány 16. és
70/A. §-ait – sértőnek tartja az indítványozó a Béktv.
15. §-ának az At.-t érintő módosítását, jelesül a 26/C. §
(3) bekezdés beiktatását is („Az apai elismerő nyilatkozat
alapján a férfi élettársat akkor lehet a gyermek apjának
tekinteni, ha a nyilatkozat megtételétől számított hat hónapon belül az élettársi kapcsolatot bejegyzik.”). E rendelkezés az indítványozó szerint ugyanis arra ösztönzi a „gyermeke sorsa iránt elkötelezett anyát, hogy még abban az
esetben is tartózkodjék élettársi kapcsolatának bejegyeztetésétől, ha az apa nem kíván vele házasságra lépni. Az élettársi kapcsolat bejegyeztetésétől való tartózkodás ugyanis
elősegíti a gyermek jogállásának és eltartása anyagi feltételeinek apasági elismeréssel történő rendezését.”
Az indítványozó állítása szerint végezetül ellentmondás
feszül a Béktv. 17. § 11. és 15. pontja, valamint a Polgári
Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 615. § (2) bekezdése között, ugyanakkor a
vélt ellentmondás mibenlétét, és az emiatt sérülni vélt
alkotmányi rendelkezést nem jelölte meg.
3. A harmadik indítványozó elsősorban a Béktv. formai
alkotmányellenességét, közjogi érvénytelenségét állítja
súlyos eljárási szabálytalanság okán. Álláspontja szerint
azzal, hogy a törvény tervezetét nem bocsátották szakmai-társadalmi vitára, közigazgatási egyeztetésre, sérült
az Alkotmány 2. § (1) bekezdése, a 19. § (2) bekezdése, a
35. § (1) bekezdésének a) és b) pontja, a 36. §-a, a 37. §
(2) bekezdése, az 50. § (1) bekezdése, az 51. § (1) bekezdése, valamint a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény
(a továbbiakban: Jat.) 19–20. §-ai, 27–28. §-ai,
31–32. §-ai, illetve a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 39. § e) pontja [összefüggésben az Alkotmány 50. § (5) bekezdésével].
Másodsorban azonban az indítványozó a Béktv.-t tartalmilag is Alkotmányba ütközőnek találja. Véleménye szerint a törvény ellentétes az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, a 7. § (1) bekezdésével, a 15–16. §-aival, az 54. §
(1) bekezdésével, a 67. § (1) bekezdésével és a 70/A. §
(1) bekezdésével.
Indokolása szerint az Alkotmány felhívott rendelkezéseiből az következik, hogy a jogalkotó nem fűzhet ugyanolyan joghatásokat az azonos neműek életközösségéhez,
mint a különneműek házasságkötéséhez. A szabadság – érvel az indítványozó, konkrétan megemlítve az Alkotmány
54. § (1) bekezdését – csak a férfi és nő közötti házasságkötésre terjed ki, „ez méltó az emberhez, az emberi méltósághoz való jog is ezt védi”. Kifejti emellett azt is, hogy az
azonos neműek bejegyzett élettársi közösségének szabályozása kioltja a házasságot megillető kiemelt védelmet.
Mindez a házasság rendeltetésének, céljának figyelmen
kívül hagyását jelenti, önkényes, aláássa a házasság intézményét, és ez az Alkotmány 15. §-án kívül a 70/A. §
(1) bekezdését is sérti. Szerinte a Béktv. sérti az Alkotmánynak az ifjúság védelmére vonatkozó 16. §-át, a gyermekeknek az Alkotmány 67. §-ában foglalt jogait, a kiskorú gyermekek Alkotmányban biztosított „mindenek felett
álló” érdekét.
4. A negyedik indítványozó az Alkotmány 15. §-ába
ütközés miatt kéri a Béktv. megsemmisítését az Alkotmánybíróságtól. Úgy véli, hogy a Béktv. egyetlen célja az
azonos nemű személyek számára egy, a házassággal
lényegileg azonos intézmény létrehozása.
5. Az ötödik indítványozó szintén úgy véli, hogy a
Béktv. sérti az Alkotmány 15. §-át. A törvény 2. §-ában
foglalt szabályozással álláspontja szerint a jogalkotó az
azonos neműek házasságát intézményesíti, amely összeegyeztethetetlen a házasság Alkotmányban védett intézményével. Elfogadhatatlan és „házasságellenes” emellett
szerinte az is, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolat házas
ságkötési akadály, illetve az is, hogy a Béktv. a családjogi
törvény mint háttértörvény alkalmazását írja elő a bejegyzett élettársi kapcsolatra vonatkozóan.
A jogszabály emellett az Alkotmány 67. § (1) bekezdését is sérti, mivel a közös gyermekké fogadás tilalma nem
zárja ki, hogy az azonos nemű élettársak közösen gyermeket neveljenek. Ilyen helyzetet – mivel abban a gyermek
megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődése nem biztosítható – a jogalkotó nem mozdíthat elő az azonos neműek
együttélésének quasi házasságként történő elismerésével.
Diszkriminatív emellett – érvel az indítványozó –, hogy a
jogalkotó különbséget tesz a bejegyzett és a nem bejegyzett élettársi kapcsolat között. Sérti továbbá az Alkotmány
2. § (1) bekezdésében foglalt követelményeket, hogy a
Béktv. 2. § (2) bekezdése túl általános. Tovább növeli a
jogbizonytalanságot, hogy a szabályozás teljessé tételéhez
számos más jogszabály módosítása is szükséges lenne,
nincs azonban garancia arra, hogy ez a Béktv. hatálybalépéséig megtörténik. A jogbiztonságot emellett szerinte
az is sérti, hogy a bejegyzett élettársi kapcsolat a Ptk. rendszerén kívül került szabályozásra.
Konkrét jogszabályhely megjelölése nélkül hivatkozik
az indítványozó arra, hogy a Béktv. a Jat.-ba ütközik, mert
nem végeztek számításokat arra vonatkozóan, hogy az
özvegyi nyugdíj intézményének a regisztrált élettársakra
történő kiterjesztése milyen költségvetési kiadásokkal, társadalmi hatásokkal jár majd.
6. A hatodik indítványozó szintén az Alkotmány
15. §-ának sérelmére hivatkozással kéri a Béktv. megsemmisítését. Úgy véli, hogy a törvény burkoltan az azonos
neműek házasságkötési lehetőségét kívánta elismerni,
amely azonban vallási és erkölcsi alapon elfogadhatatlan.
Az Alkotmánybíróság a kérelmeket – tárgyi összefüggésükre tekintettel – az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló módosított és egységes szerkezetbe foglalt 3/2001. (XII. 3.) Tü. határozat
(ABH 2003, 2065.) 28. § (1) bekezdése alapján egyesítette
és egy eljárásban bírálta el.
II. 1. Az Alkotmány indítványokkal érintett rendelkezései:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokrati
kus jogállam.”
„7. § (1) A Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja
a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, biztosítja
továbbá a vállalt nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját.”
„15. § A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.”
„16. § A Magyar Köztársaság különös gondot fordít az
ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit.”
„54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek
veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”
„60. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga
van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára.”
„67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről
arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés,
nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy
más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel
nélkül.”
2. A Béktv. indítványokkal konkrétan is támadott rendelkezései:
„1. § (1) Bejegyzett élettársi kapcsolat akkor jön létre,
ha az anyakönyvvezető előtt együttesen jelenlévő két,
tizennyolcadik életévét betöltött személy személyesen
kijelenti, hogy egymással bejegyzett élettársi kapcsolatban
kíván élni.”
„2. § (1) Az e törvényben nem szabályozott kérdésekben a bejegyzett élettársi kapcsolatra a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.) házasságra vonatkozó rendelkezéseit
alkalmazni kell. A Csjt. közös gyermekké fogadásra és a
házastársak névviselésére vonatkozó rendelkezései nem
alkalmazhatóak a bejegyzett élettársakra.
(2) Ha törvény eltérően nem rendelkezik,
a) a házasságra vonatkozó szabályokat a bejegyzett
élettársi kapcsolatra,
b) a házastársra vagy házastársakra vonatkozó szabá
lyokat a bejegyzett élettársra vagy élettársakra,
c) az özvegyre vonatkozó szabályokat az elhunyt be
jegyzett élettárs túlélő bejegyzett élettársára,
d) az elvált személyre vonatkozó szabályokat arra a
személyre, akinek bejegyzett élettársi kapcsolatát megszüntették, e) a házaspárra vonatkozó szabályokat a bejegyzett
élettársakra
is megfelelően alkalmazni kell.”
„3. § (1) A bejegyzett élettársi kapcsolat megszűnik az
egyik élettárs halálával, vagy ha az élettársak egymással
házasságot kötnek, valamint az élettársi kapcsolat megszüntetésével.
(2) A bejegyzett élettársi kapcsolat megszüntetésére a
házasság felbontására vonatkozó rendelkezéseket alkalmazni kell.”
„15. § (1) Az At. a következő, II/A. fejezettel, fejezetcímmel, alcímmel és 26/B–26/H. §-sal egészül ki: (…)
26/C. § (3) Az apai elismerő nyilatkozat alapján a férfi
élettársat akkor lehet a gyermek apjának tekinteni, ha a
nyilatkozat megtételétől számított hat hónapon belül az
élettársi kapcsolatot bejegyzik. (…)
26/G. § (3) Az élettársi kapcsolat bejegyzése nyilvános
és ünnepélyes.
26/H. § (1) (…) A tanúkról a leendő élettársak gondoskodnak.”
„16. § Ez a törvény 2009. január 1-jén lép hatályba.”
„17. § (1) A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi
IV. törvény
(…)
11. 607. § (4) bekezdésében, 615. § (2) bekezdésében,
616. § (1) bekezdésében, 616. § (2) bekezdésében, 616. §
(3) bekezdés második mondatában és 671. § (1) bekezdésében a házastárs szövegrész helyébe a házastárs vagy a
bejegyzett élettárs,
(…)
15. 615. § (2) bekezdésében a házasságot köt szöveg
rész helyébe a házasságot köt, vagy bejegyzett élettársi
kapcsolatot létesít,
(…)
szöveg lép.” III. Az indítványok az alábbiak szerint megalapozottak.
Az Alkotmánybíróság előzetesen megvizsgálta azt a
kérdést, hogy hatáskörébe tartozik-e az indítványozók
által támadott, kihirdetett, de hatályba még nem lépett törvény vizsgálata.
Az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 42. § (2) bekezdése alapján
az Alkotmánybíróság gyakorlata az, hogy a kihirdetett, de
hatályba még nem lépett törvény (törvényi rendelkezés) is
képezheti utólagos absztrakt normakontroll tárgyát. Ha a
kifogásolt rendelkezések alkotmányellenessége megállapítást nyer, az Alkotmánybíróság az alkotmányellenesség
megállapításának a következményeként a hatálybalépés
elmaradását mondja ki [28/1993. (IV. 30.) AB határozat,
ABH 1993, 220, 225.; 19/1999. (VI. 25.) AB határozat,
ABH 1999, 150, 158.; 14/2002. (III. 20.) AB határozat,
ABH 2002, 101, 114.].
A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság a Béktv.
alkotmányossági vizsgálatát az egyesített indítványok
alapján lefolytatta.
IV. 1. Az Alkotmánybíróság – a támadott törvény és az indítványok tartalmának érdemi részeit vizsgálva – mindenekelőtt áttekintette, hogy a házasság intézményének
védelmére vonatkozó, az államot terhelő alkotmányi kötelezettség mit jelent, annak mi a tartalma.
1.1. Az Alkotmány 15. §-a mondja ki, hogy a Magyar
Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.
Annak a ténynek, hogy a házasság és a család intézményét
már az 1972-es alkotmánymódosítás áthelyezte a VIII. fejezetből az I. fejezetbe, az 1989-es köztársasági Alkotmányunk pedig a demokratikus jogállam alapvető értékeit
felsoroló „Általános rendelkezések” között tartotta, önmagában is jelentősége van: az Alkotmány a házasságot és a
családot a magyar társadalom egyik alapintézményének
tekinti.
Az Alkotmány 15. §-a amikor kimondja, hogy a Magyar
Köztársaság védi a házasság és a család intézményét, nem
csupán egy államcélt, állami feladatot deklarál, hanem egy
objektív intézményvédelmi kötelezettséget állapít meg.
„Erre a rendelkezésre alanyi jog nem alapítható, ez ugyanis az államnak a házasság és a család védelmére vonatkozó
kötelességét fogalmazza meg: azt az államcélt, hogy a törvényhozó jogszabályok megalkotása útján részesítse védelemben a házasság és a család intézményét” [7/2006.
(II. 22.) AB határozat, ABH 2006, 181, 207.]. Ezt a védelmi kötelezettséget úgy rögzíti az Alkotmány, hogy mind a
házasság, mind a család fogalmát adottnak veszi, a házasfeleknek és a családoknak konkrét jogokat nem állapít
meg, az állam részére konkrét, nevesített védelmi eszközöket és kötelezettségeket nem ír elő. Ahogyan arra a
48/1998. (XI. 23.) AB határozat is rámutatott: „Az Alkotmány egyes esetekben nevesíti az intézményvédelmi kötelességeket, másutt nem, előfordul az is, hogy éppen az alanyi jogi oldal marad háttérben; a megfogalmazás és a
hangsúlybeli különbségek nem változtatnak azon, hogy az
alapjogok egyaránt tartalmazzák a szubjektív jogokat és az
objektív, ennél szélesebb állami kötelességeket is”
(ABH 1998, 333, 341.).
