text:
29/2017. (X. 31.) AB határozata a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. LXXXI. törvény 83/C. §-a, valamint 102/J. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítvány elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének és nemzetközi szerződésbe ütközésének
megállapítására irányuló indítvány, bírói kezdeményezések és alkotmányjogi panasz alapján – dr. Szalay Péter
alkotmánybíró párhuzamos indokolásával, valamint dr. Stumpf István alkotmánybíró különvéleményével – meghozta
a következő
1. Az Alkotmánybíróság a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 83/C. §-a, valamint
102/J.  §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat
elutasítja.
2. Az  Alkotmánybíróság a  társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 83/C.  §-a,
valamint 102/J.  §-a nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványokat elutasítja.
3. Az  Alkotmánybíróság a  társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 102/I.  §-a
alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezéseket és
alkotmányjogi panaszt elutasítja.
4. Az  Alkotmánybíróság a  társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 102/K.  §-a
alaptörvény-ellenességének, valamint nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló eljárást megszünteti.
Az Alkotmánybíróság elrendeli e határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét.
I. [1] 1. Az  alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény 2.  § (3)  bekezdése alkalmazásával az  alapvető
jogok biztosa indítványozta az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 24.  §
(2)  bekezdése alapján, hogy az  Alkotmánybíróság vizsgálja meg, és az  Abtv. 41.  § (1)  bekezdésében biztosított
jogkörében semmisítse meg a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban:
Tny.) 83/C. §-át, illetve a 102/I–102/K. §-ait, mivel azok ellentétesek az Alaptörvény XIII. cikkében foglalt tulajdonhoz
való joggal. Az  indítványozó utalt arra, hogy 2013. év elejétől kezdve számtalan panasz érkezett a  hivatalához,
amelyben az érintettek az ún. kettős juttatás (öregségi nyugdíj és munkabér együttes fizetése) tilalmát kifogásolták.
[2] 1.1. A  83/C.  § és a  102/I.  § értelmében azon személyek, akik öregségi nyugdíjban részesülnek és amellett
közalkalmazotti jogviszony, kormányzati szolgálati jogviszony, állami vezetői szolgálati jogviszony, közszolgálati
jogviszony, bírói szolgálati viszony, igazságügyi alkalmazotti szolgálati viszony, ügyészségi szolgálati viszony,
fegyveres szervvel hivatásos szolgálati viszony vagy a Magyar Honvédséggel szerződéses vagy hivatásos szolgálati
viszony egyikében állnak 2013. január 1-jén, a  jogviszony fennállásának tényét 2013. április 30-ig kötelesek
bejelenteni a  nyugdíjfolyósító szervnek. Ha a  jogviszony továbbra is fennáll, akkor ezen személyek esetében
az öregségi nyugdíj kifizetését 2013. július 1-jétől szüneteltetni kell.
[3] Április 2-től a szabályozás kiegészült a 102/J. §-sal, amely szerint a fenti rendelkezések nem alkalmazhatóak az egyes
igazságügyi jogviszonyokban alkalmazandó felső korhatárral kapcsolatos törvénymódosításokról szóló 2013. évi
XX. törvény hatálybalépésétől 2022. december 31-ig a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló törvény alapján
rendelkezési állományba helyezett bíróra, valamint a legfőbb ügyész, az ügyészek és más ügyészségi alkalmazottak
jogállásáról és az ügyészi életpályáról szóló törvény alapján rendelkezési állományba helyezett ügyészre.
[4] Szintén a  fentiek szerint kell szüneteltetni az öregségi nyugdíjat a 102/K. § értelmében a  fekvőbeteg-szakellátó és
egyes fekvőbeteg-szakellátókhoz kapcsolódó egészségügyi háttérszolgáltatást nyújtó, 100%-os állami tulajdonban
lévő, valamint azok 100%-os tulajdonában lévő gazdasági társaságok által ellátott feladatok központi költségvetési
szervek általi átvételéről, valamint az ezzel kapcsolatos eljárási kérdések rendezéséről szóló 2013. évi XXV. törvény
rendelkezései alapján, az átvétellel érintett gazdasági társaságokkal az átvétel időpontjában munkaviszonyban álló
személyekkel létesített közalkalmazotti jogviszony keretében továbbfoglalkoztatott, öregségi nyugdíjban részesülő
személy esetében.
[5] 1.2. Az  indítvány érvelést tartalmaz azzal kapcsolatban, hogy a  támadott szabályok miért nem tartoznak
az Alaptörvény 37. cikk (4) bekezdése hatálya alá, vagyis miért nem terjed ki a vizsgálatukra az Alkotmánybíróság
hatáskörének korlátozása adó- és költségvetési törvényekkel kapcsolatban.
[6] Az indítványozó szerint a  Tny. vonatkozó rendelkezéseinek költségvetési hatásával kapcsolatban le kell szögezni,
hogy a  támadott rendelkezések vélhetőleg nem érintenek olyan mértékben jelentős számú nyugdíjast, amelynek
már komolyabb költségvetési kihatásai lennének, ugyanis a  rendelkezések 2013. július 1-jei alkalmazását
megelőzően a  Kormány elrendelte a  minisztériumok irányítása, illetve felügyelete alá tartozó szerveknél
az  öregségi teljes nyugdíjban részesülő személyek kötelező nyugdíjazását – azzal a  kivétellel, hogy amennyiben
a  munkáltató különösen fontos érdeke vagy a  költségvetési szerv alaptevékenysége indokolja, a  munkáltatói
jogok gyakorlója – a  Kormány véleményének kikérését követően – dönthet a  továbbfoglalkoztatásról [1700/2012.
(XII. 29.) Korm.  határozat]. Azok a  nyugdíjkorhatárt elért egészségügyi dolgozók, akik a  jogszabályban
meghatározott határidőben kérelmezték további foglalkoztatásukat és az  engedélyt meg is kapták, illetménykiegészítésben részesülhetnek. A Tny. hivatkozott rendelkezéseinek alkotmányossági felülvizsgálatából és esetleges
megsemmisítéséből tehát nem következik kényszerítően a költségvetési törvény módosításának szükségessége, és
az  nem járna a  költségvetési gazdálkodás jelentős módosulásával, így az  Alaptörvény 37.  cikk (4)  bekezdése nem
akadálya az indítvány érdemi elbírálásának.
[7] 2. Az  indítványozó kifejtette, hogy az  előző Alkotmányon alapuló alkotmánybírósági gyakorlat a  nyugdíjvárományokat és a nyugellátásokat az alkotmányos tulajdonvédelem szabályai alapján védte. Ezt a 43/1995. (VI. 30.)
AB határozat vezette be, különbséget téve a  jogbiztonság, illetve a  tulajdonhoz való jog által nyújtott védelem
között. A biztosítással fedezett szolgáltatások esetében vásárolt jog alapú szerzett jog áll fenn, amelynek korlátozása
a tulajdonvédelem szabályai szerint ítélendő meg.
[8] Az új alkotmányos környezetben az  Alaptörvény XIII.  cikk (1)  bekezdése kimondja, hogy mindenkinek joga
van a  tulajdonhoz. Ebből következik, hogy a  korábban tulajdonként megszerzett (és így az  alkotmányos
tulajdonvédelem alatt álló) vagyoni jogi igényeket az  Alaptörvény XIII.  cikke védi. Ezt erősítette meg
a  (már az  Alaptörvény hatálya alatt elfogadott) 3048/2013. (II. 28.) AB határozat is, amely rámutatott, hogy
a  társadalombiztosítási jogviszonyokkal összefüggő szolgáltatások esetében továbbra is fennáll az  alkotmányos
tulajdonvédelem, amelynek korlátozása a közérdekűségi teszt alapján állapítható meg.
[9] A tulajdonvédelmi hivatkozás szempontjából az  indítványozó hangsúlyozza, hogy ugyan az  Alaptörvény nem
nevesíti a  nyugdíjrendszer biztosítási elemét, azonban mindaddig, amíg járulékok formájában tulajdonelvonás
történik, addig e  biztosítási elem fennáll. Ez  akkor is igaz, ha a  jogalkotó a  munkáltató (kifizető) által fizetendő
járulékot 2012. január 1-jétől szociális hozzájárulási adóvá alakította át, amelynek mértéke jelentősen meghaladja
a munkavállalói nyugdíjjárulék mértékét.