Az Alkotmánybíróság a 14/1995. (III. 13.) AB határozatában a társadalmi felfogással összhangban értelmezte
az Alkotmány 15. §-át, és kimondta, hogy a házasság „tipikusan közös gyermekek születését és a családban való felnevelését célozza, amellett, hogy a házastársak kölcsönös
gondoskodásban és támogatásban élésének is kerete. (…)
A házasság intézményét az állam arra tekintettel is részesíti alkotmányos védelemben, hogy elősegítse a házastársak számára a közös gyermekkel is rendelkező család alapítását. Ez a magyarázata annak, hogy az Alkotmány
15. §-a együtt említi a védelem két tárgyát: A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét”
(ABH 1995, 82, 83.). Az idézett határozat kimondja azt is,
hogy: „Az utóbbi évtizedekben (…) mozgalmak indultak
a homoszexuálisok hátrányos megkülönböztetése ellen.
Másrészt változások tapasztalhatók a hagyományos családmodellben is, elsősorban a házasságok tartósságát
tekintve. Mindez azonban nem ok arra, hogy a jog eltérjen
a házasságnak attól a jogi fogalmától, amely a mai állapothoz vezető hagyományban mindig is élt, és amely a mai
jogokban is általános, továbbá amely a köztudat és köznyelv házasság-fogalmával összhangban van. A mai alkotmányok és a házasságra és családra vonatkozó rendelkezések összefüggéséből levezethetően a magyar Alkotmány
is, a férfi és nő közötti házasságot tartja értéknek, és azt
védi (Alkotmány 15., 67., 70/J. §)” (ABH 1995, 82, 83.).
Az Alkotmánybíróság értelmezésében tehát a házastársak
különneműsége fogalmi eleme a házasságnak. Ebből következően a házasságkötéshez való – az Alkotmány 54. §
(1) bekezdéséből levezetett – jog is csak a különböző
nemű párokat illeti meg. A 37/2002. (IX. 4.) AB határozat
ismét leszögezte, hogy: „A heteroszexuális, illetve a homoszexuális irányultság egyaránt az emberi méltóság
lényegéhez tartozik, szétválasztásukra, az érintett személyek méltóságának nem egyenlő kezelésére kivételes indokok szükségesek. Ilyen például a házassághoz való jog
tekintetében a homoszexuális irányultság megkülönböztetése [14/1995. (III. 13.) AB határozat, ABH 1995,
82, 84.].” (ABH 2002, 230, 245.) Álláspontját, amely szerint tehát a házasság intézményét egy férfi és egy nő életközösségeként védi az Alkotmány 15. §-a, az Alkotmánybíróság későbbi határozataiban is fenntartotta [65/2007.
(X. 18.) AB határozat, ABH 2007, 726.; 75/2007. (X. 19.)
AB határozat, ABH 2007, 731.] és továbbra is fenntartja.
1.2. Az Alkotmánybíróság vázolt gyakorlata és álláspontja összhangban áll a legfontosabb emberi jogi nemzetközi egyezmények rendelkezéseivel, amelyek a házasságot szintén férfi és nő életközösségeként fogják fel [ENSZ
Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, 16. cikk; Európai
Emberi Jogi Egyezmény (a továbbiakban: EEJE) 12. cikk;
Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya
23. cikk].
Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban:
EJEB) több ítéletében is foglalkozott az indítványhoz áttételesen vagy közelebbről is kapcsolódó problémakörökkel. Így érintette az eredeti nemüket orvosi beavatkozással
megváltoztató személyek (transzszexuálisok) esetében a
változásnak a születési anyakönyvi kivonatban való átvezetésének kérdését (Rees v. Egyesült Királyság ügyben
1986. október 17-én hozott ítélet, Nr. 9532/81, illetve a
Cossey v. Egyesült Királyság ügyben 1990. szeptember
27-én hozott ítélet Nr. 10843/84). Az EJEB ezen ügyekben
hangsúlyozta, hogy a házasságkötés jogát az EEJE-ben
részes államok nemzeti jogrendszerei által lefektetett szabályok alapján lehet gyakorolni. Az a korlát, amely szerint
azonos neműek nem házasodhatnak, nem tekinthető
olyannak, mint amely az EEJE 12. cikkében biztosított jog
lényeges tartalmát korlátozná. Eddig négy, az EEJE-ben
részes állam tette lehetővé a házasságkötést azonos nemű
párok számára is. Az EJEB azonban leszögezte, hogy ez
a döntés kizárólag az adott államnak a házasság társadalomban betöltött szerepéről vallott aktuális felfogását tükrözi, az EEJE által garantált jogok értelmezéséből ilyen
döntés kötelezettsége nem vezethető le (R. és F. v. Egyesült Királyság ügy befogadhatósága tárgyában 2006. november 28-án hozott határozat, Nr. 35748/05). Az
EJEB-nek a 12. cikkhez kapcsolódó későbbi gyakorlata
úgy módosult, hogy a transzneműek vonatkozásában a házasságkötéshez való jogot úgy kell értelmezni, hogy ők
nem születési nemükkel, hanem új nemükkel ellentétes
nemű személlyel köthetnek házasságot (Christine Goodwin v. Egyesült Királyság ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet, Nr. 28957/95, § 100.).
Az EJEB ezen kívül több ügyben is foglalkozott a
homoszexuális párokat közvetlenül érintő problémákkal,
mint például az ilyen jellegű kapcsolat dekriminalizációjával (Dudgeon v. Egyesült Királyság ügyben 1981. október
22-én hozott ítélet, Nr. 7525/76, vagy Sutherland v. Egyesült Királyság ügyben 2001. március 27-én hozott ítélet); a
homoszexuális volt házastárs szülői felügyeleti jogának
kérdésével (Salgueiro da Silva Mouta v. Portugália ügyben 1999. december 21-én hozott ítélet, Nr. 33290/96);
illetve a hadseregből a homoszexualitásuk miatt elbocsátott személyek ügyével (Smith és Grady v. Egyesült
Királyság ügyben 1999. szeptember 27-én hozott ítélet,
Nr. 33985/96 és 33986/96). Az EJEB az azonos nemű
párok által történő örökbefogadás korlátozásával kapcsolatban hozott az államot felmentő (Fretté v. Franciaország
ügyben 2002. február 26-án hozott ítélet, Nr. 36515/97),
illetve az eset sajátos körülményeire figyelemmel elmarasztaló ítéletet (E.B. v. Franciaország ügyben 2008. január 22-én hozott ítélet, 43546/02). A Karner v. Ausztria
ügyben 2003. július 24-én hozott ítéletében (Nr.
40016/98) pedig azért marasztalta el az EJEB az alperes
államot, mivel az megtagadta a lakásbérleti jogviszonyt a
túlélő házastárs tekintetében folytatni engedő szabálynak
az elhunytat túlélő homoszexuális élettársra való alkalmazását.
Az Európai Unió Alapjogi Chartája – tekintettel az
Unión belül fennálló nemzeti szabályozás-béli különbségekre – csak annyit mond ki, hogy: „A házasságkötéshez
és a családalapításhoz való jogot, az e jogok gyakorlását
szabályozó nemzeti törvények szerint, biztosítani kell.”
A Charta tehát nem tiltja meg az azonos neműek házasságkötését, de számukra házasságkötéshez való jogot sem biztosít, a megoldást a nemzeti jogrendszerekre bízza. A D. és
Svéd Királyság v. az Európai Unió Tanácsa ügyben
(C-122/99 és C-125/99 egyesített ügyek, 2001) az Európai
Közösségek Bírósága kimondta, hogy a tagállamok által
általánosan elfogadott definíció szerint a házasság fogalma két különnemű ember unióját jelenti.
1.3. Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a párválasztás szabadsága, a házasságkötés, valamint a családalapítás joga, és a házasság mint társadalmi intézmény
védelmére vonatkozó alkotmányi kötelezettség szoros
összefüggésben állnak.
Az Alkotmánybíróság egyrészt már egy egészen korai, a
4/1990. (III. 4.) AB határozat határozatában kimondta,
hogy „[a] társadalmat alkotó polgárok legalapvetőbb és
legtermészetesebb közössége a házasság és a család. A házasságra és a család viszonyaira vonatkozó szabályokat a
jogalkotásról szóló 1987. évi XI. tv. 5. §-ának e) pontja
vonta az állampolgárok alapvető jogai és kötelességei körébe, de nyilvánvalóan következik ez az Alkotmány 15. és
67. §-ának rendelkezéseiből is” (ABH 1990, 28, 30.).
A 995/B/1990. AB határozat kiegészítette mindezt azzal,
hogy „[h]a tehát az Alkotmány 15. §-ában foglalt védelem
alapjogként kiterjed a házasság és a család jogi szabályozásának legfontosabb kérdéseire, akkor az Alkotmány 8. §
(2) bekezdéséből egyértelmű, hogy e viszonyokat csak törvénnyel lehet szabályozni, és az is, hogy e jogok lényeges
tartalmukban nem korlátozhatók. A nem lényeges tartalmi
körben lehetséges törvényi korlátozásoknak pedig arányosnak, és szükségesnek kell lenniök” (ABH 1993, 515,
519.). A házasságra vonatkozó állami intézményvédelmi
kötelezettség mellett (melyet az Alkotmány 15. §-a kifejezetten tartalmaz) az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogból [Alkotmány 54. § (1) bekezdése]
a házasságkötéshez való jogot is levezette. A 22/1992.
(IV. 10.) AB határozat szerint: „A házasság intézményének alkotmányos védelme az Alkotmánybíróság álláspontja szerint azt is jelenti, hogy az Alkotmány egyben garantálja a házasságkötés szabadságát. Az Alkotmánybíróság
az emberi méltósághoz való jog alkotmányos értelmezése
során már több határozatában rámutatott arra, hogy az
emberi méltósághoz való jog, mint az általános személyiségi jog egyik megfogalmazása, magába foglalja az önrendelkezés szabadságához való jogot is [8/1990. (IV. 23.)
AB és 57/1991. (XI. 8.) AB határozatok]. Márpedig az önrendelkezési jog része a házasságkötés szabadságához
való jog, így ez a jog az Alkotmány 54. § (1) bekezdése
alapján ugyancsak alkotmányos védelemben részesül.”
(ABH 1992, 122, 123.)
Az állam kötelezettsége a házasságkötéshez való jog
biztosítása körében elsősorban és minimálisan arra terjed
ki, hogy a házasságkötés és családalapítás feltételeit, jogi
kereteit megteremtse. Ebből következően a jogalkotó a házasság intézményét nem szüntetheti meg, a házasságkötést
nem teheti lehetetlenné, és a házasság esetleges feltételeit,
akadályait is rendkívüli körültekintéssel kell meghatároznia [Vö. pl. 22/1992. (IV. 10.) AB határozat, ABH 1992,
122.]. Az Alkotmány 15. §-ában megfogalmazott intézményvédelmi kötelezettségből azonban az is következik,
hogy az állam nem teremthet olyan törvényi helyzetet sem,
amely a házaspárokat összességében hátrányosabb helyzetbe hozza a nem házas személyekkel, párokkal szemben.
Mindezeken túlmenően pedig az, hogy a Magyar Köztársaság védi a házasság intézményét, pozitív viszonyulást,
aktivitást és támogatást is feltételez. A házasság és család
intézménye állam általi védelmének alkotmányos felső határa (maximális terjedelme) azonban nem állapítható meg,
ez nem is alkotmányos kérdés. Az állam, lehetőségeihez
mérten, az Alkotmány keretei között viszonylag szabadon
döntheti el, hogy milyen „házasság- és családpolitikát”
folytat, és ehhez milyen jogi eszközöket vesz igénybe.
1.4. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az önrendelkezési jogból nem csupán a házasságkötéshez való jog
vezethető le, hanem az élettársi kapcsolat létesítése is szorosan e joghoz kötődik.
Az a tény azonban, hogy a magyar Alkotmány – a nemzetközi egyezményekkel összhangban – csak a házasság
intézményének biztosít kifejezett alkotmányos védelmet,
alapot teremt arra, hogy a törvényhozó a házastársak és a
házasságkötést mellőző élettársak jogviszonyát eltérően
szabályozza. Az 1097/B/1993. AB határozat kimondta:
„Mivel az élettársi kapcsolat – a házasság intézményével
szemben – kifejezett alkotmányos védelmet nem élvez,
alkotmányjogi szempontból a házastársak közös lakáshasználata az élettársak lakáshasználatával, illetőleg
ennek jogi rendezésével összehasonlíthatatlan. Az Alkotmány alapján tehát e lakáshasználatok tekintetében nincs
szó összemérhető kategóriákról (…)” (ABH 1996, 456,
464.).
Ugyanakkor az Alkotmánybíróság azt is megállapítja,
hogy az Alkotmányból nem a házassági kötelék mint
együttélési forma „egyedüli” (kizárólagos), hanem a
„különös” (kiemelt, alkotmányos szintű) védelme vezethető le, vagyis az alaptörvény nem zárja ki más, a házasságtól eltérő párkapcsolatok törvényi szintű oltalmát.
A jogalkotónak tehát, figyelembe véve a különféle párkapcsolatok jogi rendezettség iránti igényét, lehetősége van
a házasságon kívül más együttélési formákat is elismerni
és törvényi szintű védelemben részesíteni. Az egyes párkapcsolati formák törvényi szintű elismerésének és a védelem szükségességének és mértékének megítélése a jogalkotó mérlegelési körébe tartozik. A törvényhozónak tehát
lehetősége van egyfelől arra, hogy a rövidebb vagy
hosszabb időtartamú, lazább vagy szorosabb de facto élettársi viszonyban élők, a bejegyzett élettársak, másfelől
a házastársak jogait és kötelességeit differenciáltan, eltérő
módon és mértékben határozza meg.
Mivel maga az Alkotmány sem a házasfeleket megillető
konkrét alanyi jogokat, sem pedig őket terhelő kötelezettségeket nem határoz meg, a jogalkotónak ebben a tekintetben is nagy a szabadsága annak eldöntésében, hogy milyen
eszközökkel (előnyök, közvetlen és közvetett támogatások nyújtásával) milyen mértékben, illetőleg milyen kötelezettségek előírásával „védi”, erősíti a házasság és a család intézményét. Ugyanakkor egyfelől a házasság intézményének kiemelt védelmére vonatkozó absztrakt kötelezettség, másfelől a házasfeleknek nyújtott különböző
konkrét támogatások és kedvezmények összessége közé
nem tehető egyenlőségjel. Így nem alkotmányellenes sem
az, ha a jogalkotó bizonyos joghatásokat kizárólag a házassághoz kapcsol, sem pedig az, ha a házasságra vonatkozó egyes szabályokat – esetről esetre mérlegelve és azok
tartalmát, az esetleges eltéréseket pontosan megjelölve –
más együttélési formára is alkalmazni rendel, mindaddig,
ameddig ezt az együttélési formát tartalmilag nem azonosítja a házassággal.
2. Az Alkotmánybíróság – a házasság intézményére
vonatkozó hazai alkotmánybírósági gyakorlat áttekintését
követően – azokat az indítványi kérelmeket vizsgálta meg,
amelyek az Alkotmány 15. §-a, illetve ezzel összefüggésben az Alkotmány 2. § (1) bekezdése alapján támadták
a Béktv.-t. Az indítványozók szerint egyrészt az Alkotmánynak a házasság védelmére vonatkozó rendelkezésével nem egyeztethető össze egy olyan jogintézmény,
amely a házassághoz a megtévesztésig hasonlít. Álláspontjuk szerint továbbá, mivel a házasság férfi és nő életközössége, szintén alkotmányellenes az azonos neműek
számára egy olyan regisztrált kapcsolatot lehetővé tenni,
amelynek a joghatásai lényegében azonosak a házasságéval. A házassággal összekeverhető jogintézmény pedig
szerintük jogbizonytalanságot okoz.
2.1. Az állami jogi szabályozás a házasság mellett más
együttélési formát hosszú időn keresztül sem családjogi,
sem polgári jogi jogintézményként nem ismert el, az utóbbi évtizedekben azonban a világ számos országa értékelte
úgy, hogy a társadalmi változásokra a jogalkotónak is reagálnia kell.
Az élettársi kapcsolatok jogi elismerésének folyamatában – ami most is tart, ennek része a Béktv. – több modell
alakult ki. Számos országban (Magyarország is ebbe a körbe tartozik) mindenfajta regisztráció nélkül elismerik a de
facto élettársi kapcsolatot, ahhoz a bírói gyakorlat nyomán
egyes jogszabályok a házassági életközösségben jellemző
– elsősorban vagyonjogi – joghatásokat fűznek. Ma már
több országban létezik a bejegyzett élettársi kapcsolat intézménye, többnyire az azonos neműek számára, ritkábban
egyidejűleg a különneműek számára is, amelyet legelőször
az északi államok vezettek be (1989-ben Dánia, 1993-ban
Norvégia, 1994-ben Svédország, 2001-ben Finnország).
Ezen országokban a bejegyzett társkapcsolat („életpartnerség” stb.) a feleknek lényegében a házassággal azonos
jogokat biztosít, különbségek elsősorban a gyermekek
örökbefogadása terén maradtak. Franciaországban például
1999-ben vezették be a „polgári szolidaritási szerződést”
(PaCS), amelyet azonos és különnemű párok is köthetnek.
Számos kedvezménnyel jár, alapvető szerződési jellege
azonban megmaradt, amit az is jelez, hogy egyoldalúan is
felmondható. Az előnyök közül sok kötődik a tulajdonhoz,
így például a bérleti jog öröklése az egyik élettárs halála
esetén, vagy harmadik személy felé meglevő adósság
visszafizetésének közös kötelezettsége. Ezen felül léteznek még bizonyos szociális jogok, így például a gyászszabadságra való jogosultság az egyik élettárs halála esetén,
vagy közszférában dolgozók számára az a lehetőség, hogy
az élettársukhoz közelebbi elhelyezésüket kérjék. Mégis
tudatos erőfeszítések történtek, hogy ezt a státust megkülönböztessék a házasságtól. Az élettársak polgári jogi státusa például nem változik: továbbra is egyedülállók maradnak.
A 2001-ben bevezetett német megoldás csak az azonos
nemű párok számára tette lehetővé az élettársi kapcsolat
regisztrálását, majd ugyanezt a szűkítést alkalmazza az
Egyesült Királyságban 2005-től létező regisztrált párkapcsolat intézménye is. Ez az intézmény tehát újabban és az
országok többségében – a szabályozás elsődleges célját
tekintve – az azonos neműek számára létrehozott, a számukra nem elérhető házasságot pótló jogintézmény.
A regisztrált kapcsolat az azonos neműek jogainak kiterjesztése szempontjából többet kínál az eddigi megoldásoknál: majdnem házasságot, de mégsem azt. Erre utalnak
a házassághoz képest fenntartott különbségek (pl. annak
megtiltása, hogy az azonos nemű párok gyermeket fogadhassanak örökbe, vagy emberi reprodukciós eljárásban
vehessenek részt).
A bejegyzett élettársi kapcsolaton túlmenően egyes
országokban az azonos neműek házasságát is lehetővé
tették (pl. Hollandia, Belgium, Spanyolország, Kanada,
Dél-Afrika, az USA két állama, valamint 2009. januárjától
Norvégia). Ez a folyamat ugyanakkor megtorpanni látszik
például az USA-ban, ahol 1996-ban szövetségi törvényt
fogadtak el a házasság védelméről – Defense of Marriage
Act –, amely a házasságot egy férfi és egy nő kapcsolataként határozza meg. Jelenleg több mint húsz szövetségi
állam alkotmánya kifejezetten tiltja az azonos neműek házasságának elismerését. Ezek sorába lépett 2008. november 4-én Kalifornia, ahol az elnökválasztással együtt tartott népszavazás kiegészítette az alkotmányt azzal, hogy
„házasságot csak egy férfi és egy nő köthet” és ezzel megsemmisítette az azonos neműek házasságkötésének fél
évvel korábbi, a Kaliforniai Legfelsőbb Bíróság általi
engedélyezését.
Az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése 2000-ben
1474. számon ajánlást adott ki az azonos nemű párok helyzetével kapcsolatban, amelyben a tolerancia erősítését, és
a homofób jelenségek elleni küzdelem fontosságát hangsúlyozva számos egyéb mellett javasolta a Miniszteri
Bizottságnak, hogy hívja fel a tagállamokat, hozzanak szabályokat a regisztrált párkapcsolatok vonatkozásában. Ezzel nagyfokú szabadságot hagyott a részes államok jogalkotói számára annak eldöntésében, hogy mikor, milyen
módon és mértékben kapcsolódnak be a szabályozási
folyamatba. A Miniszteri Bizottság erre adott 2001. szeptember 19-i válasza inkább csak üdvözölte az ajánlást,
illetve az abban foglalt javaslatokat, és a maga részéről a
tolerancia növelésének fontosságát hangsúlyozta
[CM/AS(2001)Rec1474finalE/19 September 2001].
Az Alkotmánybíróság tanulmányozta több európai
alkotmánybíróság vonatkozó joggyakorlatát, így többek
között a Német Szövetségi Alkotmánybíróság 2002. július
17-i (1 BvF 1/01 jelzetű) és 2008. május 6-i (2 BvR
1830/06 jelzetű), a francia Alkotmánytanács 1999. november 9-i (99-419 DC jelzetű) és a belga Alkotmánybíróság 2000. február 23-i (23/2000 jelzetű), valamint 2002.
január 23-i (24/2002 jelzetű), határozatait. Az alkotmánybíróságok általában különös figyelmet fordítottak a
bejegyzett élettársi kapcsolathoz kapcsolódó konkrét jogviszonyok és jogintézmények vizsgálatára. Kiemelték,
hogy a törvényhozó pontosan, részletekbe menően felsorolta azokat a felelősségi, tartási, családjogi, öröklési, adójogi és egyéb szabályokat, amelyek tekintetében a házasságéval azonos, és azokat, amelyekben ahhoz hasonló joghatásokat kívánt kapcsolni a bejegyzett élettársi kapcsolathoz.
Az Alkotmánybíróság észlelte továbbá azt is, hogy a
Német Szövetségi Alkotmánybíróság 2002-ben hozott
– fentebb hivatkozott – ítéletének egyik vezérmotívuma az
volt, hogy a bejegyzett élettársi viszony bevezetése azért
sem sérti a különneműek által köthető házasság intézményét, mert bejegyzett élettársi kapcsolatot csak azonos
neműek létesíthetnek. A Német Szövetségi Alkotmánybíróság 2008-ban azonban azt is hangsúlyozta, hogy a tör
vényhozónak nem állt szándékában a teljes azonosságot
megteremteni a csak különneműek előtt nyitott házasság
és a csak az azonos neműek előtt nyitott bejegyzett élettársi viszony között, hanem csak egyes jogintézményeket
illetően, részleges, bizonyos pontok tekintetében történő
közelítésre törekedett, még az intézmény 2004-ben végrehajtott reformja során is.
2.2. A magyar családjogi rendszer is hagyományosan a
házasság jogintézményére épül, más együttélési formákat
hosszú időn keresztül a magyar jog sem ismert el. A
Ptk.-ba az 1977. évi IV. törvény nyomán került be egy
olyan rendelkezés (578. §, később: 578/G. §), amely az
élettársak – házasságkötés nélkül, közös háztartásban,
érzelmi és gazdasági közösségben együtt élő nő és férfi –
vagyoni viszonyait rendezte. Az Alkotmánybíróság a
14/1995. (III. 13.) AB határozatában (ABH 1995, 82.) azt
állapította meg, hogy ellentétes az Alkotmánnyal, ha a jogalkotó az érzelmi, szexuális és gazdasági közösségben
együtt élők esetében jogokat és kötelezettségeket csak a
Ptk. 578/G. §-ában meghatározott élettársi viszony fogalmának megfelelő (férfi és nő közötti) együttéléshez fűz.
Az 1996. június 19. napjától hatályos új törvényi értelmező szabály megszüntette a hátrányos megkülönböztetés
alkotmányos tilalmába ütköző jogi szabályozást: a
685/A. § szerint az élettárs – ha jogszabály másként nem
rendelkezik – két, házasságkötés nélkül közös háztartásban, érzelmi és gazdasági közösségben együtt élő személy.
Ettől kezdve az azonos és különböző neműek élettársi kapcsolatát a jog egyenlően kezeli. A fogalommeghatározásnak az értelmező rendelkezések között elhelyezése jelzi,
hogy e rendelkezést nem csak a Ptk. 578/G. §-a vonatkozásában, hanem minden más olyan esetben is alkalmazni
kell, amikor jogszabályi rendelkezés az élettársakra utal,
kivéve, ha külön jogszabály az általa szabályozott sajátos
élethelyzetre tekintettel az élettárs fogalmát ettől eltérően
határozza meg. A jogalkotó tehát mindezidáig az élettársi
kapcsolatot mint polgári jogi – elsődlegesen mint kötelmi,
vagyonjogi – jogviszonyt ismerte el.
2.3. A jelenlegi de facto élettársi és a házassági jogviszony szabályozásának érintetlenül hagyása mellett a
Béktv. elfogadásával a jogalkotó – mintegy harmadik lehetőségként – biztosítani kívánja a személyek számára,
hogy kapcsolatukat regisztráltassák. A törvény szövege és
indokolása szerint a magyar megoldás nem kizárólag az
azonos nemű személyek kapcsolatának jogi szabályozására jött létre. A regisztrált élettársi kapcsolat bevezetését az
Alkotmánybíróság által e határozatban fentebb már említett két összekapcsolódó motívum indokolja: a különböző
neműek élettársi kapcsolatainak száma és aránya a házasságokhoz képest, illetve az azonos neműek partnerkapcsolatuk jogi rendezettsége iránti igénye. A jogilag rendezett
következményekkel járó házasság intézménye ugyanis
– az európai országok többségéhez hasonlóan Magyarországon is – csak különneműek számára nyitva álló lehetőség. A Béktv. 1. § (1) bekezdése – anélkül, hogy a két fél
azonos, vagy különböző nemére utalást tenne – tehát úgy
rendelkezik, hogy: „Bejegyzett élettársi kapcsolat akkor
jön létre, ha az anyakönyvvezető előtt együttesen jelenlévő két, tizennyolcadik életévét betöltött személy személyesen kijelenti, hogy egymással bejegyzett élettársi kapcsolatban kíván élni.” A Béktv. egységes szabálya nyomán
tehát a különböző neműek párkapcsolatának jogi elismerése háromféle jogi kategóriába lenne sorolható: a) házasság, b) bejegyzett élettársi kapcsolat és c) élettársi kapcsolat. Az azonos neműek számára pedig kétféle alternatíva
kínálkozik: választhatják a bejegyzett élettársi kapcsolatot
vagy élhetnek anélküli élettársi kapcsolatban.