[10] 3. Az  indítványozó végezetül rámutat arra, hogy az  elmúlt években a  nyugdíjrendszer gyökeres változáson ment
át, mely változásnak a  támadott rendelkezések is részesei. Az  Alkotmányhoz képest e  területen megváltozott
az Alaptörvény koncepciója, a változások érintették többek között a korhatár előtti, illetve a rokkantsági ellátásokat,
és észlelhető, hogy a  szabályozás a  szociális hozzájárulási adó bevezetésével a  biztosítás helyett egyre inkább
a  szolidaritás irányába tolódik el. E  tendenciának felel meg a  támadott rendelkezések által bevezetett új rendszer
is. Álláspontja szerint az  ilyen nagy jelentőségű, számos embert (jelenlegi, illetve jövőbeni nyugdíjasok) érintő
változásoknak át kell esniük az  Alkotmánybíróság vizsgálatán, mint ahogyan történt ez  a  rendszerváltást követő
minden jelentős, nyugellátást érintő változtatás esetében is.
[11] 4. Egy magánszemély indítványozó az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése alapján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő,
amelyben kérte, hogy az  Alkotmánybíróság semmisítse meg a Tny. 83/C.  §-át és a  102/I–102/K.  §-ait, mivel azok
ellentétesek az  Alaptörvény XIII.  cikkében írt tulajdonhoz való joggal és az  Alaptörvény XV.  cikkében írt azon
alapelvvel, amely szerint a törvény előtt mindenki egyenlő.
[12] Kérelme indokolásaként előadta, hogy 2002. szeptember 1-jétől szolgálati nyugdíjat állapítottak meg részére,
ezt követően közszolgálati jogviszonyban állt; közszolgálati jogviszonya munkáltatójának 2013. szeptember
3-i intézkedése alapján szűnt meg. A  Nyugdíjfolyósító Igazgatóság 2013. július 3-án kelt, 546-1190-4. számú
határozatával a  panaszos öregségi nyugdíjának 2013. július 1. napjától történő szüneteltetéséről döntött.
E  határozat ellen a  kérelmező fellebbezéssel élt. A  másodfokon eljáró Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság
határozatával az  elsőfokú határozatot helybenhagyta. Az  indítványozó a  közigazgatósági határozatok
megsemmisítése illetve megváltoztatása iránt pert indított. A  Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
2.M.3380/2014/7. sorszámú, 2015. április 9-én kézhez vett ítélete a keresetet elutasította.
[13] Az indítványozó az  alkotmányjogi panaszban azzal érvelt, hogy 44 évi szolgálati idő alapján részesül öregségi
nyugellátásban, amely őt pusztán emiatt, tehát a  megszerzett szolgálati idő alapján illeti meg, ezt tőle meg nem
vonhatják, annak folyósítását fel nem függeszthetik, nem szüneteltethetik, mert ezzel a tulajdonhoz való jogát sértik
meg. A  hivatkozott jogszabály ezen túlmenően a  köztisztviselői, illetve a  Tny. 83/C.  § (1)  bekezdésében felsorolt
jogviszonyban álló személyeket hátrányosan megkülönbözteti, mivel a  már megszerzett öregségi nyugdíjak
folyósítását csak ezen foglalkoztatottak esetében rendeli szüneteltetni, más esetekben ilyen korlátozást nem lát
indokoltnak.
[14] Kérte az  Alkotmánybíróságot, hogy az  előadottak alapján semmisítse meg a Tny. 83/C.  §-át és 102/I–102/K.  §-ait.
Utalt arra, hogy az  alapvető jogok biztosa Alaptörvénybe ütközés miatt már nyújtott be indítványt hasonló
érveléssel.
[15] Az indítvány kiegészítésében kifejtette, hogy a  nyugdíjat az  arra jogosult nem szociális rászorultság alapján,
hanem a  hosszú időn át, a  munkabéréből törvényi kötelezettség alapján történő levonás által teljesített
befizetések ellenértékeként kapja, amelyet – már megszerzett vagyoni jogi igényként – megillet az  alkotmányos
tulajdonvédelem, amelynek korlátozása a  közérdekűségi teszt alapján állapítható meg [3048/2013. (II. 28.)
AB határozat]. A  Tny. 83/C.  §-ában foglalt, a  tulajdonhoz való jog korlátozását előidéző rendelkezés, annak
közérdekűségének elfogadása ellenére sem minősül arányosnak, tekintettel arra, hogy az a megszerzett tulajdont
teljes mértékben elvonja, egy olyan körülmény miatt – nevezetesen, hogy a nyugdíjra jogosult személy egyébként
dolgozik-e, és ha igen, akkor a  Tny. 83/C.  §-ában meghatározott munkakörökben – amely nem releváns kérdés
a  tulajdonvédelem szempontjából. A  fent előadottak alapján tehát a Tny. 83/C.  §-ában foglaltak sértik a  panaszos
részére az Alaptörvény XIII. cikkének (1) bekezdése által biztosított jogot, azáltal, hogy a tulajdon mint alkotmányos
alapjog korlátozására vonatkozó szabályokat sértő módon korlátozzák az  öregségi nyugdíjához való hozzáférését
tekintettel arra, hogy az  általa a  szolgálati ideje alatt megszerzett nyugdíját – munkáltatójának személyére
tekintettel – teljes mértékben, végérvényesen elvonják. A  sérelmezett, Alaptörvénybe ütköző jogszabály
a  panaszost hátrányosan megkülönbözteti pusztán azáltal, hogy ő közszolgálati jogviszonyban áll(t), holott
a  foglalkoztatónak jogában áll eldönteni, hogy alkalmaz-e öregségi nyugdíjban részesülő személyt, vagy sem.
Nyilvánvaló, hogy a  foglalkoztató nem az  érintett személy életkora, nyugellátása vagy annak hiánya alapján dönt
a foglalkoztatásról, hanem a betöltendő munkakörre való alkalmasságot, szakmai ismereteket és tapasztalatot veszi
figyelembe. Az adott esetben ez anyagi hátrányt jelent a panaszosnak, hiszen a már megszerzett tulajdonát (a már
megszolgált nyugdíját) a  jogszabály elvonja, míg más jogviszonyban álló nyugdíjasok esetében ilyen korlátozást
a jogszabály nem ír elő.
[16] 5. Több bírói kezdeményezés indítványozta a Tny. 83/C. § (1) és (4) bekezdése, valamint 102/I. § (1)–(2) bekezdése
alaptörvény-ellenessége és nemzetközi szerződésbe ütközése vizsgálatát is.
[17] A Kúria az Mfv.III.10.403/2015/6., továbbá az Mfv.III.10.770/2016/4. sorszámú végzéseivel az előtte folyamatban lévő
két ügyben fordult az Alkotmánybírósághoz. A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 34.M.1578/2016/7.,
valamint a  24.M.755/2016/6. sorszámú végzéseivel két ügyben szintén kezdeményezte az  ún. kettős juttatás
tilalmáról szóló szabályok vizsgálatát.
[18] Az Abtv. 25. §-a és 32. § (1)–(2) bekezdése alapján benyújtott bírói kezdeményezések hivatkoznak az alapvető jogok
biztosa által 2013. május 16-án benyújtott, az  Alkotmánybíróság előtt II/782/2013. szám alatt folyamatban lévő
ügyben előterjesztett indítványra, továbbá az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) Kamarája által
a 78117/13. számon folyamatban volt, Fábián kontra Magyarország ügyben 2015. december 15-én hozott ítéletre.
[19] A bírói kezdeményezések szerint a  mondott szabályok sértik az  Alaptörvény XIII.  cikk (1)  bekezdését, XV.  cikk
(1)  bekezdését, valamint az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdését, továbbá a  Fábián kontra Magyarország ügyben
2015. december 15-én hozott ítélet ismeretében, a  Magyarországon az  1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett,
az  emberi jogok és az  alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény
(a továbbiakban: Egyezmény) Első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkében biztosított tulajdonhoz való jogot.
[20] 6. Az Alkotmánybíróság az indítványokat – az Alkotmánybíróság Ügyrendje 34. § (1) bekezdése alapján – egyesítette
és egy eljárásban, tartalmuk szerint bírálta el.
[21] 7. Az Alkotmánybíróság 2015. április 21-én megkereste a nemzetgazdasági minisztert, hogy küldje meg az alapvető
jogok biztosa indítványával kapcsolatos álláspontját, különös tekintettel annak 2.  pontjára (hatáskör-korlátozás),
továbbá tájékoztassa az  Alkotmánybíróságot az  1700/2012. (XII. 29.) Korm. határozat 1.2.  pontja, 1.3.  pontja
és  1.7.  pontja alapján 2013. július 1-jét követően foglalkoztatott személyek számáról, valamint arról, hogy
az  öregségi nyugdíj kifizetése szüneteltetésének a  hatályvesztése milyen összefüggésben áll az  államháztartással
és a költségvetéssel, így különösen a nyugellátásokra a költségvetési törvényben előírt összeget 2015-ben, és ezzel
a költségvetési törvényt hogyan érintené.
[22] A miniszter a  megkeresésre – az  Emberi Erőforrások Minisztériuma (a  továbbiakban: EMMI) és az  Igazságügyi
Minisztérium (a  továbbiakban: IM) bevonásával – írt válaszában utalt arra, hogy a  kettős juttatás tilalmával
kapcsolatos, EJEB előtti Fábián kontra Magyarország ügyben az EJEB Kamarája által 2015. december 15-én hozott
döntés felülvizsgálata érdekében a Kormány a Nagykamarához fordult, az EJEB öttagú testülete pedig 2016. május
2-án hozott döntésével elfogadta a  Nagykamara általi felülvizsgálatot kezdeményező kérelmet, az  EJEB döntése
tehát még nem vált véglegessé.
[23] Tekintettel arra, hogy az ügyben meghozott döntés még nem volt végleges, a végleges döntés viszont a nemzetközi
szerződésbe ütközés alkotmánybírósági vizsgálatának előkérdése, az Alkotmánybíróság a Nagykamara eljárásának
befejezéséig – az Ügyrend 41. § (3) bekezdése és 45. §-a alapján – a saját eljárását felfüggesztette. A Nagykamara
2017. szeptember 5-én döntést hozott. Ezért az Alkotmánybíróság az eljárást tovább folytatta.
[24] 8. A  Tny. 102/I. és 102/K.  §-át 2017. január 1-jétől hatályon kívül helyezte a  Magyarország 2017. évi központi
költségvetésének megalapozásáról szóló 2016. évi LXVII. törvény 166.  §-a. Ezek a  szabályok a  jogviszonyban
állás tényének a  határidőhöz kötött bejelentéséről és az  öregségi nyugdíj szüneteltetéséről szóltak
a  módosítás hatálybalépésekor. A  bírói kezdeményezésekre és az  alkotmányjogi panaszra tekintettel azonban
az Alkotmánybíróság a 102/I. §-át érdemben vizsgálta.
[25] Az Alkotmánybíróság a Tny. 102/K. §-a alaptörvény-ellenességének, valamint nemzetközi szerződésbe ütközésének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló eljárást megszüntette; az  Abtv. 24.  § (2)  bekezdése szerinti eljárás
okafogyottá vált, hatályon kívül helyezett szabályt pedig az  alkotmányjogi panaszra okot adó ügyben nem
alkalmazták, ezért nem is támadták.
II. [26] 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
„Q) cikk (2) Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és
a magyar jog összhangját.”
„XIII. cikk (1) Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez. A tulajdon társadalmi felelősséggel jár.
(2) Tulajdont kisajátítani csak kivételesen és közérdekből, törvényben meghatározott esetekben és módon, teljes,
feltétlen és azonnali kártalanítás mellett lehet.“
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
„37.  cikk (4) Mindaddig, amíg az  államadósság a  teljes hazai össztermék felét meghaladja, az  Alkotmánybíróság
a  24.  cikk (2)  bekezdés b)–e)  pontjában foglalt hatáskörében a  központi költségvetésről, a  központi költségvetés
végrehajtásáról, a központi adónemekről, az illetékekről és járulékokról, a vámokról, valamint a helyi adók központi
feltételeiről szóló törvények Alaptörvénnyel való összhangját kizárólag az  élethez és az  emberi méltósághoz való
joggal, a  személyes adatok védelméhez való joggal, a  gondolat, a  lelkiismeret és a  vallás szabadságához való
joggal vagy a  magyar állampolgársághoz kapcsolódó jogokkal összefüggésben vizsgálhatja felül, és ezek sérelme
miatt semmisítheti meg. Az  Alkotmánybíróság az  e  tárgykörbe tartozó törvényeket is korlátozás nélkül jogosult
megsemmisíteni, ha a  törvény megalkotására és kihirdetésére vonatkozó, az  Alaptörvényben foglalt eljárási
követelmények nem teljesültek.”
[27] 2. Az Egyezmény szerint:
„Kiegészítő jegyzőkönyv az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló Egyezményhez […]
1. Cikk – Tulajdon védelme
Minden természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától
megfosztani, kivéve, ha ez  közérdekből és a  törvényben meghatározott feltételek, valamint a  nemzetközi jog
általános elvei szerint történik.
Az előző bekezdésben foglaltak nem korlátozzák az  államok jogát olyan törvények alkalmazásában, melyeket
szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a  javaknak a  köz érdekében történő használatát szabályozhassák, illetőleg
az adók, más közterhek vagy bírságok megfizetését biztosítsák.”
[28] 3. A Tny.-nek az első indítvány benyújtásakor hatályos rendelkezései szerint:
„83/C.  § (1) Az  öregségi nyugdíj folyósítását – a  jogviszony létesítésének hónapját követő hónap első napjától
a  jogviszony megszűnése hónapjának utolsó napjáig – szüneteltetni kell, ha a  nyugdíjas közalkalmazotti
jogviszonyban, kormányzati szolgálati jogviszonyban, állami vezetői szolgálati jogviszonyban, köztisztviselőként
vagy közszolgálati ügykezelőként közszolgálati jogviszonyban, bírói szolgálati viszonyban, igazságügyi alkalmazotti
szolgálati viszonyban, ügyészségi szolgálati viszonyban, fegyveres szervvel hivatásos szolgálati viszonyban vagy
a Magyar Honvédséggel szerződéses vagy hivatásos szolgálati viszonyban áll.
(2) A nyugdíjfolyósító szerv az öregségi nyugdíj folyósításának szüneteltetéséről és a jogalap nélkül felvett öregségi
nyugdíj visszafizettetéséről – a nyugellátásban részesülő személynek a 97. § (5) bekezdése szerint tett bejelentése,
illetve az állami adóhatóság által közölt adatok alapján – hivatalból dönt.
(3) Az öregségi nyugdíj szüneteltetésének időtartama alatt az érintett nyugdíjasnak minősül.
(4) Az öregségi nyugdíj a nyugdíjas kérelmére akkor folyósítható újból, ha a jogosult igazolja az (1) bekezdés szerinti
jogviszony megszűnését.
(5) Az öregségi nyugdíj újbóli folyósítása során a 83/A. § (3) bekezdésében foglaltakat kell alkalmazni.”
„102/I. § (1) A 2013. január 1-jén a 83/C. § (1) bekezdése szerinti jogviszonyban álló, öregségi nyugdíjban részesülő
személy a  83/C.  § (1)  bekezdése szerinti jogviszony fennállásának tényét 2013. április 30-áig köteles bejelenteni
a nyugdíjfolyósító szervnek.
(2) A 2013. január 1-jén a 83/C. § (1) bekezdése szerinti jogviszonyban álló személy öregségi nyugdíját – ha a 83/C. §
(1) bekezdése szerinti jogviszonya továbbra is fennáll – 2013. július 1-jétől kell szüneteltetni.
102/J.  § A  18.  § (2)  bekezdés c)  pontja, (2a)  bekezdés b)  pontja, a  83/C.  § és a  102/I.  § a  bírák jogállásáról és
javadalmazásáról szóló törvény alapján rendelkezési állományba helyezett bíróra, valamint a  legfőbb ügyész,
az  ügyészek és más ügyészségi alkalmazottak jogállásáról és az  ügyészi életpályáról szóló törvény alapján
rendelkezési állományba helyezett ügyészre nem alkalmazható az  egyes igazságügyi jogviszonyokban
alkalmazandó felső korhatárral kapcsolatos törvénymódosításokról szóló 2013. évi XX. törvény hatálybalépésétől
2022. december 31-ig.
102/K.  § (1) A  fekvőbeteg-szakellátó és egyes fekvőbeteg-szakellátókhoz kapcsolódó egészségügyi
háttérszolgáltatást nyújtó, 100%-os állami tulajdonban lévő, valamint azok 100%-os tulajdonában lévő gazdasági
társaságok által ellátott feladatok központi költségvetési szervek általi átvételéről, valamint az  ezzel kapcsolatos
eljárási kérdések rendezéséről szóló 2013. évi XXV. törvény rendelkezései alapján, az  átvétellel érintett gazdasági
társaságokkal az  átvétel időpontjában munkaviszonyban álló személyekkel létesített közalkalmazotti jogviszony
keretében továbbfoglalkoztatott, öregségi nyugdíjban részesülő személy a közalkalmazotti jogviszony létesülésének
tényét 2013. június 1-jéig köteles bejelenteni a nyugdíjfolyósító szervnek.
(2) Az  (1)  bekezdés szerinti személy öregségi nyugdíját – ha közalkalmazotti jogviszonya továbbra is fennáll –
a 83/C. § szerint 2013. július 1-jétől kell szüneteltetni.”