3. Az indítványok nyomán az Alkotmánybíróságnak
azokban a kérdésekben kellett állást foglalnia, hogy egyfelől a bejegyzett élettársi kapcsolat létesítésének a differenciálatlan lehetősége, másfelől a szabályozás adott módja
sérti-e az Alkotmány 15. §-ában megfogalmazott, a házasság védelmére vonatkozó kötelezettséget.
3.1. Mivel az indítványozók kérelmüket a bejegyzett
élettársi kapcsolat (a továbbiakban: BÉK) és a házasság
lényegi tartalmi azonosságára alapították, az Alkotmánybíróság először a BÉK jogi jellegét és a házassághoz való
viszonyát vizsgálta meg.
A Béktv. szóhasználata arra utal, mintha a BÉK az eddig is létező élettársi kapcsolat szabályozásához állna
közelebb, csupán annak regisztrált változatáról volna szó.
A szabályozás áttekintése nyomán mindazonáltal arra a
következtetésre kell jutni, hogy a BÉK keletkezése (konstitutív hatályú bejegyzés) és tartalma folytán sokkal jobban hasonlít a házasságra, mint az élettársi kapcsolatra.
A Béktv. 2. § (1) bekezdése szerint az e törvényben nem
szabályozott kérdésekben – lényegében tehát minden személyállapoti és vagyonközösségi kérdésben, néhány kivétellel – a BÉK-re alkalmazni kell a házasságról, a családról
és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.) házasságra vonatkozó rendelkezéseit. Ugyanezen paragrafus (2) bekezdése szerint pedig minden más
törvény vonatkozásában: „Ha törvény eltérően nem rendelkezik,
a) a házasságra vonatkozó szabályokat a bejegyzett
élettársi kapcsolatra,
b) a házastársra vagy házastársakra vonatkozó szabályokat a bejegyzett élettársra vagy élettársakra,
c) az özvegyre vonatkozó szabályokat az elhunyt bejegyzett élettárs túlélő bejegyzett élettársára,
d) az elvált személyre vonatkozó szabályokat arra a
személyre, akinek bejegyzett élettársi kapcsolatát megszüntették,
e) a házaspárra vonatkozó szabályokat a bejegyzett
élettársakra
is megfelelően alkalmazni kell.”
Ezen általános, a jogrendszer egészére kiható utaló szabályok nyomán a BÉK „quasi házassággá” és valódi családjogi intézménnyé válna, amelyre tehát – kifejezetten
szabályozott kivételektől eltekintve – nem csupán a Csjt.,
hanem minden egyéb törvény összes, a házastársakra, há
zasságra stb. vonatkozó szabálya alkalmazandó lenne. Ez
azt jelentené, hogy a házasfeleket megillető jogok a bejegyzett élettársakat is megilletnék, ezzel párhuzamosan
pedig a házastársakat terhelő kötelességek is terhelnék a
bejegyzett élettársakat. Főszabályként tehát a BÉK joghatásai azonosak a házasságéval (pl. bejegyzett élettársak
törvényes öröklési státusza, özvegyi nyugdíj szabályai,
tartási kötelezettség, összeférhetetlenségi szabályok stb.).
Egyidejűleg módosul a Ptk. 685/A. §-a, és így élettársnak
már csak azok a közös háztartásban, érzelmi és gazdasági
közösségben együttélő személyek minősülnek, akik házasságkötés, vagy BÉK létesítése nélkül élnek együtt.
Továbbá a Béktv. 17. §-a a záró rendelkezések körében a
Csjt., az At. és a Ptk. módosításáról is rendelkezik: a házastárs, házasság szövegrész mellé e jogszabályokban beilleszti a bejegyzett élettárs, bejegyzett élettársi kapcsolat
szövegrészeket. Ezek a módosítások és a 2. § általános
utaló szabályán keresztül módosuló összes törvényhely
együttesen a „bejegyzett élettársat” tartalmilag és érdemben a „házastárs” jogi státusába helyezik, azzal lényegileg
azonos, új személyállapotot, személyi státusjogot keletkeztetnek.
A házasság és a BÉK között fennmaradó különbségek a
következőkre korlátozódnak: a) Házasságra csak különnemű személyek léphetnek, BÉK-et azonban különnemű
és azonos nemű személyek is létesíthetnek; b) tizenhatodik
életévét betöltött kiskorú a gyámhatóság előzetes engedélyével házasságot köthet, BÉK-re azonban csak nagykorú
személyek léphetnek egymással; c) házasságkötést főszabály szerint a szándék bejelentését követő harminc nap
elteltével tűzheti ki az anyakönyvvezető, ezt a szabályt
azonban nem kell alkalmazni, ha a házasuló felek már
BÉK-ben élnek; d) a Csjt.-nek a közös gyermekké fogadásra vonatkozó szabályai nem alkalmazhatóak BÉK esetében, tehát nem érvényesül az a szabály, hogy „azt, akit
mindkét házastárs – akár együttesen, akár külön-külön –
örökbefogadott, a házastársak közös gyermekének kell
tekinteni”; e) az egyik regisztrált élettárs a másik (vér szerinti vagy örökbefogadott) gyermekét szintén nem fogadhatja örökbe; f) a regisztrált élettársak egymás nevét semmilyen formában nem vehetik fel; g) a BÉK nem csupán a
házasság megszüntetésére vonatkozó szabályok alkalmazásával szüntethető meg (bontóper), hanem bizonyos feltételek fennállása esetén (pl. közös kérelem; nincs közös
kiskorú vagy tartásra szoruló gyermek; lakáshasználatban,
vagyoni kérdésekben megegyeztek; stb.) közjegyző által is.
A házasság és a BÉK viszonyában vannak tehát bizonyos, inkább formainak tekinthető különbségek (az életkori eltérés, a létesítés és a megszüntetés egyes eltérései,
névviselés szabályai), illetve tartalmi eltérések (az örökbefogadásra vonatkozó szabályok) is.
Az Alkotmánybíróság érzékelte, hogy az említett különbségek fenntartásával, illetve a Csjt. szabályai „mögöttes jogként” történő alkalmazásának elrendelésével a jogalkotó azt kívánta kifejezésre juttatni, hogy a BÉK-et a házasságtól elkülönülő jogintézménynek tekinti, amely egy
felől a házastársak személyi státuszától, illetve másfelől a
de facto élettársak jogi helyzetétől is eltérő – a magyar jogrendben eddig nem létező, új – jogviszonyt, személyállapotot keletkeztet. Vizsgálatot igényel ugyanakkor, hogy a
fenntartott különbségek és a szabályozás módja folytán mi
a BÉK viszonya az alkotmányosan védett házasság intézményéhez.
3.1.1. Az Alkotmánybíróság először az örökbefogadásra vonatkozó rendelkezéseket vizsgálta meg.
Az Alkotmánybíróság egy korábbi határozatában megállapította: a házasság „tipikusan közös gyermekek születését és a családban való felnevelését célozza, amellett,
hogy a házastársak kölcsönös gondoskodásban és támogatásban élésének is kerete” [14/1995. (III. 13.) AB határozat]. A Béktv. a közös örökbefogadás, illetőleg egymás
gyermeke örökbefogadásának kizárásával látszólag csupán két személy tartós életközösségének a tényét ismeri el
és részesíti védelemben, és a jogszabálynak nem célja a
bejegyzett élettársaknak közös gyermekkel is rendelkező
család alapítását előmozdítani. Különneműek esetében
azonban az örökbefogadás nem az egyetlen, és nem is a
tipikus módja a jogi értelemben vett család létrejövetelének: a különnemű élettársaknak lehet saját, vér szerinti
gyermekük, vagy részt vehetnek humán reprodukciós eljárásban (egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
167. §-a). A Csjt. 35–44. §-aiban foglalt, az apasági vélelmekre vonatkozó szabályoknak a bejegyzett élettársakra
történő kiterjesztésével [Béktv. 17. § (2) bekezdés
c)–k) pontjai] a különnemű bejegyzett élettársak a házastársakkal teljesen azonos helyzetbe kerülnek a vér szerinti,
illetve a humán reprodukciós eljárás eredményeként született gyermekeikkel fennálló kapcsolatuk tekintetében. Az
azonos nemű bejegyzett élettársak esetében ezzel szemben
jogi értelemben vett család kizárólag közös örökbefogadás
(illetve egymás gyermekének örökbefogadása) útján
jöhetne létre. Ennek kizárásával a jogalkotó számukra nem
kívánja elősegíteni a jogi értelemben vett családdá válást.
Mindezek alapján megállapítható, hogy a Béktv.-nek az
örökbefogadásra vonatkozó szabályai különneműek
vonatkozásában nem elegendőek arra, hogy a BÉK és a házasság érdemi különbségét megalapozzák.
3.1.2. Az Alkotmánybíróság ezt követően a névviselés
szabályait tekintette át.
A házastársak közös névviselése nem csupán összetartozásuk olyan szimbóluma, amelynek a társadalomban
mélyen gyökerező, hosszú időre visszatekintő hagyománya van. A házassági státusz egyben meghatározója a felek
névviselési jogának is. A házasságkötés ténye ugyan nem
jelenti automatikusan a névváltoztatás kötelezettségét sem
a férfi, sem a nő számára [Csjt. 26. § (1) bekezdés], azonban a személy neve az individualitás és az identitás kifejezésére alkalmas, és a névnek adott esetben (az érintett döntésétől függően) a családjogi státus feltüntetése, az összetartozás kifejezése is lehet a funkciója. A házasfeleknek a
törvényben biztosított lehetőségek közül történő választása következtében a választott név az érintett fél (felek) saját nevévé válik. [Vö.: 58/2001. (XII. 7.) AB határozat,
ABH 2001, 527, 562.]
A házastársakkal ellentétben a Béktv. a bejegyzett élettársaknak közös név viselését nem teszi lehetővé. Említésre méltó viszont e körben, hogy amennyiben a felek összetartozásukat közös név viselésével is ki szeretnék fejezni,
erre a névváltoztatás közigazgatási útján lehetőségük van.
A névviselés szabályainak nem csupán formális jelentősége van, e szabályok alapvető célja mégis inkább szimbolikus, a házastársak például a házasságkötést követően saját
nevüket is megtarthatják. Az a tény, hogy a házastársak
összetartozásukat a külvilág felé házasságkötésük időpontjától kezdve közös név viselésével is kifejezhetik, míg
a bejegyzett élettársaknak erre nincs módjuk, nem tekinthető olyan súlyúnak, mint amely a két jogintézmény (a házasság és a BÉK) egyértelmű elhatárolására alkalmas lenne. A névviselés szabályainak különbsége a házasság és a
BÉK lényegileg azonos tartalmát és funkcióját nem érinti.
Az Alkotmánybíróság a kifejtettek alapján a házasság és
a BÉK között kifejezetten fenntartott különbségek egyikét
sem tudta olyan lényegesnek értékelni, mint amelyből a
jogalkotó szándéka egyértelműen igazolható lenne abban
a vonatkozásban, hogy a BÉK új jogintézményét a magyar
jogrendszerben a házasság intézményétől egyértelműen el
kívánta volna határolni.
3.2. A BÉK és a házasság viszonyát az Alkotmánybíróság álláspontja szerint ezért alapvetően a szabályozás
módja, a Béktv. 1. § (1) bekezdésében az azonos és különböző nemű személyek homogén csoportként való kezelése, valamint a 2. § (1) és (2) bekezdéseiben foglalt generális utaló szabályok határozzák meg. Ezt nem lehet másképpen értékelni, mint úgy, hogy a jogalkotó nem kívánta
részleteiben is áttekinteni a magyar jogrendszerben létező
összes, a házastársakra (elváltakra, özvegyekre stb.) vonatkozó rendelkezést, és nem kívánta mérlegelni, hogy
ezek közül mely szabályok alkalmazását rendeli el, és melyekét tiltja meg a különböző neműek, illetőleg az azonos
neműek bejegyzett élettársi kapcsolata vonatkozásában.
Ilyen jogszabályhelyenkénti mérlegelést kizárólag a Ptk.,
Csjt. és az At. vonatkozásában végzett el a jogalkotó,
e jogszabályokat ugyanis kifejezett rendelkezésekkel kiegészíti a Béktv. Más következtetés mindebből nem vonható le, mint az, hogy a Béktv. a házassággal ugyan nem
minden elemében és részletszabályában, de lényeges jellemzőit tekintve azonos tartalmú és funkciójú jogviszonyt
létesít, más elnevezés alatt, a különböző és az azonos nemű
párkapcsolatok számára egységesen, differenciálatlanul.