[29] 4. A Tny. 83/C. § (1) bekezdésének az indítványok elbírálásakor hatályos szabályai szerint:
„83/C.  § (1) Az  öregségi nyugdíj folyósítását – a  jogviszony létesítésének hónapját követő hónap első napjától
a  jogviszony megszűnése hónapjának utolsó napjáig – szüneteltetni kell, ha a  nyugdíjas közalkalmazotti
jogviszonyban, kormányzati szolgálati jogviszonyban, állami szolgálati jogviszonyban, állami vezetői szolgálati
jogviszonyban, köztisztviselőként vagy közszolgálati ügykezelőként közszolgálati jogviszonyban, bírói szolgálati
viszonyban, igazságügyi alkalmazotti szolgálati viszonyban, ügyészségi szolgálati viszonyban, a  rendvédelmi
feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló törvény szerinti hivatásos
szolgálati jogviszonyban vagy a Magyar Honvédséggel szerződéses vagy hivatásos szolgálati viszonyban áll.”
III. [30] 1. Az  Alkotmánybíróság Magyarország Alaptörvényének negyedik módosítása (2013. március 25.) hatálybalépését
követően, az  Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5.  pontjára tekintettel úgy foglalt állást, hogy „az újabb
ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott
érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal
fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési
szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és
szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése” {13/2013. (VI. 17.)
AB határozat, Indokolás [32]}.
[31] 2. Az  indítványok kapcsán előkérdés volt, hogy a Tny. 83/C.  §, illetve 102/I., 102/J., 102/K.  §-ai érdemi elbírálását
akadályozza-e az  Alaptörvény 37.  cikk (4)  bekezdésében rögzített hatáskör-korlátozó szabály, vagyis a  korhatárt
betöltött személyek öregségi nyugdíja szüneteltetéséről szóló szabály „központi költségvetésről” szóló törvénynek
minősül-e.
[32] Az Alaptörvény 37.  cikk (4)  bekezdése értelmében mindaddig, amíg az  államadósság a  teljes hazai össztermék
felét meghaladja, az  Alkotmánybíróság a  24.  cikk (2)  bekezdés b)–e)  pontjában foglalt hatáskörében a  központi
költségvetésről, a  központi költségvetés végrehajtásáról, a  központi adónemekről, az  illetékekről és járulékokról,
a vámokról, valamint a helyi adók központi feltételeiről szóló törvények Alaptörvénnyel való összhangját kizárólag
az  élethez és az  emberi méltósághoz való joggal, a  személyes adatok védelméhez való joggal, a  gondolat,
a  lelkiismeret és a  vallás szabadságához való joggal vagy a  magyar állampolgársághoz kapcsolódó jogokkal
összefüggésben vizsgálhatja felül, és ezek sérelme miatt semmisítheti meg.
[33] E szabály az  előző Alkotmány 28/C.  § (5)  bekezdés a)  pontjában rögzített, népszavazásra nem bocsátható
tárgykörrel állítható párhuzamba. Az  Alkotmánybíróság korábbi álláspontja szerint a  népszavazási tiltott
tárgykörben kifejtettek az Alaptörvény 37. cikk (4) bekezdésének értelmezése során is irányadóak. Az ún. szociális
népszavazásos (vizitdíj, kórházi napidíj, tandíj) ügyekben az  Alkotmánybíróság következetesen fenntartotta, hogy
a  kizárt tárgyköröket megszorítóan kell értelmezni, továbbá a  költségvetési törvény tartalma mint kizárt tárgykör
azt jelenti, hogy hatályos költségvetési törvényről vagy jövőbeni kiadásról vagy olyan kérdésről, amelyből a hatályos
költségvetési törvény módosítása következik, nem tartható népszavazás [15/2007. (III. 9.) AB határozat, 16/2007.
(III. 9.) AB határozat, 32/2007. (VI. 6.) AB határozat, 33/2007. (VI. 6.) AB határozat, 34/2007. (VI. 6.) AB határozat].
Az  Alkotmánybíróság a  magánnyugdíjjal, magánnyugdíj-pénztárakkal kapcsolatos döntéseiben (pl. 98/B/2007.
AB végzés), valamint az  özvegyi nyugdíjjogosultsággal kapcsolatos döntésében (482/B/2004. AB végzés) is arra
az álláspontra helyezkedett, hogy azok nem tartoznak a (népszavazással kapcsolatos) tilalom hatálya alá.
[34] Mindezeken túl egy, a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól szóló törvényt érintő újabb ügyben is
arra a következtetésre jutott az Alkotmánybíróság, hogy központi költségvetési törvénynek egyedül a költségvetési
előirányzatokat meghatározó, és az  államszervezeten belüli pénzfelhasználási felhatalmazást tartalmazó törvény
tekinthető [40/2012. (XII. 6.) AB határozat].
[35] Az Alaptörvény 37.  cikk (4)  bekezdése a  céljára tekintettel sem értelmezhető másként, mint eddig. Az  indokolása
szerint „[A]z államadósság mértékének legalább a  teljes hazai össztermék felére történő szorítása annyira fontos
követelmény, hogy ennek megvalósítása érdekében az  Alaptörvény még az  Alkotmánybíróság hatáskörét is
korlátozta az  általános szabályokhoz képest. Meghatározott tárgykörű törvények, így a  központi költségvetésről
és egyes közterhekről szóló jogszabályok esetében csak az  Alaptörvény e  cikkében konkrétan felsorolt alapjogok
esetén van helye megsemmisítésnek.” Az  Alaptörvény hatáskört korlátozó szabályáról is azt kell feltételezni, hogy
az a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgál [28. cikk]. Ezzel az az értelmezés van
összhangban, ha a kivételszabályt az Alkotmánybíróság a jelen ügyben sem értelmezi eddigi gyakorlatától eltérően,
jelentős mértékben kiterjesztően, és nem azonosít valamely költségvetést magával a költségvetési törvénnyel.
[36] Az Alaptörvény „központi költségvetésről” több helyen szól [1. cikk (2) bekezdés c) pont, 3. cikk (3) bekezdés b) pont,
(5)  bekezdés, 8.  cikk (3)  bekezdés b)  pont, 36.  cikk, 37.  cikk (1)–(4) és (6)  bekezdés, 39.  cikk (1)  bekezdés, 44.  cikk
(1)–(3) bekezdés]. Nyilvánvaló, hogy a „központi költségvetés” kifejezésnek csak olyan jelentéstartalmat lehet adni,
amely megfelel az említett alkotmányi rendelkezések céljának és tartalmának. E rendelkezésekkel az az értelmezés
áll összhangban, amely szerint „központi költségvetésről” az a törvény szól, amelynek elfogadásával „az Országgyűlés
felhatalmazza a  Kormányt az  abban meghatározott bevételek beszedésére és kiadások teljesítésére.” [36.  cikk
(3) bekezdés].
[37] A Tny. nem költségvetési törvény. A Tny. vizsgált rendelkezései nem irányulnak jövőbeni költségvetési kiadási tétel
meghatározására. A Tny. e  rendelkezései hatályvesztése nem eredményezné nyugellátások összegének emelését.
A Tny. hivatkozott rendelkezéseinek alkotmányossági felülvizsgálatából és esetleges megsemmisítéséből tehát nem
következne kényszerítően a  költségvetési törvény módosításának szükségessége, és az  nem járna a  költségvetési
gazdálkodás jelentős módosulásával, így az Alaptörvény 37. cikk (4) bekezdése nem akadálya az  indítvány érdemi
elbírálásának.
[38] 3. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  alkotmányjogi panasz – a Tny. 83/C. §-át és 102/I.  §-át illetően –
megfelel az Abtv. 52. § (1b) bekezdésében támasztott – a határozott kérelemre vonatkozó – törvényi feltételeknek.
Az  indítvány megjelölte az  indítványozó jogosultságát és az  Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó törvényi
rendelkezést [Abtv. 51.  § (1)  bekezdés és 52.  § (1b)  bekezdés a)  pont]; az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdésében foglalt
hatáskörben kérte az  Alkotmánybíróság eljárását. A  panaszos megjelölte továbbá az  Alkotmánybíróság által
vizsgálandó törvényi rendelkezést [Abtv. 52. § (1b) bekezdés c) pont], valamint az Alaptörvény sérelmet szenvedett
rendelkezéseit [Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés d)  pont]. A  panaszos indokát adta az  eljárás megindításának, kifejtette
az  Alaptörvényben foglalt és az  indítványban felhívott jogok sérelmének a  lényegét [Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés
b)  pont], indokolta továbbá azt is, hogy a  támadott törvényi rendelkezés miért ellentétes az  Alaptörvény általa
felhívott rendelkezéseivel [Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés e)  pont]. A  panaszos kifejezett kérelmet terjesztett elő
a támadott törvényi rendelkezés megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f ) pont].
[39] 4. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés b)  pontjában foglalt felhatalmazás alapján
az Abtv. 25. § (1) bekezdés szerinti bírói kezdeményezésre felülvizsgálja az egyedi ügyben alkalmazandó jogszabály
összhangját az  Alaptörvénnyel. Ezért az  Alkotmánybíróság megvizsgálta, hogy a  bírói kezdeményezések
megfelelnek-e az  Abtv. 25.  §-a szerinti feltételeknek. Az  Abtv. 25.  §-a önálló címként – „Bírói kezdeményezés
egyedi normakontroll eljárás iránt” – meghatározza az  ügytípusra vonatkozó különös szabályokat, amelyeket
az  Abtv. 51–52.  §-ai az  indítványra vonatkozó további formai és tartalmi feltételekkel egészítenek ki. Ezeket
az  Alkotmánybíróság korábbi határozataiban már értelmezte {összefoglalóan a  3058/2015. (III. 31.) AB végzésben,
Indokolás [8]–[23]}. A jelen eseten a bírói kezdeményezések ezeknek a követelményeknek megfelelnek.
IV. [40] Az indítványok nem megalapozottak. [41] 1. A  Tny. támadott szabálya nem csak a  hatálybalépését követően megszerzett öregségi nyugdíjakra vonatkozik.
A  Tny. 83/C.  §-sal érintett öregségi nyugdíjak mindegyike 2012. január 1-je előtt keletkezett közjogi várományon,
jelentős része pedig 2012. január 1-je előtt megszerzett nyugdíjjogosultságon alapul. A 83/C. § azokra vonatkozik, akik
a  nyugdíjkorhatárt betöltötték, az  öregségi nyugdíjhoz szükséges legkevesebb húsz év szolgálati időt megszerezték,
az  öregségi nyugdíjra jogosulttá váltak. Erre a  hosszú jogszerző időre, és az  időközben bekövetkezett alkotmányi
és törvényi változásokra tekintettel jelentősége van annak, hogy az  előző Alkotmány, az  Alaptörvény átmeneti
rendelkezései és az  Alaptörvény miként rendezi ezt a  nyugdíjjogi helyzetet. Ez  nem jelenti a  2012. január 1-je
előtti alkotmánybírósági határozatok egyes megállapításainak mechanikus átvételét, de azt igen, hogy vizsgálni
kell: az  Alaptörvény tulajdonjogra vonatkozó szabályai a  történeti múlt alkotmányjogi elemei fényében hogyan
értelmezhetők.
[42] 1.1. A társadalombiztosítási jogalkotást vizsgáló alkotmánybírósági gyakorlat visszatérő megállapítása, hogy a szerzett
jogok megvonása sérti a  jogállamisághoz szervesen kapcsolódó jogbiztonság elvét [elsőként: 11/1991. (III. 29.)
AB határozat, ABH 1991, 34, 35.]. Az Alkotmány szerint a társadalombiztosítás az ellátáshoz való jog megvalósításának
egyik eszköze, vagyis a  társadalombiztosításnak a  szerzett jogok garantálását az  ellátáshoz való alkotmányos jog
megvalósítására figyelemmel kell biztosítania [26/1993. (II. 29.) AB határozat, ABH 1993, 196, 199.].
[43] A vásárolt jog az  Alkotmánybíróság gyakorlatában eleinte a  szerzett jog szinonimájaként szerepelt [pl. 26/1993.
(II. 29.) AB határozat, ABH 1993, 196, 199.], ami arra utal, hogy a  járulékfizetéssel ellentételezett szolgáltatások állnak
alkotmányos védelem alatt. Ugyanakkor e határozataiban az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy a vegyes rendszerű
társadalombiztosításban nem választható el élesen a  biztosítási és a  szolidaritási elem. A „vásárolt jogra” azonban
csak a  biztosítással fedezett szolgáltatások esetében lehet sikerrel hivatkozni, viszont az  elemek keveredése miatt
nem dönthető el teljes pontossággal, hogy melyik mögött áll ellenszolgáltatás, és melyik mögött nem. Ugyanakkor
lényeges megállapítása a  határozatnak, hogy a „nyugdíj – az  Alkotmány rendelkezéséből következően – szerzett,
vagy »vásárolt« jog annyiban feltétlenül, hogy annak nominális mértékét az állam alkotmányosan nem csökkentheti.”
[ABH 1993, 196, 198.].
[44] Később – a  jogállamon alapuló szerzett jog mint általános kategória és a  vásárolt jog használata helyett –
az Alkotmánybíróság bevezette a tulajdonvédelem szempontjainak alkalmazhatóságát a társadalombiztosítás egyes
területein [43/1995. (VI. 30.) AB határozat, ABH 1995, 188.]. E határozat rendelkező részében az Alkotmánybíróság
elvi éllel állapítja meg, hogy a  jogbiztonság mint a  jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme és a  szerzett
jogok védelmének elvi alapja a szociális rendszerek stabilitása szempontjából különös jelentőségű. E megállapítás
alátámasztására a  határozat indokolása kifejtette, hogy „a szolgáltatásokat és a  hozzájuk fűződő várományokat
nem lehet sem alkotmányosan megfelelő indok nélkül, sem pedig egyik napról a  másikra megváltoztatni.
Az  átmenet nélküli változáshoz különös indok szükséges. A  kötelező biztosítási rendszer esetében a  járulékok
kötelező befizetése, vagyis e  vagyonelvonás fejében a  biztosított a  rendszer fokozottabb stabilitását várhatja
el […] Mindazon társadalombiztosítási szolgáltatások esetében, ahol a  biztosítási elem szerepet játszik,
a  szolgáltatások csökkentésének vagy megszüntetésének alkotmányossága a  tulajdonvédelem ismérvei szerint
bírálandó el” (ABH 1995, 188, 193–195.). A határozat hozzátette, hogy a szolgáltatás megvonása vagy jogalapjának
kedvezőtlen megváltoztatása az  alapjogi sérelem ismérvei szerint bírálható el (ABH 1995, 188, 196.). Azokban
az esetekben tehát, amelyekben a biztosítási elemnek van szerepe, a tulajdonvédelem alapján, azokban pedig, ahol
a biztosítási elemnek nincs szerepe, a  jogbiztonság alapján kell megítélni a  szociális ellátásokba való beavatkozás
alkotmányosságát.
[45] 1.2. Az a kérdés, hogy egyes társadalombiztosítási szolgáltatások vagy a másik oldalról nézve a személyek közjogi
követelései milyen mértékben esnek tulajdonvédelem alá, illetve egyáltalán oda tartoznak-e, vitatott.
[46] A magyar alkotmánybíráskodásra jelentős hatást gyakorló német joggyakorlat bizonyos feltételek teljesülése esetén
a közjogi követeléseket, várományokat a tulajdonhoz hasonló módon védi. A Szövetségi Bíróság már 1952. június 10-én
abból indult ki, hogy a  német Alaptörvény (Grundgesetz) 14.  cikkében rögzített tulajdonvédelemnek alkotmányjogi
értelemben vett tárgya minden vagyoni értékű jog, attól függetlenül, hogy az polgári jogi vagy közjogi jellegű.
[47] A német alkotmánybíróság is osztja ezt a véleményt. 1980. február 20-i határozata szerint a biztosítottak nyugdíjai
és a  biztosítottak kötelező nyugdíjbiztosításból eredő várományai a  tulajdongarancia (alaptörvény 14.  cikk)
védelmét élvezik (BVerfGE 53, 257 [289 ff.]; 55, 114 [131]). A tulajdon állagára vonatkozó garancia konkrét terjedelme
a  tulajdon tartalmától és korlátaitól függ, aminek meghatározása a  törvényhozóra tartozik (BVerfGE 37, 132 [140];
50, 290 [339 ff.]; 53, 257 [292]). Ha a jogalkotó csak a jövőben keletkező biztosítási viszonyokra kiterjedően változtat,
akkor ez  semmilyen alkotmányjogi problémát nem vet fel. Amennyiben egyidejűleg már fennálló várományokba
avatkozik be, figyelemmel kell lennie arra, hogy a változtatások lehetősége csak bizonyos keretek között lehetséges.
Ugyanakkor a  keletkezőben lévő igényekre vonatkozó feltételek megváltoztathatatlansága ellentmondana
a nyugdíjbiztosítási viszonynak, amely – szemben a magánbiztosítási jogviszonnyal – kezdettől fogva nem tisztán
biztosítási elven alapul, hanem a szolidaritás és szociális kiegyenlítés gondolatán nyugszik (BVerfGE 11, 221 [226];
22,  241 [253]). A  törvényhozói beavatkozásnak azonban megfelelő indokokon kell nyugodnia (BVerfGE 31, 275
[290]). Ilyen ok lehet a  kötelező nyugdíjbiztosítási rendszer működésének és teljesítőképességének a  megőrzése,
javítása mindenki érdekében vagy a  megváltozott gazdasági feltételekhez való igazodás (BVerfGE 53,  257
[293]). A  német alkotmánybíróság gyakorlata értelmében a  közjogi igények védelme tulajdonként a  kötelező
nyugdíjbiztosításból származó szolgáltatásokra támasztott követelésekre vonatkozik, valamint a  nyugdíjbiztosítási
viszony alapján a biztosított egyes olyan jogállásaira, amelyek további feltételek teljesítése esetén, pl. a várakozási
idő leteltével vagy a biztosításra okot adó esemény bekövetkeztével, teljes joggá (Vollrecht) erősödhetnek.