Az Alkotmánybíróság szerint azonban a megkülönböztetés indokolatlan hiánya az Alkotmány 70/A. §-ában deklarált alkotmányos egyenlőség sérelméhez vezet [42/2007.
(VI. 20.) AB határozat, ABH 2007, 564, 569].
A házasságon kívül, de bejegyzett élettársi kapcsolatban együtt élők jogai és kötelezettségei tekintetében azonban az Alkotmánybíróság alapvető különbséget lát a különböző nemű és az azonos nemű személyek vonatkozásában.
3.2.1. A különböző neműek számára – amint az jelen
határozat indokolásában már kifejtésre került – az életkö
zösségnek három szintje válna elérhetővé a Béktv. nyomán: az eddig is létező (de facto) élettársi és a házassági
kapcsolat (amelyek szignifikánsan különböznek egymástól), továbbá a kettő közé kerülő regisztrált kapcsolat, a
BÉK. Figyelemmel a Béktv. 2. §-a által alkalmazott szabályozási módra, a Csjt. házasságra vonatkozó teljes szabályanyagának felhívására és kötelező alkalmazásának
elrendelésére, valamint arra, hogy a fenntartott szabályozásbeli különbségek nem szignifikánsak, a BÉK a különneműek számára a házasság mint jogintézmény megkettőzésének tekinthető. Ha a jogalkotó célja az volt, hogy egyfajta „köztes intézményt” hozzon létre a házasság és az
élettársi viszony között (amint az különneműek esetében a
törvényjavaslat indokolása szerint valóban célja is volt),
akkor nemcsak nevében, hanem lényeges tartalmi elemeiben is különböznie kell a házasságtól. E két intézmény
elválasztása a különneműek esetében szigorúbb alkotmányossági mércét kíván. A jogalkotó által választott – most
vizsgált – jogi megoldás következtében azonban a férfi és
nő házasságának valódi konkurenciát jelentene a BÉK.
A BÉK alkotmányossági megítélését ez a veszély alapvetően befolyásolja. Az Alkotmánybíróság szerint a házasságra vonatkozó intézményvédelmi kötelezettség nem
pusztán a „házasság” elnevezésre vonatkozik. Az Alkotmány alapján a házasságot tartalmi jellemzői tekintetében
is valóságos védelem illeti meg. Ahhoz a tényhez, hogy „a
Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét”, az Alkotmány ereje és kiemelt jogforrási helye kapcsolódik. Ha az Alkotmány 15. §-ában rögzített intézmény
és egy törvénnyel védett intézmény azonos helyet foglalhatna el, akkor az „alkotmányi védelem” azonossá válna a
„törvényi védelemmel”. Az Alkotmány azonban a legmagasabb szintű jogforrás a jogrendszerben, törvényi szinten
tehát nem lehet alkotmányos intézményekkel azonos, új
intézményeket létrehozni. Ez a megállapítás összhangban
áll az Alkotmánybíróság korábbi határozatával, amely szerint „[a]z egyetlen szakaszban tömörített két intézmény
közül az Alkotmány első helyen a házasság intézményét
védi, ugyanakkor ilyen védelmet az élettársi kapcsolatnak
nem biztosít” (1097/B/1993. AB határozat, ABH 1996,
456, 464).
Az Alkotmány 15. §-ában írt védelem magában foglalja
továbbá azt a követelményt is, hogy az állam ne csupán a
fennálló házasságokat védje, hanem olyan jogi környezetet teremtsen (pl. a házasságban élőknek olyan előnyöket
nyújtson), amely arra ösztönzi polgárait, hogy a lehetséges
együttélési formák közül a házasságot válasszák és családot alapítsanak. A házasságot a versengő életmodellekkel
szemben csak úgy tudja hatékonyan védeni a jogalkotó, ha
az attól eltérő modelleket valóban eltérően is szabályozza.
Ilyen értelemben pedig az alkotmányos védelmi kötelezettség kiüresítésének veszélyével jár, továbbá jogbizonytalanságot is okoz, ha a különneműek számára két, jogi tartalmát tekintve azonos, csupán elnevezésében különböző
intézmény áll rendelkezésre kapcsolatuk állami közreműködéssel történő elismerésére. Egyrészt arról van tehát
szó, hogy a különneműek vonatkozásában az azonos funk
ciójú házasság és BÉK „felcserélhető” jogintézményeknek tekinthetők, másrészt arról is, hogy ez a jogi helyzet,
az alkotmányos és a törvényi védelem egy szintre hozása
az Alkotmány 15. §-át tartalmában és jelentőségében is
sérti. A házasságnak biztosított alkotmányos védelem
fenntartása érdekében a házasságkötést tudatosan és akaratlagosan mellőző együttélés nem kaphat egy generális
utaló szabály közvetítésével ugyanolyan oltalmat, mint a
házasság maga. A házasfeleket megillető jogok és kötelezettségek teljes spektruma a házasságkötési joggal rendelkező, azonban a házasságkötést mellőző személyek számára nem nyitható meg. Egy ilyen döntés a házasság alkotmányos „leértékelését” eredményezné, társadalmi-intézményi jelentőségének csökkentésével járna, ami alkotmányosan nem elfogadható.
Az Alkotmánybíróság e körben végezetül hangsúlyozza: A jogalkotónak továbbra is lehetősége van arra, hogy a
de facto élettársi kapcsolatok körén belül, esetről esetre
mérlegelve, egyes jogi tényekhez (pl. tartós életközösség,
az élettársi kapcsolat hatósági nyilvántartásba vétele, teljes vagyonközösség, gyermek születése) speciális joghatásokat fűzzön. Alkotmányosan tehát nem kizárt, hogy a jogalkotó a de facto élettársi viszony és a házasság mellett a
különnemű párok más együttélési formáját is törvényi
védelemben részesítse, tehát, hogy e két jogintézmény
mellett egy – lényegét tekintve – köztes intézményt is létrehozzon. Egy ilyen jogintézmény létrehozásának a kötelezettsége azonban sem az általános cselekvési szabadságból, sem az Alkotmány más rendelkezéséből nem következik kényszerítően. Egyes élettársi tényállásokra nézve
– ha azok a házasságon belüliekhez hasonlók – elfogadható a közvetett jogi szabályozás is, azaz egy utaló szabályon
keresztül a Csjt., a Ptk., vagy más törvény hasonló (analóg)
szabályának a felhívása és alkalmazni rendelése. Az azonban nem fogadható el, hogy egyetlen generális utaló szabállyal a törvényhozó a jogrendszer egészének a házasságra, a házastársakra stb. – tehát a házasság intézményére –
vonatkozó összes szabályát felhívja és „megfelelően”
alkalmazni rendelje, rábízva ezzel a jogalkalmazó fórumokra, hogy eseti mérlegeléssel kivételesen eltekintsenek
egy-egy jogszabályi rendelkezés alkalmazásától. Ez a
megoldás még a vagyonjogban is súlyos jogbizonytalansághoz vezethet, a személyi státusjogokat, a személyállapotot érintő kérdésekben (ahol a szabályozás kogens, sőt
imperatív) azonban a jogbiztonság [Alkotmány 2. § (1) bekezdés] követelménye alapján megengedhetetlen.
3.2.2. A házasság mint alapvető társadalmi intézmény
alkotmányi védelmének fentebb kifejtett követelménye
azonban értelemszerűen nem érvényesül azok vonatkozásában, akik azonos nemük következtében nem köthetnek
egymással házasságot.
Míg a különnemű párok esetében a „házasság vagy élettársi kapcsolat” szabad választás kérdése, addig az azonos
neműek jogi lehetőség hiányában nem dönthetnek úgy,
hogy a házasság kötelékébe lépnek az élettársi viszony helyett. Hangsúlyozva tehát, hogy bár a házasságon kívüli
párkapcsolati formák védelmének kötelezettsége sem a
különböző neműek, sem pedig az azonos neműek vonatkozásában nem vezethető le az államnak az Alkotmány
15. §-ában foglalt, a házasság és család védelmét előíró
„intézményvédelmi kötelezettségéből”, az azonos neműek
tartós párkapcsolata számára azonban az elismerés és a védelem igénye – mivel ők házasságra nem léphetnek – az
emberi méltósághoz való jogból [Alkotmány 54. § (1) bekezdés], és az abból származtatott önrendelkezési jogból,
az általános cselekvési szabadságból, illetve a személyiség
szabad kibontakoztatásához való jogból [8/1990. (IV. 23.)
AB határozat, ABH 1990, 42, 45.] levezethető. Ahogyan
azt az Alkotmánybíróság korábbi határozatában – az azonos nemű élettársak vonatkozásában – megfogalmazta:
„[k]ét személy tartós életközössége megvalósíthat olyan
értékeket, hogy az érintettek személyi méltóságának
egyenlő figyelembevétele alapján az együttélő személyek
nemétől függetlenül igényt tarthat jogi elismerésre”
(14/1995. AB határozat, ABH 1995, 82, 84.). Az azonos
neműek számára a bejegyzett élettársi kapcsolat a de facto
élettársi viszonyhoz képest valódi – eddig számukra nem
biztosított – elismerést és jogi védelmet nyújtana. Egy
ilyen – a de facto élettársi kapcsolathoz képest privilegizált – jogintézmény célja egyfelől a regisztráció lehet, ami
az élettársi viszony fennállásának bizonyítását könnyíti
meg. Másfelől a törvényhozó az azonos neműek bejegyzett élettársi kapcsolatát mint jogi keretet lényeges alanyi
– személyi és vagyoni – jogosultságokkal és kötelezettségekkel, mint tartalmi elemekkel töltheti ki olyan mértékben, hogy ezáltal számukra új személyi státus keletkezzen.
E körben lehetősége van arra, hogy miután a házastársakra
vonatkozó szabályokat részleteiben áttekintette, azok közül a megfelelőket alkalmazni rendelje az azonos nemű bejegyzett élettársakra is, illetve, hogy az egyenlő méltóságú
személyként történő kezelés követelményét szem előtt
tartva a szexuális irányultságból adódó különbségeket
figyelembe vegye [Vö. 21/1996. (V. 17.) AB határozat,
ABH 1996, 74.; 37/2002. (IX. 4.) AB határozat,
ABH 2002, 230.].
A házasságkötési joggal rendelkező különböző nemű
személyek helyzetét az azonos neműek regisztrált élettársi
kapcsolata nem befolyásolja, különösen nem sérti, vagy
veszélyezteti. A házasság támogatására, védelmére, ösztönzésére vonatkozó – az Alkotmány 15. §-ából következő – állami intézményvédelmi kötelezettség ugyanis
kizárólag azok vonatkozásában értelmezhető, akik házasságkötési joggal és lehetőséggel rendelkeznek. Csak az ő
esetükben nem lehet alkotmányosan létrehozni egy, a házassággal „majdnem” azonos tartalmú más jogviszonyt.
Az azonos nemű személyek számára azonban, akik az
Alkotmány alapján házasságot nem köthetnek, a jogalkotónak az Alkotmány korlátai között biztosítania kell egymás irányában a házastársakéhoz hasonló olyan jogállást,
amely az egyenlő méltóságú személyként kezelésüket biztosítja [9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46,
48–49.]. Egy ilyen új jogintézmény nem sérti, nem is veszélyezteti a házasság Alkotmány által kiemelten védett
helyzetét (az Alkotmány 15. §-át), illetve a különböző
neműeknek szintén az Alkotmány 54. § (1) bekezdéséből
levezetett házasságkötéshez való jogát. Az államot terhelő, a házasság és a család védelmére vonatkozó intézményi
védelem (elismerés, támogatás) kötelezettsége az Alkotmány alapján az azonos neműek bejegyzett élettársi kapcsolatának törvényi elismerésétől függetlenül továbbra is
fennáll. A hagyományos forma, a különneműek házassága
nem kerül hátrányosabb helyzetbe azáltal, hogy az azonos
nemű bejegyzett élettársak – az ilyen kapcsolat természetéből adódó különbségek fenntartása mellett – a házastársakéhoz hasonló pozícióba kerülnek.
Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően a rendelkező
rész 1. pontjában foglaltak szerint határozott.
4. A fent kifejtettekre tekintettel az Alkotmánybíróság
összefoglalóan megállapítja, hogy a Béktv. 1. §-a azáltal,
hogy homogén csoportként kezeli a különböző és az azonos nemű személyek párkapcsolatait, továbbá generális
utaló szabálya (2. §-a), amely a bejegyzett élettársi közösség jogintézményét a lényeges tartalom (joghatások)
tekintetében azonossá teszi a házassággal, sértik az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, a 15. §-át, illetve a 70/A. §
(1) bekezdését.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a jogalkotónak kötelessége egyértelműen és világosan meghatározni
az egyes jogintézmények rendeltetését, a hasonló jogintézményeket egymástól elhatárolni. A jogalkotó e kötelezettségének jelen esetben nem tett eleget, nem differenciált
megfelelően, és így nem különítette el felismerhető módon
sem a BÉK-et a házasságtól, sem a különböző, illetőleg az
azonos neműek BÉK-jét egymástól. Nincs tehát alkotmányos lehetőség arra, hogy törvény a házasság alkotmányosan védett intézményével felcserélhető jogintézményt
hozzon létre azok számára, akik házasságkötési joggal
rendelkeznek.
Az Alkotmánybíróság ezért a fenti okok alapján megállapította a Béktv. 1. és 2. §-ainak alkotmányellenességét.