[48] 2. Az Alaptörvény átmeneti rendelkezései külön szabályozást tartalmaztak a nyugdíjakkal kapcsolatban.
 [49] Az előző Alkotmány 2011. június 15-től hatályos 70/E.  § (3)  bekezdése – amelynek első mondata kimondta, hogy
az  ellátáshoz való jog a  nyugellátás tekintetében az  általános öregségi nyugdíjkorhatárt betöltött, a  nyugellátás
törvényi feltételeinek megfelelő személyre terjed ki, a  harmadik mondata szerint pedig az  általános öregségi
nyugdíjkorhatár betöltését megelőzően folyósított nyugellátás törvényben meghatározottak szerint csökkenthető
és szociális ellátássá alakítható, munkavégzésre való képesség esetén megszüntethető – megengedte az ellátások
egy részének a csökkentését és átalakítását, bizonyos esetben a megszüntetését is. Ez a szabály 2012. január 1-jéig
volt hatályban.
[50] Magyarország Alaptörvényének átmeneti rendelkezései (a  továbbiakban: Ár.) 19.  cikk (5)  bekezdése ugyanakkor
úgy szólt, hogy „A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény 2011. december 31-én hatályos
70/E.  § (3)  bekezdés harmadik mondatát a  2011. december 31-én hatályos szabályok szerint nyugellátásnak
minősülő ellátásokra azok feltételeinek, jellegének és összegének megváltoztatása, más ellátássá alakításuk vagy
megszüntetésük tekintetében 2012. december 31-éig alkalmazni kell” [az Alaptörvény negyedik módosítása után
ugyanezt tartalmazza az Alaptörvény 19. pont (5) bekezdése].
[51] Az Ár. 19.  cikk (5)  bekezdése az  előző Alkotmány egy rendelkezésének további alkalmazását írta elő. Az  előző
Alkotmány 70/E.  § (3)  bekezdése – az  indokolása szerint – „azt teszi lehetővé, hogy az  öregségi nyugdíjkorhatár
betöltését megelőzően folyósított nyugellátást a  törvényben meghatározottak szerint csökkentsék, és szociális
ellátássá alakítsák vagy munkavégzésre való képesség esetén megszüntessék. Az  előző Alkotmányba ezt
a módosítást a 2011. évi LXI. törvény illesztette be, amely 2011. június 15. napjától lépett hatályba. Ezen szabályok
megalkotásával a  jogalkotó a  jövő generációk védelme érdekében annak a  jogi lehetőségét teremtette meg,
hogy kizárólag az  öregségi nyugdíjkorhatárt betöltött személyek részesüljenek nyugellátásban. Az  említett
szabályok 2012. december 31-ig alkalmazhatóak. Az  államnak ezen időpontig nyílik lehetősége a  nyugellátások
átalakításáról rendelkezni, amely után a  szabály továbbhatása már nem szükséges. Ilyen szabályokat tartalmaz
például a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi
CXCI. törvény.”
[52] Az előző Alkotmány és az Alaptörvény átmeneti rendelkezései különbséget tettek, az Alaptörvény különbséget tesz
az öregségi nyugdíjkorhatár betöltését megelőzően folyósított nyugellátás és az öregségi nyugdíjkorhatárt betöltött
személyek nyugellátása alkotmányjogi kezelését illetően. Az  öregségi nyugdíjkorhatár betöltését megelőzően
folyósított nyugellátás átalakítására és csökkentésére a törvényhozó alkotmányi felhatalmazást kapott, az öregségi
nyugdíjkorhatárt betöltött személyek nyugellátása vonatkozásban ezt a  lehetőséget sem az előző Alkotmány, sem
az Alaptörvény átmeneti rendelkezései nem nyitották meg.
[53] A Tny. 83/C.  §-a hatálybalépése időpontjának – amely a  korhatár alatti nyugellátások átalakítására nyitva álló
határidő utáni, vagyis 2013. január 1-je – a jelen ügyben nincs jelentősége, mert a Tny. említett szabálya a korhatárt
elért, és a már átalakított, az átalakítás után öregségi nyugdíjnak minősülő ellátás folyósítására vonatkozik.
[54] 3. Az  Alaptörvény a  szociális biztonság körében szövegszerű változásokat vezetett be. A  társadalombiztosítás
fogalom nem szerepel az  Alaptörvény XIX.  cikkben. A  XIX.  cikk (4)  bekezdése annyit rögzít, hogy Magyarország
az  időskori megélhetés biztosítását a  társadalmi szolidaritáson alapuló egységes állami nyugdíjrendszer
fenntartásával és önkéntesen létrehozott társadalmi intézmények működésének lehetővé tételével segíti
elő. Mindezt kiegészíti a  40.  cikk, amely szerint a  „nyugdíjrendszer alapvető szabályait a  közös szükségletek
kielégítéséhez való kiszámítható hozzájárulás és az  időskori létbiztonság érdekében sarkalatos törvény határozza
meg”.
[55] A jelen ügyben jelentősége van annak, hogy az  öregségi nyugdíjkorhatárt betöltött személyek jogszerzése
személyes hozzájáruláshoz van-e kötve.
[56] Az Alaptörvényben előírt sarkalatos törvényt a  „Magyarország gazdasági stabilitásáról” szóló 2011. évi
CXCIV.  törvényként (a  továbbiakban: Gst.) alkotta meg az  Országgyűlés. A  Gst. VI. Fejezete a  nyugdíjrendszer
alapvető szabályairól, a  9.  pont a  nyugdíjrendszer alapelveiről szól. Az  alapelvek között a  40.  § (2)  bekezdése
kimondja: „Az állami nyugdíjrendszerben az  ellátási jogosultság nyugdíjjárulék fizetésen alapul.” A  (3)  bekezdés
szerint „Az állam garantálja az  állami nyugdíjak kifizetését.” Megállapítható tehát, hogy a  nyugdíjjogosultságot
változatlanul személyes hozzájárulás, járulékfizetés alapozza meg.
[57] Az új alkotmányos környezetben az  Alaptörvény XIII.  cikk (1)  bekezdése úgy rendelkezik, hogy mindenkinek joga
van a tulajdonhoz. Ebből következik, hogy a tulajdonként megszerzett (és így az alkotmányos tulajdonvédelem alatt
álló) vagyoni jogi igényeket az Alaptörvény XIII.  cikke védi. Ezt erősítette meg a  (már az Alaptörvény hatálya alatt
elfogadott) 3048/2013. (II. 28.) AB határozat is, amely rámutatott arra, hogy a társadalombiztosítási jogviszonyokkal
összefüggő szolgáltatások esetében továbbra is fennáll az  alkotmányos tulajdonvédelem, amelynek korlátozása
a közérdekűségi teszt alapján állapítható meg.
[58] A jogosultsági feltételeket teljesítve megszerzett, a  ténylegesen folyósított nyugdíjra való jogosultság vagyoni
értékű jog, melyet az  Alaptörvény XIII.  cikke véd. E  jogosultság feltételhez kötése, a  jelen esetben az  öregségi
nyugdíj folyósításának átmeneti szüneteltetése az  Alaptörvény XIII.  cikke szerinti „tulajdon” korlátozását jelenti,
amelyre csak törvényben, közérdekből és azzal arányosan van lehetőség. Ezért vizsgálni kell, hogy a  szabályozás
megfelelő egyensúlyt teremt-e a  közösség általános érdekei és az  érintett személy alapvető jogainak védelme
követelményei között.
[59] 4. A  Tny. 83/C.  §-a törvény. A  korlátozás formális szempontból ezért jogszerű. Tartalmi szempontból a  közérdek
szolgálata mint a  tulajdonhoz való jogba történő beavatkozás legitim célja és az  egyéni alapjogok védelme
tekintetében méltányos mérlegelésre van szükség. Ezt fejezi ki az  Alaptörvénynek az  az előírása, hogy a  jogos
tulajdon is társadalmi felelősséggel jár, illetve azt kivételesen, közérdekből el lehet vonni.