Ugyanakkor az egységes törvényi szabályozás folytán
nincs lehetőség arra, hogy az Alkotmánybíróság kizárólag
a Béktv. 1. és 2. §-ait semmisítse meg. A BÉK lényegi tartalmát közvetett módon meghatározó §-ok alkotmányellenességének megállapítása és megsemmisítése miatt a jogintézmény egésze kiüresedne, alkalmazhatatlanná válna,
ezért a jogbiztonság követelményére tekintettel a törvény
egészét meg kellett semmisíteni [Vö. pl. 3/1992. (I. 23.)
AB határozat, ABH 1992, 329.; 8/2007. (II. 28.) AB határozat, ABH 2007, 148.]. Az Alkotmánybíróság ezért a rendelkező rész 2. pontjában foglaltak szerint határozott.
5. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint, ha az indítvánnyal támadott jogszabályt vagy annak
egy részét az Alkotmány valamely rendelkezésébe ütközőnek minősíti, és ezért azt megsemmisíti, akkor a további
alkotmányi rendelkezések esetleges sérelmét a már megsemmisített jogszabályi rendelkezéssel összefüggésben
érdemben nem vizsgálja. [44/1995. (VI. 30.) AB határozat,
ABH 1995, 203, 205.; 4/1996. (II. 23.) AB határozat,
ABH 1996, 37, 44.; 61/1997. (XI. 19.) AB határozat,
ABH 1997, 361, 364.; 15/2000. (V. 24.) AB határozat,
ABH 2000, 420, 423.; 16/2000. (V. 24.) AB határozat,
ABH 2000, 425, 429.; 29/2000. (X. 11.) AB határozat,
ABH 2000, 193, 200.; 38/2003. (VI. 26.) AB határozat,
ABH 2003, 829, 835.] Mivel az Alkotmánybíróság a
Béktv. egészét megsemmisítette, ezért az Alkotmány további rendelkezéseinek az indítványozók által állított
sérelmét, illetve a mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség fennállásának megállapítására irányuló
kérelmet nem vizsgálta.
A határozat Magyar Közlönyben történő közzététele az
Abtv. 41. §-án alapul.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
269/2007. (XII. 1.) KE határozata rendőr altábornagy szolgálati viszonyának megszüntetéséről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés i) pontja, valamint
a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény (Hszt.)
56. § (2) bekezdése c) pontja alapján, tekintettel a Hszt.
57. § (1) bekezdésére, az igazságügyi és rendészeti miniszter előterjesztésére módosítom a 110/2007. (VI. 6.) KE határozatomat, és dr. Bene László rendőr altábornagy szolgálati viszonyát 2007. november 15-ei hatállyal szüntetem
meg.
Budapest, 2007. november 12. Sólyom László s. k.,
köztársasági elnök


text:
32/2015. (XII. 30.) GVH utasítása a fejezeti kezelésű előirányzatokkal kapcsolatos feladatok ellátásának rendjéről.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23. § (4) bekezdés c) pontjában, valamint az államháztartásról szóló törvény
végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 1. melléklet I. rész 20. pontjában meghatározott jogkörömben eljárva,
az államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 13. § (3) bekezdése alapján, a Gazdasági
Versenyhivatal szervezeti és működési szabályzatáról szóló 14/2014. (X. 15.) GVH [13/2014. (X. 22.) GVH] utasítás 80. § 17. pontjában
foglalt tárgykörben a fejezeti kezelésű előirányzatokkal kapcsolatos tervezési, gazdálkodási, finanszírozási, adatszolgáltatási
és beszámolási feladatok ellátásának rendjét, valamint az előirányzatok módosításának, átcsoportosításának, a támogatói döntések
meghozatala és a kötelezettségvállalás belső egyeztetési és engedélyezési eljárási, továbbá dokumentációs szabályait, határidőit,
a pénzügyi teljesítés, a beszámoltatás, az ellenőrzés feladatainak rendjét, mindezek határidőit, szervezeti megosztását az alábbiak
szerint állapítom meg:
1. § A fejezeti kezelésű előirányzatok kezeléséről és felhasználásáról szóló 31/2015. (XII. 22.) GVH [31/2015. (XII. 30.) GVH]
utasítás 1. § a)–c) pontjában meghatározott fejezeti kezelésű előirányzatokat (a továbbiakban: előirányzatok)
a  XXX.  Gazdasági Versenyhivatal fejezet 1. Gazdasági Versenyhivatal igazgatása címen belül elkülönítve kell
nyilvántartani.
2. § (1) Az előirányzatokkal kapcsolatos tervezési, gazdálkodási, finanszírozási, adatszolgáltatási és beszámolási feladatokat
– a Gazdasági Versenyhivatal szervezeti és működési szabályzatáról szóló 14/2014. (X. 15.) GVH [13/2014. (X. 22.) GVH]
utasítás 4. melléklet 4. pont 4.2.2. alpontjában meghatározott feladatkörében – a Költségvetési Iroda látja el.
(2) Az előirányzatokkal kapcsolatos feladatok ellátása során a gazdálkodásra és a Gazdasági Versenyhivatal által nyújtott
támogatásokra vonatkozó normatív utasításokban és vezetői intézkedésekben meghatározottak szerint kell eljárni.
3. § Ez az utasítás 2016. január 1-jén lép hatályba.
Dr. Juhász Miklós s. k.,
 elnök


text:
36/2014. (IX. 16.) OGY határozata Hiszékeny Dezső országgyűlési képviselő mentelmi ügyében.
Az Országgyűlés Hiszékeny Dezső országgyűlési képviselő mentelmi jogát a legfőbb ügyész KF.7740/2013/11. számú
megkeresésével érintett ügyben felfüggeszti.
Kövér László s. k.,
az Országgyűlés elnöke


text:
31/2019. (V. 16.) KKM közleménye az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről Kanada közötti légiközlekedési megállapodás kihirdetéséről szóló 2010. XIX. törvény 2. §-ának és 3. §-ának hatálybalépéséről és 4. §-ának, valamint 5. § (4) bekezdésének hatályvesztéséről.
A 2010. évi XIX. törvénnyel a Magyar Közlöny 2010. március 5-i 32. számában kihirdetett, az egyrészről az Európai
Közösség és tagállamai, másrészről Kanada közötti légiközlekedési megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás)
23. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik a hatálybalépésről:
„Ez a  megállapodás a  legutolsó olyan diplomáciai jegyzék keltét követő egy hónappal lép hatályba, amelyben
a felek megerősítik, hogy a megállapodás hatálybalépéséhez szükséges valamennyi eljárás lezárult. […] Az Európai
Közösségtől és tagállamaitól származó diplomáciai jegyzék vagy jegyzékek közleményeket tartalmaznak minden
egyes tagállam részéről, amelyek megerősítik, hogy a  megállapodás hatálybalépéséhez szükséges eljárásoknak
eleget tettek.”
A Megállapodás hatálybalépéséhez szükséges feltétel teljesülésének napja: 2019. április 16.
A Megállapodás hatálybalépésének naptári napja: 2019. május 16.
A fentiekre tekintettel, összhangban az  egyrészről az  Európai Közösség és tagállamai, másrészről Kanada közötti
légiközlekedési megállapodás kihirdetéséről szóló 2010. évi XIX. törvény 5. § (5) bekezdésével megállapítom, hogy
az  egyrészről az  Európai Közösség és tagállamai, másrészről Kanada közötti légiközlekedési megállapodás
kihirdetéséről szóló 2010. évi XIX. törvény 2.  §-a és 3.  §-a 2019. május 16-án, azaz kettőezertizenkilenc május
tizenhatodikán lép hatályba.
Az egyrészről az  Európai Közösség és tagállamai, másrészről Kanada közötti légiközlekedési megállapodás
kihirdetéséről szóló 2010. évi XIX. törvény 5. § (5) bekezdése és (3) bekezdése értelmében továbbá megállapítom,
hogy 2019. május 16-án, azaz kettőezertizenkilenc május tizenhatodikán az  egyrészről az  Európai Közösség
és  tagállamai, másrészről Kanada közötti légiközlekedési megállapodás kihirdetéséről szóló 2010. évi XIX. törvény
4. §-a, valamint 5. § (4) bekezdése hatályát veszti.
Szijjártó Péter s. k.,
 külgazdasági és külügyminiszter


text:
65/2017. (XI. 30.) HM utasítása a közalkalmazottak részére biztosítható 2%-os mértékű keresetkiegészítés 2018. felszámításáról és felhasználásáról.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23. § (4) bekezdés c) pontja, valamint a honvédelemről és a Magyar Honvédségről,
valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről szóló 2011. évi CXIII. törvény egyes rendelkezéseinek
végrehajtásáról szóló 290/2011. (XII. 22.) Korm. rendelet 2. § (5) bekezdése alapján – figyelemmel a Magyarország 2018. évi központi
költségvetéséről szóló 2017. évi C. törvény 60. § (2) bekezdésére – a következő utasítást adom ki:
1. § Az utasítás hatálya a honvédelemért felelős miniszter (a továbbiakban: miniszter) közvetlen alárendeltségébe tartozó
szervezetekre, a miniszter fenntartói irányítása alá tartozó köznevelési intézményre, a Katonai Nemzetbiztonsági
Szolgálatra, továbbá a Magyar Honvédség katonai szervezeteire (a továbbiakban együtt: honvédelmi szervezetek)
terjed ki.
2. § (1) A Honvédelmi Minisztérium Védelemgazdasági Hivatal (a továbbiakban: HM VGH) az utasítás hatálya alá tartozó
honvédelmi szervezetek részére
a) a határozatlan időre szóló kinevezéssel foglalkoztatott közalkalmazottak részére 2018. január hónapra
vonatkozóan kiadott béralap 2%-a tizenkétszeresének,
b) a határozott időben foglalkoztatható közalkalmazottak részére az adott naptári évben a foglalkoztatás első
hónapjára kiadott havi béralap 2%-a és a foglalkoztatás hónapokban számított időtartama szorzatának
megfelelő összegű keresetkiegészítési keretet állapít meg, amelyről tájékoztatja a honvédelmi szervezeteket.
(2) A keresetkiegészítési keretből a jogosult közalkalmazottak részére a 2017. december havi fizetési fokozat szerinti
illetmény és a besorolás szerinti rendszeres illetménypótlékok 2%-ának megfelelő összegű kötelező keresetkiegészítést
kell megállapítani és azt havonta folyósítani. A keresetkiegészítésre nem jogosult az a közalkalmazott, aki
a jogviszonyának megszüntetése miatt mentesítve van a munkavégzési kötelezettségének teljesítése alól.
(3) A honvédelmi szervezetek között áthelyezett közalkalmazottak (2) bekezdés szerinti keresetkiegészítése kifizetéséhez
– amennyiben arra az (1) bekezdésben megállapított keret nem nyújt fedezetet – a HM VGH-tól keretkiegészítés
igényelhető.
(4) A munkáltatói jogkört gyakorló vezető döntése alapján a honvédelmi szervezetnél munkaköri jegyzékben, illetve
állománytáblában rögzített munkakörben év közben jogviszonyt létesítő közalkalmazott legfeljebb a kinevezés során
megállapított, munkáltatói döntésen alapuló illetményrészt is magában foglaló fizetési fokozat szerinti illetménye és
a besorolás szerinti rendszeres pótlékok együttes összege 2%-ának megfelelő összegű havi keresetkiegészítésben
részesíthető, amennyiben a honvédelmi szervezetnél az (1) bekezdés szerint megállapított keresetkiegészítési keret
azt lehetővé teszi.
(5) A keresetkiegészítési keretből az év során képződő megtakarítást a munkáltatói jogkört gyakorló vezetőnek
a 2018. november havi illetmény folyósításával egyidejűleg differenciált keresetkiegészítés jogcímen kell kiosztania,
mely a honvédelmi szervezet bármely jogosult közalkalmazottja részére biztosítható.
(6) Az (1) bekezdés szerint biztosított és esetleges év közbeni kiegészítésekkel növelt keresetkiegészítési keret összegét
és az abból történő felhasználást az egyéb jogcímen megállapított keresetkiegészítéstől külön kell kezelni és
nyilvántartani.
3. § (1) A 2. § (1) bekezdése szerint jóváhagyott összeg költségvetési évre kerül meghatározásra. A költségvetési év díjkeretét
először a tárgyévet megelőző év december hónapra számfejtett, utoljára a tárgyév november hónapra számfejtett
keresetkiegészítés terheli.
(2) A keresetkiegészítési keretet 2018. november 30-ig teljes mértékben fel kell használni. A keresetkiegészítési keretből
a honvédelmi szervezetek között átcsoportosítás nem hajtható végre.
(3) A keresetkiegészítési keretből – az év közbeni jogviszony-megszüntetés esetén – kizárólag az ideiglenes jegyzékről
kiválók részére megállapított keresetkiegészítés összegét kell a HM VGH részére visszajelenteni.
4. § (1) A 2. § (2), (4) és (5) bekezdése szerinti keresetkiegészítések megállapítására határozatban kell intézkedni.
 (2) A közalkalmazottakat az (1) bekezdés szerinti keresetkiegészítések összegének változásáról írásban tájékoztatni kell.
5. § A keresetkiegészítések 2. § (2) bekezdése szerinti megállapítását úgy kell végrehajtani, hogy a 2018. január havi
keresetkiegészítések jelen utasítás alapján kerüljenek folyósításra.
6. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba, és 2018. december 31-én hatályát veszti.
Dr. Simicskó István s. k.,
 honvédelmi miniszter


text:
36/2015. (IX. 22.) OGY határozata Üzenet az Európai Unió vezetőinek.
1. Az illegális bevándorlás hullámai egész Európát robbanással fenyegetik. Szerte a világban aggodalmat kelt mindaz,
ami Európában történik.
A kialakult helyzetért az Európai Uniót terheli a felelősség. Mára odáig jutottunk, hogy Brüsszel felelőtlen politikája
miatt emberek halnak meg. Az európai politika szégyene, hogy mindez bekövetkezhet. Ennek az embertelenségnek
véget kell vetni. Ki kell mondanunk, hogy felelőtlen minden európai politikus, aki a  jobb élet reményével
kecsegtetve arra bátorítja a bevándorlókat, hogy mindent hátrahagyva, életük kockáztatásával Európa felé vegyék
az irányt.
Közép-Európa országai, amelyek csak nemrég lábaltak ki a gazdasági válságból, nem engedhetik meg, hogy Brüsszel
elhibázott politikájának kárvallottjai legyenek. Nem engedhetjük meg, hogy az illegális bevándorlók veszélyeztessék
a  magyar emberek munkahelyeit és szociális biztonságát. Jogunk van megvédeni kultúránkat, nyelvünket,
értékeinket. Folytatni akarjuk a gazdaság fejlesztését anélkül a teher nélkül, amit a Magyarországra érkező illegális
bevándorlók elviselhetetlen áradata jelent.
Ezért felszólítjuk az Európai Unió vezetőit, hogy hallják meg az emberek hangját. Térjenek vissza a józan ész útjára és
védjék meg Európát és az európai polgárokat.
Továbbá ezúton felszólítjuk a Magyar Kormányt, hogy teremtse meg a szükséges pénzügyi forrásait és a jogszabályi
feltételeit annak, hogy Magyarország minden szükséges eszközzel meg tudja védeni a határait.
2. Ez az országgyűlési határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Kövér László s. k.,
az Országgyűlés elnöke


text:
35/2014. (II. 19.) Korm. rendelete az egyedi támogatások, költségtérítések, valamint az egyéb vállalati támogatások mértékéről és felhasználási szabályairól.
A Kormány a Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről szóló 2013. évi CCXXX. törvény 76. § (1) bekezdés b) pontjában
kapott felhatalmazás alapján, az  Alaptörvény 15.  cikk (1)  bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a  következőket
rendeli el:
1. § E rendelet alapján
a) a  Bányavagyon-hasznosító Nonprofit Közhasznú Korlátolt Felelősségű Társaság (a  továbbiakban:
Bányavagyon-hasznosító) a  2014. gazdasági évre a  Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről
szóló 2013. évi CCXXX. törvény (a  továbbiakban: Kvtv.) 1.  melléklet XVII. Nemzeti Fejlesztési Minisztérium
fejezet, 21. Vállalkozások folyó támogatása cím, 1. Egyedi támogatások, ellentételezések alcím,
2.  Bányabezárás jogcímcsoport, a  Kvtv. 1.  melléklet XLII. A  költségvetés közvetlen bevételei és kiadásai
fejezet, 30. Vállalkozások folyó támogatása cím, 2. Egyéb vállalati támogatások alcím, 1. Termelési támogatás
jogcímcsoport, 2. Mecseki uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek
átvállalása jogcím,
b) a  MÁV-START Vasúti Személyszállító Zártkörűen Működő Részvénytársaság (a  továbbiakban: MÁV-START)
a  Kvtv. 1.  melléklet XVII. Nemzeti Fejlesztési Minisztérium fejezet, 21. Vállalkozások folyó támogatása cím,
1. Egyedi támogatások, ellentételezések alcím, 3–4. jogcímcsoport,
c) a  Győr-Sopron-Ebenfurti Vasút Zártkörűen Működő Részvénytársaság (a  továbbiakban: GYSEV) a  Kvtv.
1. melléklet XVII. Nemzeti Fejlesztési Minisztérium fejezet, 21. Vállalkozások folyó támogatása cím, 1. Egyedi
támogatások, ellentételezések alcím, 3–5. jogcímcsoport,
d) a  személyszállítási szolgáltatásokról szóló 2012. évi XLI. törvény (a  továbbiakban: Sztv.) 25.  §-a szerinti
szerződéssel rendelkező, autóbusszal helyközi személyszállítási közszolgáltatást végző társaság
(a  továbbiakban: autóbusszal szolgáltatást végző társaság) a  Kvtv. 1.  melléklet XVII. Nemzeti Fejlesztési
Minisztérium fejezet, 21. Vállalkozások folyó támogatása cím, 1. Egyedi támogatások, ellentételezések alcím,
3–4. jogcímcsoport és
e) a  MÁV Magyar Államvasutak Zártkörűen Működő Részvénytársaság (a  továbbiakban: MÁV) a  Kvtv.
1. melléklet XVII. Nemzeti Fejlesztési Minisztérium fejezet, 21. Vállalkozások folyó támogatása cím, 1. Egyedi
támogatások, ellentételezések alcím, 5. A vasúti pályahálózat működtetésének költségtérítése jogcím
terhére egyedi támogatást vagy költségtérítést igényelhet. 2. § (1) Bányászati tevékenységgel összefüggő
a) egyedi támogatásként bányabezárásra 1000,0 millió forint,
b) a  mecseki uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalására
225,0 millió forint
igényelhető. (2) Költségtérítésként
a) a  MÁV-START által az  Sztv. 25.  § (1)  bekezdésében meghatározott szerződés (a  továbbiakban: vasúti
személyszállítási közszolgáltatási szerződés) alapján végzett személyszállítási közszolgáltatáshoz
141 504,45 millió forint,
b) a  GYSEV által a  vasúti személyszállítási közszolgáltatási szerződés alapján végzett személyszállítási
közszolgáltatáshoz 10 500,0 millió forint,
c) az autóbusszal szolgáltatást végző társaságok helyközi személyszállítási közszolgáltatásaihoz 33 504,45 millió
forint,
d) a  GYSEV által a  vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. törvény (a  továbbiakban: Vtv.) 28.  §
(1)  bekezdésében meghatározott szerződés (a  továbbiakban: pályaműködtetési szerződés) alapján
működtetett vasúti pályahálózathoz 4850,0 millió forint,
e) a MÁV által a pályaműködtetési szerződés alapján működtetett vasúti pályahálózathoz 66 830,0 millió forint
igényelhető.
(3) A közösségi közlekedési szolgáltatóknak a korábbi költségtérítések elszámolásából adódó költségtérítési igényeinek
megtérítésére költségtérítésként:
a) a  MÁV-START által az  Sztv. 25.  §-ában meghatározott szerződés alapján végzett személyszállítási
közszolgáltatáshoz 4527,55 millió forint,
b) a  GYSEV által az  Sztv. 25.  §-ában meghatározott szerződés alapján végzett személyszállítási
közszolgáltatáshoz 500,0 millió forint,
c) az autóbusszal szolgáltatást végző társaságok helyközi személyszállítási közszolgáltatásaihoz 4527,55 millió forint
igényelhető.
(4) A  költségtérítés igénybevételét előre meghatározott szolgáltatások, hatékonysági elvárás teljesítéséhez, valamint
utólagos elszámolási kötelezettséghez kell kötni.
3. § (1) A  2.  § (1)  bekezdés a)  pontja szerinti egyedi támogatás a  Bányavagyon-hasznosító által a  szénbányászati
szerkezetátalakításból átvett és a  bányászatban jelentkező egyéb állami kötelezettségek – köztük az  állami
tulajdonú meddő szénhidrogén kutak kezelése és a bánya-erőmű integrációs szerződések megkötésekor még nem
ismert kötelezettségek – vagyon-értékesítésből nem fedezett részének finanszírozására, továbbá a  Bányavagyonhasznosító működési költségeire – beleértve a  mecseki uránbányászok baleseti járadékaival és egyéb kártérítési
kötelezettségeivel összefüggésben felmerült működési költségeit is – használható fel.
(2) A  2.  § (1)  bekezdés a)  pontja szerinti egyedi támogatás folyósítására negyedéves ütemezéssel kerül sor.
A  folyósításról – a  Bányavagyon-hasznosító kezdeményezése alapján – a  bányászati ügyekért felelős miniszter
az államháztartásért felelős miniszter felé a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (a továbbiakban: NAV) útján gondoskodik.
(3) A  2.  § (1)  bekezdés a)  pontja szerinti egyedi támogatás felhasználásáról a  Bányavagyon-hasznosító havonta
beszámol a bányászati ügyekért felelős miniszternek.
(4) A  2.  § (1)  bekezdés b)  pontja szerinti kötelezettségátvállalás – az  uránbányászatban 1993. december 31-éig
keletkezett baleseti járadékok és a  munkavégzéssel kapcsolatos egyéb kártérítési kötelezettségek Bányavagyonhasznosító által történt kifizetését követő – utólagos folyósításáról a  bányászatért felelős miniszter által
az államháztartásért felelős miniszter részére megküldött havi elszámolás alapján a NAV gondoskodik.
4. § (1) A 2. § (2) bekezdés a), b), d) és e) pontja szerinti költségtérítés a vasúti személyszállítási közszolgáltatás és a vasúti
pályahálózat működtetéséhez kapcsolódó tevékenység bevételekkel nem fedezett indokolt költségei, továbbá
az ágazatban szokásos ésszerű nyereség megtérítésére használható fel.
(2) A 2. § (2) bekezdés a), b), d) és e) pontja szerinti költségtérítés folyósítása a vasúti személyszállítási közszolgáltatási
tevékenységet és a vasúti pályaműködtetési közszolgáltatási tevékenységet érintő, várható gazdasági folyamatokon
alapuló pénzforgalmi terv alapján havonta, a  MÁV-START, a  GYSEV és a  MÁV pénzforgalmi igényeihez igazított
mértékben történik.
(3) A 2. § (2) bekezdés a), b), d) és e) pontja szerinti költségtérítés (2) bekezdés alapján havonta folyósítandó mértékét
a  közlekedésért felelős miniszter az  államháztartásért felelős miniszterrel egyetértésben a  (2)  bekezdés szerinti
pénzforgalmi terv alapján
a) a MÁV-START és a GYSEV esetében a vasúti személyszállítási közszolgáltatási szerződés,
b) a MÁV és a GYSEV esetében a pályaműködtetési szerződés
záradékában határozza meg.
(4) A záradék (3) bekezdés alapján megállapított rendelkezése a közlekedésért felelős miniszter és az államháztartásért
felelős miniszter együttes döntésével módosítható. A  módosítást a  megelőző időszak tényleges pénzforgalma és
a (2) bekezdés szerinti pénzforgalmi terv közötti eltérés okainak bemutatásával a MÁV-START, a GYSEV és a MÁV is
kezdeményezheti.
5. § (1) A  MÁV-START és a  GYSEV a  2.  § (2)  bekezdés a) és b)  pontja szerinti költségtérítés 4.  § (3)  bekezdése alapján
megállapított mértékének 50%-át a tárgyhónap első napjától külön feltétel nélkül, további 50%-át a közlekedésért
felelős miniszter által kiállított és az általa a NAV részére megküldött megrendelői teljesítésigazolás alapján a NAV-tól
igényli.
(2) A közlekedésért felelős miniszter a teljesítésigazolás kiállításának megtagadásáról, a 2. § (2) bekezdés a) és b) pontja
szerinti költségtérítés csökkentéséről és a csökkentés indokáról a MÁV-START és a GYSEV által megküldött, a vasúti
személyszállítási közszolgáltatási szerződés szerinti havi jelentés megérkezését követő 8 napon belül értesíti
a NAV-ot és az államháztartásért felelős minisztert.
(3) Az  (1)  bekezdésben foglaltaktól eltérően a  MÁV-START és a  GYSEV a  vasúti személyszállítási közszolgáltatási
szerződésben meghatározott esetben a  2.  § (2)  bekezdés a) és b)  pontja szerinti költségtérítés 4.  § (3)  bekezdése
alapján megállapított mértékének 60%-át (a  továbbiakban: rendelkezésre állási költségtérítés) veheti igénybe.
A  rendelkezésre állási költségtérítés alkalmazásának szükségességéről a  közlekedésért felelős miniszter
az államháztartásért felelős miniszterrel történő előzetes egyeztetést követően értesíti a NAV-ot.
6. § (1) A  2.  § (3)  bekezdés a) és b)  pontja szerinti költségtérítés a  vasúti személyszállítási közszolgáltatóknak a  korábbi
költségtérítések elszámolásából adódó költségtérítési igényeinek megtérítésére használható fel.
(2) A  2.  § (3)  bekezdés a) és b)  pontja szerinti költségtérítés havonta folyósítandó mértékét a  közlekedésért felelős
miniszter és az  államháztartásért felelős miniszter együttesen a  vasúti személyszállítási közszolgáltatási szerződés
záradékában határozza meg.