[60] Annak vizsgálata során, hogy a  tulajdonjog-korlátozásnak volt-e legitim célja, az  állam szabadságot élvez annak
megítélésében, hogy mit kíván meg a közérdek. Az is a törvényhozó értékelésétől függ, hogy a közérdek érvényre
juttatásához a  tulajdonhoz való jog korlátozása szükséges-e. Ugyanakkor e  tekintetben a  törvényhozó értékelése
mégsem teljesen szabad: a határ ott húzódik, ahol a közérdek érdekében történő fellépésnek nyilvánvalóan nincs
észszerű alapja.
[61] A Tny. 83/C. §-át beiktató szabály az „egyes törvényeknek a központi költségvetésről szóló törvény megalapozásával
összefüggő, valamint egyéb célú módosításáról” szóló 2012. évi CCVIII. törvényben szerepel. A  módosítás célja
a nyugdíjrendszer fenntarthatóságával függ össze, és a társadalmi szolidaritás kifejezését szolgálja.
[62] Minden társadalom fenntartásához hozzátartozik a  múlt, a  jelen és a  jövő generációjának egymás iránti
szolidaritása, amely a  számok nyelvére lefordítva részben a  társadalombiztosítási jogban jelenik meg.
A  nyugdíjrendszert illetően a  feltételek megváltoztathatatlansága ellentmondana a  nyugdíjbiztosítási viszonynak,
amely, szemben a  magánbiztosítási jogviszonnyal, kezdettől fogva nem tisztán biztosítási elven alapul, hanem
a  szolidaritás és szociális kiegyenlítés gondolatán nyugszik; a  törvényhozói beavatkozásnak azonban megfelelő
indokokon kell nyugodnia. Alkotmányjogi szempontból azt sem nem lehet eleve kizárni, hogy a törvényhozó olyan
szabályozást alkothasson, amely szükség esetén szolidaritás közösségbe vonja az  öregségi nyugdíjra már jogot
szerzett személyeket is, ha ennek megfelelő indoka van.
[63] A nyugdíjrendszer egyensúlyának megteremtésére való törekvés észszerű indoka a  szabályozásnak.
Az  indítványokra okot adó jogszabályban a  havi nyugdíj szüneteltetéséről van szó, és nem a  nyugdíjjogosultság
végleges, teljes elvesztéséről. A  korlátozás átmeneti jellegű, a  nyugdíj folyósítása folytatódik, amikor az  érintett
személy elhagyja az állami foglalkoztatást. Ezért a korlátozás nem a  jogának lényegét érinti, és a  jog lényege nem
sérül. Miután a szóban forgó szabályozás hatályba lépett, az érintett személy választhatta meg munkaviszonyának
megszüntetését, nyugdíja folyósításának folytatását, vagy a  munkaviszonyban maradást és a  nyugdíjának
szüneteltetését. A  jelenlegi állami nyugdíjrendszerben az  ellátás nem teljesen biztosítási alapú. Az  Alaptörvény
alapján Magyarország az  időskori megélhetés biztosítását a  társadalmi szolidaritáson alapuló egységes állami
nyugdíjrendszer fenntartásával segíti elő.
[64] Az állami nyugdíjrendszerben az állami nyugdíj funkciója a megélhetés biztosítása. A vizsgált szabályok alkalmazása
során, az  érintett személy nyugdíja folyósításának szüneteltetése arra tekintettel történik, hogy számára az  állami
költségvetés terhére munkajövedelmet (munkabért, illetményt) folyósítanak. Vagyis egyrészt (átmenetileg)
megszűnik a nyugdíjfizetés célja, a munkaviszony hiányában kieső jövedelem pótlása, másrészt az érintett személy
ténylegesen és kivételt nem engedően nem marad a megélhetést biztosító jövedelem nélkül.
[65] A nyugdíj folyósításának szüneteltetése nem jelenti sem a  nyugdíjjogosultság megszüntetését (elvonását), sem
a nyugdíj összegének nominális csökkentését, mivel a munkavégzésre irányuló jogviszony megszűnését követően
a  nyugdíj folyósítása ismételten elkezdődik. Kétségtelen, hogy a  kétféle jövedelem egyidőben nem folyósítható,
ám a  döntés, hogy a  munkavégzésből származó jövedelem vagy az  ennek pótlását szolgáló nyugdíj folyósítása
történik-e, a nyugdíjjogosult személy saját személyes döntése.
[66] A vizsgált szabályozás a  fentiek szerint megfelelő egyensúlyt teremt a  közösség általános érdekei és az  érintett
személy alapvető jogainak védelme követelményei között. A Tny. 83/C. §-a ezért nem áll ellentétben az Alaptörvény
XIII. cikkével.
[67] 5. Az  Alaptörvény XV.  cikke alapján a  törvény előtt mindenki egyenlő, Magyarország az  alapvető jogokat
mindenkinek bármely megkülönböztetés nélkül biztosítja. A  hátrányos megkülönböztetés tilalma nem
jelenti minden megkülönböztetés tilalmát, a  tilalom elsősorban az  alkotmányos alapjogok terén tett
megkülönböztetésekre terjed ki. Személyek közötti, alaptörvénysértő hátrányos megkülönböztetés akkor
állapítható meg, ha valamely személyt vagy embercsoportot más, azonos helyzetben lévő személyekkel vagy
csoporttal történt összehasonlításban kezelnek hátrányosabb módon. A  megkülönböztetés pedig akkor
alaptörvény-ellenes, ha a  jogszabály a  szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó (egymással
összehasonlítható) jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne. Rámutatott
az Alkotmánybíróság arra is, hogy az alapjognak nem minősülő egyéb jogra vonatkozó, személyek közötti hátrányos
megkülönböztetés vagy más korlátozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a sérelem összefüggésben
áll valamely alapjoggal, végső soron az emberi méltóság jogával, és a megkülönböztetésnek, illetve korlátozásnak
nincs tárgyilagos mérlegelés szerint észszerű indoka, vagyis önkényes {lásd összefoglalóan: 14/2014. (V. 13.)
AB határozat, Indokolás [32]}. Az Alaptörvény XV. cikk (1) és (2) bekezdésének ezt az értelmezését követte a 32/2015.
(XI. 19.) AB határozat is (Indokolás [78]–[80] és [91] bekezdései).
[68] 5.1. A  83/C.  §-hoz fűzött indokolás alapján ez  a  szabály az  ún. „dupla ellátás” tilalmának mint közérdeknek
az  érvényre juttatására irányul a  közszférában. Az  indokolás szerint a  közszférában „bevezetésre kerül a  dupla
ellátás tilalma. Ennek értelmében az  e  jogviszonyban álló személyek illetményük mellett öregségi nyugdíjban,
korhatár előtti ellátásban és szolgálati járandóságban, átmeneti bányászjáradékban és a  balettművészeti
életjáradékban nem részesülhetnek, azokat a  nyugdíjfolyósító a  jogviszony fennállásának időtartamára hivatalból
szünetelteti.” A  kettős kifizetés kizárása általában az  olyan szociális ellátásokra jellemző, amelyeknél az  ellátási
jogosultságot a  természetes személy elnehezült élethelyzete vagy rászorultsága indokolja; ilyen esetben az  egyes
ellátások közül a  kettős kifizetés kizárása érdekében a  jogosultnak választania kell. Szociális ellátások körében
alkalmazott az  a  további korlátozás is, hogy ha az  ellátásra jogosult keresőtevékenységet folytat, és ebből eredő
jövedelme egy meghatározott összeghatárt meghalad, ellátását megszüntetik. A  kettős kifizetés kizárása elvére,
illetve a  rászorultság megszűnésére épülő e  szabályok kétséget kizáróan összhangban vannak az  Alaptörvény
ama rendelkezéseivel, amelyek az  állam szociális intézkedését élethelyzethez és rászorultsághoz kötik [XIX.  cikk
(1)–(2) bekezdés].
[69] Ugyanakkor a  Tny. 83/C.  §-ában szereplő ellátások egyike sem minősül szociális intézkedésnek. Az  Alaptörvény
XIX. cikke elválasztja egymástól a szociális biztonság nyújtására való törekvést [XIX. cikk (1) bekezdés] és az állami
nyugdíjra való jogosultságot [XIX. cikk (4) bekezdés], amelynek feltételeit törvény állapíthatja meg. Sem az öregségi
nyugdíj, sem a jogállási törvények szerinti jogviszonyokban járó illetmény nem rászorultságon alapul.
[70] 5.2. A  hátrányos megkülönböztetés tilalma az  azonos szabályozási körbe vont jogalanyok közötti olyan,
alkotmányos indok nélkül tett különbségtételre vonatkozik, amelynek következtében egyes jogalanyok hátrányos
helyzetbe kerülnek. Nem tekinthető viszont hátrányos megkülönböztetésnek, ha a  jogi szabályozás különböző
tulajdonságokkal bíró alanyi körre eltérő rendelkezéseket állapít meg, mert alkotmányellenes megkülönböztetés
csak összehasonlítható – azonos csoportba tartozó – személyi körben lehetséges {például: 3062/2012. (VII. 26.)