7. § (1) A 2. § (2) bekezdés d) és e) pontja szerinti költségtérítést a MÁV és a GYSEV a pályaműködtetési szerződés alapján
végzett vasúti pályahálózat-működtetési tevékenységéhez a  közlekedésért felelős miniszter által a  tárgyhónapot
megelőző második hónapra vonatkozóan kiállított és a  NAV részére megküldött megrendelői teljesítésigazolás
alapján igényli.
(2) A közlekedésért felelős miniszter a teljesítésigazolás kiállításáról a NAV-ot értesíti.
 (3) Ha a  közlekedésért felelős miniszter megállapítja, hogy a  MÁV vagy a  GYSEV a  pályaműködtetési szerződésben
meghatározott valamely kötelezettségét nem teljesítette, a  teljesítésigazolásban rendelkezik a  2.  § (2)  bekezdés
d) és e)  pontja szerinti költségtérítés arányos csökkentéséről és annak a  csökkentett összegen felüli része
folyósításának felfüggesztéséről.
8. § (1) A 2. § (2) bekezdés c) pontja szerinti költségtérítés az autóbusszal végzett helyközi személyszállítási közszolgáltatás
bevételekkel nem fedezett indokolt költségei és az  ágazatban szokásos, ésszerű nyereség megtérítésére
használható fel.
(2) A 2. § (2) bekezdés c) pontja szerinti költségtérítést az autóbusszal szolgáltatást végző társaságok között a várható
gazdasági és pénzforgalmi folyamatok alapján, a várható bevételekkel nem fedezett indokolt költségek arányában
kell felosztani.
(3) A  2.  § (2)  bekezdés c)  pontja szerinti költségtérítés folyósítása az  autóbusszal szolgáltatást végző társaság
pénzforgalmi igényeihez igazított mértékben történik.
(4) A  2.  § (2)  bekezdés c)  pontja szerinti költségtérítés (3)  bekezdés alapján folyósítandó mértékét a  közlekedésért
felelős miniszter – az  államháztartásért felelős miniszterrel egyetértésben – az  autóbusszal személyszállítási
közszolgáltatást végző társasággal kötött közszolgáltatási szerződés záradékában határozza meg.
9. § (1) A  2.  § (3)  bekezdés c)  pontja szerinti költségtérítés az  autóbusszal helyközi személyszállítási közszolgáltatást
végző társaságoknak a  korábbi költségtérítések elszámolásából adódó költségtérítési igényeinek megtérítésére
használható fel.
(2) A 2. § (3) bekezdés c) pontja szerinti költségtérítést az autóbusszal szolgáltatást végző társaságok között a korábbi
évekre fennálló költségtérítési igény arányában kell felosztani.
(3) A  2.  § (3)  bekezdés c)  pontja szerinti költségtérítés (2)  bekezdés alapján folyósítandó mértékét a  közlekedésért
felelős miniszter – az  államháztartásért felelős miniszterrel egyetértésben – az  autóbusszal személyszállítási
közszolgáltatást végző társasággal kötött közszolgáltatási szerződés záradékában határozza meg.
10. § (1) A NAV
a) a  2.  § (2)  bekezdés a), b), d) és e)  pontja és a  2.  § (3)  bekezdés a) és b)  pontja szerinti költségtérítést
a kedvezményezettnek a tárgyhónap első napját követő igénylésétől,
b) a  2.  § (2)  bekezdés c)  pontja és a  2.  § (3)  bekezdés c)  pontja szerinti költségtérítést a  közlekedésért felelős
miniszter által megküldött záradék NAV-hoz történő érkezésétől vagy – ha ez  későbbi időpontra esik –
az adózó támogatási igényének benyújtásától
számított 15 napon belül folyósítja. (2) A 2. § (1) bekezdés a) pontja szerinti egyedi támogatás és a 2. § (2) és (3) bekezdése szerinti költségtérítés folyósítása
az  10032000-01905049 Egyedi támogatás fizetési számla, a  2.  § (1)  bekezdés b)  pontja szerinti egyedi támogatás
folyósítása az  10032000-01905135 Egyéb vállalati támogatás fizetési számla terhére történik az  adózás rendjéről
szóló törvény rendelkezései alapján.
11. § (1) Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
 (2) Ez a rendelet 2015. március 31-én hatályát veszti.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1231/2015. (IV. 20.) Korm. határozata a TIOP-2.2.4-09/1-2010-0004 azonosító számú („Központi Technológiai Tömb kialakítása és a hozzá kapcsolódó korszerű egészségügyi reform megvalósítása az Orosháza Városi Önkormányzat Kórházában” című) projekt közbeszerzési eljárása megindításához történő hozzájárulásról.
A Kormány
 1. hozzájárul a  TIOP-2.2.4-09/1-2010-0004 azonosító számú, „Központi Technológiai Tömb kialakítása és a  hozzá
kapcsolódó korszerű egészségügyi reform megvalósítása az  Orosháza Városi Önkormányzat Kórházában” című
projekt Építés–pótmunka tárgyú közbeszerzési eljárásának (a továbbiakban: közbeszerzési eljárás) megindításához
a  2007–2013 programozási időszakban az  Európai Regionális Fejlesztési Alapból, az  Európai Szociális Alapból és
a Kohéziós Alapból származó támogatások felhasználásának rendjéről szóló 4/2011. (I. 28.) Korm. rendelet 114/B. §
(1) bekezdése alapján,
2. tudomásul veszi, hogy a  közbeszerzési eljárás eredményeként megkötendő szerződés teljesítésének várható
határideje 2015. szeptember 30.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
305/2013. (VI. 18.) KE határozata magyarországi rendkívüli és meghatalmazott nagykövet kinevezéséhez való hozzájárulásról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés b)  pontja alapján – a  külügyminiszter előterjesztésére – hozzájárulok
Abdurhman  M. Ben Omran rendkívüli és meghatalmazott nagykövetnek Líbia magyarországi rendkívüli és
meghatalmazott nagykövetévé történő kinevezéséhez, budapesti székhellyel.
Budapest, 2013. május 22. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
128/2005. (XII. 29.) GKM rendelete a Magyar Kereskedelmi Engedélyezési Hivatal veszélyes ipari üzemekre vonatkozó szakhatósági hozzájárulásának kiadásával kapcsolatos eljárásairól, valamint a veszélyes tevékenységekkel összefüggő adatközlési és bejelentési kötelezettségekről.
A katasztrófák elleni védekezés irányításáról, szervezetéről és a veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek elleni védekezésről szóló 1999. évi LXXIV. törvény
(a továbbiakban: Kat.) 53. §-ában, valamint a veszélyes
anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek elleni védekezésről szóló 2/2001. (I. 17.) Korm. rendelet (a továbbiakban: R.) 26. §-ának (3) bekezdésében kapott felhatalmazás
alapján – az 1. § a) pontja, valamint a 2., 3. és 5. § tekintetében a belügyminiszterrel, az 5. § (2) bekezdése tekintetében a pénzügyminiszterrel egyetértésben – a következőket
rendelem el:
1. § E rendeletet
a) az adatközlési és bejelentési kötelezettségek tekinte
tében a gazdasági és közlekedési miniszter kormányzati
feladatkörébe tartozó területen működő, a Kat. 3. §
y) pontja szerinti veszélyes tevékenységet folytató jogi
személyekre, jogi személyiség nélküli gazdasági társaságokra, valamint természetes személyekre, valamint
b) a veszélyes ipari üzemek tevékenységének engedélyezésével összefüggő szakhatósági eljárásra
kell alkalmazni.
2. § A Magyar Kereskedelmi Engedélyezési Hivatal
(a továbbiakban: Hivatal) szakhatósági hozzájárulásának
kiadásával kapcsolatos eljárásai az üzemeltető biztonsági
elemzésével vagy biztonsági jelentésével összefüggésben
a következők felülvizsgálatára és ellenőrzésére terjednek ki:
a) a veszélyes ipari üzem azonosítása és a veszélyes
anyagok leltára, különös tekintettel a technológiában lévő
anyagokra,
b) a súlyos baleseti veszélyt jelentő létesítmények meghatározása az üzemen belül,
c) a lehetséges súlyos baleset elemző-feltárási folyamatának elemei (függetlenül az elemzés módszerétől):
ca) eseménysorok, okok, körülmények, összefüggések
meghatározása, beleértve a lehetséges súlyos balesetet
eredményező közvetlen eseményeket és végeseményt,
cb) gyakorisági értékek (frekvenciák) meghatározása, d) a veszélyes anyagnak a súlyos balesethez vezető események során a rendszerből való kijutása feltételeivel és
körülményeivel, illetőleg a veszélyes anyagban káros folyamatot kiváltó (iniciáló) hatással összefüggésben
da) azon hibahelyek jellegének és geometriai jellemzőinek (rés, lyuk, alak, méret stb.) meghatározása, amelyeken keresztül a veszélyes anyag kibocsátása megvalósulhat,
db) a kiszabaduló veszélyesanyag-mennyiség kiszámításához szükséges állapotjellemzők, az anyagösszetétel és
az időtényező, továbbá az iniciáló hatás jellemzőinek
meghatározása,
dc) a feltételezhetően kiszabaduló anyagmennyiség kiszámítására szolgáló kibocsátási modell (számítási eljárás)
meghatározása; a kijutó anyag mennyiségének kiszámítása, a járulékos mechanikai romboló hatás jellegének meghatározása,
e) a biztonságirányítási rendszer azon részei, amelyek a
technológia minden elemére és minden üzemmódjára elvégzett veszélyazonosítás és kockázatértékelés szakmai
megalapozottságát befolyásolhatják, különös tekintettel
az R. 3. számú melléklet 2.6.2. és 2.6.3. pontjában foglaltakra,
f) a technológiai rendszer és annak biztonságos működtetésével kapcsolatos műszaki-technikai rendszerek.
3. § (1) A Hivatal a 2. §-ban meghatározott tevékenységi körében elvégzi a biztonsági jelentésnek vagy biztonsági
elemzésnek, ezek módosításainak és kiegészítéseinek, valamint a felmentési kérelem indokolásának felülvizsgálatát, melynek keretében szükség szerint helyszíni ellenőrzést tart, illetőleg az üzemeltetőtől kiegészítő tájékoztatást
kér, továbbá együttműködik a BM Országos Katasztrófavédelmi Főigazgatósággal (a továbbiakban: hatóság) a veszélyes üzemek ellenőrzésében.
(2) A Hivatal a hatóság megkeresésére szakhatósági
hozzájárulást akkor adhat, ha elvégezte az (1) bekezdés
ben meghatározott, valamint a 2. § szerinti tevékenységi
körébe tartozó felülvizsgálatot és az nem tárt fel hiányosságokat.
4. § (1) A veszélyes ipari tevékenységet folytatók kötelesek
az e rendelet mellékletében meghatározott tartalmi követelmények szerint adatokat szolgáltatni a Gazdasági és
Közlekedési Minisztérium által a részükre kiküldött adatlapok kitöltésével. A kitöltött adatlapokat 30 napon belül
kell megküldeni az adatlapon feltüntetett címre. A Gazdasági és Közlekedési Minisztérium adatfeldolgozás után az
adatlapokat megküldi a Hivatalnak és a Környezetvédelmi
és Vízügyi Minisztériumnak.
(2) Nem kell az (1) bekezdés szerinti adatlapot kitölteni
és megküldeni annak az üzemeltetőnek, aki vagy amely
biztonsági elemzés, illetőleg biztonsági jelentés készítésére kötelezett.
5. § Ez a rendelet 2006. január 1-jén lép hatályba, egyidejűleg hatályát veszti a Műszaki Biztonsági Főfelügyelet
(MBF) veszélyes ipari üzemekre vonatkozó szakhatósági
hozzájárulásának kiadásával kapcsolatos eljárásairól, valamint a veszélyes tevékenységekkel összefüggő adatközlési és bejelentési kötelezettségekről szóló 42/2001.
(XII. 23.) GM rendelet.
Dr. Szanyi Tibor s. k.,
gazdasági és közlekedési minisztériumi


text:
1825/2014. (XII. 23.) Korm. határozata a XLII. A költségvetés közvetlen bevételei és kiadásai és a XLIII. Az állami vagyonnal kapcsolatos bevételek és kiadások költségvetési fejezetek közötti előirányzat-átcsoportosításról.
A Kormány az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 33. § (1) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva
16 550,0 millió forint egyszeri átcsoportosítását rendeli el a  Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről
szóló 2013. évi CCXXX. törvény (a továbbiakban: Kvtv.) 1.  melléklet XLII. A  költségvetés közvetlen bevételei
és kiadásai fejezet, 29. Lakástámogatások cím, 1. Egyéb lakástámogatások alcím terhére, a  Kvtv. 1.  melléklet
XLIII.  Az  állami vagyonnal kapcsolatos bevételek és kiadások fejezet, 2. Az  állami vagyonnal kapcsolatos kiadások
cím, 1. Felhalmozási jellegű kiadások alcím, 4. Állami tulajdoni részesedések növekedését eredményező kiadások
jogcímcsoport, 1. Az  MNV Zrt. tulajdonosi joggyakorlásával kapcsolatos kifizetések jogcím javára, az  1.  melléklet
szerint.
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
85/2013. (II. 19.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9. cikk (3) bekezdés k) pontja, valamint a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII. törvény 3. § (2) és (4) bekezdése alapján – az Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Kelemen
Józsefet 2012. július 1. napjától határozatlan időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2013. február 8. Áder János s. k.,
köztársasági elnök