AB  határozat, Indokolás [168], 3/2014. (I. 21.) AB határozat, Indokolás [46]–[47]}. Az  Alkotmánybíróság a  jogalkotó
által megjelölt céltól függetlenül vizsgálja, hogy a megkülönböztetésnek van-e megfelelő indoka.
[71] Nem igazolható, hogy a közszférában alkalmazott, öregségi nyugdíjban részesülő személy hasonló vagy lényegében
hasonló helyzetben van, mint a magángazdaságban foglalkoztatott, öregségi nyugdíjban részesülő személy. A Tny.
83/C. §-a nemcsak nyugdíjszabály, hanem foglalkoztatáspolitikai és fiskális előírás is.
[72] A jogalkotó viszonylag szabadon alakíthatja a  közszférában a  foglalkoztatáshoz hozzáférés szabályait, ennek
feltételeit. Az  államháztartási forrásból, vagy a  magángazdaságban való foglalkoztatás között jelentős jogi és
ténybeli különbségek vannak. Az  állam mint munkáltató helyzete nem azonos a  magángazdaság munkáltatóival.
Az  állam jellemzően állami feladatot, költségvetési szervek útján, haszonszerzésre törekvés nélkül lát el,
a magángazdaság munkaadói más szervezeti és pénzügyi feltételek között tevékenykednek. Habár mind az állami,
mind pedig a  magánszektor alkalmazottai a  kötelező társadalombiztosítási nyugdíjrendszerhez kapcsolódnak,
amelyhez hasonlóan, és ugyanolyan mértékben járulnak hozzá, ez  önmagában nem jelenti azt, hogy hasonló
helyzetben vannak. Az államháztartásból eredő forrással való gazdálkodásra lehet eltérő szabályt alkotni különösen
az  államháztartási pénzügyi egyensúly fenntartása érdekében. A  szabály nem akadályozza a  magángazdaságban
foglalkoztatottak nyugdíjának és fizetésének együttes folyósítását.
[73] Az Alkotmánybíróság a fentiekre figyelemmel a jelen esetben úgy találta, hogy az Alaptörvény XV. cikkével nem áll
ellentétben a Tny. 83/C. §-a, valamint ezzel szoros tartalmi összefüggésben a Tny. 102/I–102/J. §-a.
[74] 5.3. Habár a  közszférában azon személyek jogviszonyának megszüntetése, akik a  rájuk irányadó öregségi
nyugdíjkorhatárt betöltötték, és a szükséges szolgálati időt megszerezték, fő szabály szerint kötelező, a közszférában
alkalmazandó nyugdíjpolitikai elvekről szóló 1700/2012. (XII. 29.) Korm. határozat számos kivételt tett lehetővé;
pl. a  munkáltató különösen fontos érdeke vagy a  költségvetési szerv alaptevékenysége a  továbbfoglalkoztatást
indokolhatja. A  Tny. 83/C.  §-a ama személyekre hatályosulhat, akiknek a  továbbfoglalkoztatásáról döntött
a munkáltató.
[75] Az érintett személyek valamennyien korhatárt betöltött, öregségi nyugdíjra jogosult személyek, akiknek a  kereső
tevékenysége öregségi nyugdíjra való jogosultságukra figyelemmel bármikor megszüntethető foglalkoztatójuk
által, vagy azt bármikor ők maguk is megszüntethetik.
[76] A törvény hatálybalépését megelőzően, 2012. december hónapban az öregségi nyugdíjaknál a létszám az Országos
Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság szerint 1 995 922 fő volt. A  Tny. 83/C.  §-a alkalmazásával a  nyugdíjfolyósító
kimutatása alapján 6840 esetben kellene szüneteltetni a  nyugdíjat. Továbbfoglalkoztatást 2013. április 30-ig
4547 személy kezdeményezett; az  egészségügyben 1906 továbbfoglalkoztatási kérelemből 1848-at a  Kormány
támogatott.
[77] A Tny. szabályozásából kitűnik, hogy az nem vonatkozik minden, az állam szolgálatában álló személyre, hanem csak
a tételesen megjelölt, jogállási törvények hatálya alá tartozó személyekre.
[78] Nem vonatkozik példának okáért egyes választott közjogi tisztségviselőkre, valamint a  munkaviszony keretében
foglalkoztatottakra, ez  utóbbiakra akkor sem, ha költségvetési szerv alkalmazásában állnak. Noha a  szabályozás
kiterjeszthető lenne valamennyi munkaviszonyra és tisztségviselőre, a  kivételeknek észszerű indoka az, hogy
az egyrészt a passzív választójoggal függ össze, másrészt egyes kinevezett tisztségviselők sajátos jogállásán alapul
(102/J. §).
[79] A nyugdíjrendszer egyensúlyának megteremtésére való törekvés mellett ennek a megkülönböztető szabályozásnak
felismerhető, tárgyilagos mérlegelés szerinti észszerű indoka van, ezért az  nem áll ellentétben az  Alaptörvény
XV. cikk (1) bekezdésével.
[80] 6. Ami a  Tny. 83/C.  §-a, valamint ezzel szoros tartalmi összefüggésben [Alaptörvény 24.  cikk (4)  bekezdése]
a  Tny.  102/I–102/J.  §-ai nemzetközi egyezménybe ütközését állító indítványokat illeti, az  Alkotmánybíróság
figyelembe vette a Bíróság Nagykamarájának döntését.
[81] Az EJEB Kamarája 2015. december 15-én a  78117/13 (Fábián kontra Magyarország) számú ügyben határozatot
hozott a  Tny. 83/C. és 102/I.  §-ai alkalmazásával kapcsolatban. Az  ügy lényeges elemei szerint a  felperes mint
öregségi nyugdíjban részesülő személy önkormányzatnál köztisztviselőként dolgozott 2012. július 1-jétől. A  Tny.
2013. január 1-jei módosítását követően (Tny. 83/C.  §) felfüggesztették azoknak a  személyeknek a  nyugdíjfolyósítását, akiket a  közszféra meghatározott területein foglalkoztatnak; nem lépett hatályba ilyen korlátozás
azoknak az  öregségi nyugdíjára, akiket a  magánszektorban foglalkoztatnak. Az  új szabály alkalmazásával
a  kérelmező nyugdíjának folyósítását 2013. július 2-án felfüggesztették. A  felperes által benyújtott fellebbezés
az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatósághoz eredménytelen volt.
[82] A Kamara a határozatban megállapította, hogy a Kormány által felhozott érvek alapján az a különbségtétel, amelyet
a panaszos köztisztviselő sérelmezett a nyugdíjasok különféle csoportjai között az öregségi nyugdíjat illetően, nem
alapul semmilyen objektív és észszerű okon, ezért sérti az  Egyezmény 14.  cikkét az  első kiegészítő jegyzőkönyv
1. cikkével összefüggésben (33. és 34. bekezdés). A Kamara nem vizsgálta az első kiegészítő jegyzőkönyv 1. cikkének
(tulajdon védelme) önálló sérelmét.
[83] Az ügy a  Nagykamara elé került. A  Nagykamara 2017. szeptember 5-én hozott döntést. Megállapította, hogy
az  állami nyugdíj felfüggesztése a  közszolgálatban foglalkoztatott nyugdíjas számára nem sérti a  javak békés
élvezetéhez való jogot. Megállapította azt is, hogy a  köztisztviselők és a  magánszektorban foglalkoztatott
nyugdíjasok nyugdíjainak állami nyugdíj folyósítására való jogosultság különbsége nem jelenti a megkülönböztetés
tilalmának sérelmét.
[84] A Nagykamara döntése értelmében az  első kérdés az  volt, hogy a  felperes mint a  közszolgálatban alkalmazott
öregségi nyugdíjban részesülő személy, hasonló vagy lényegében hasonló helyzetben volt-e, mint
a  magánszektorban foglalkoztatott öregségi nyugdíjban részesülő személy. A  különböző helyzeteket jellemző
és az  összehasonlíthatóságukat meghatározó elemeket a  szóban forgó különbségtételre vonatkozó intézkedés
tárgyának és céljának fényében kellett értékelni.
[85] A figyelembe veendő elemek közül három az  EJEB-nek abból az  ítélkezési gyakorlatából ered, amely elismerte
a köztisztviselők és a magánszemélyek közötti különbségtételt. Először is, a Szerződő Felek szükségszerűen széles
körű szabadságot élveznek, amikor a  közszférában a  foglalkoztatáshoz való hozzáférést szabályozzák, valamint
az ilyen foglalkoztatást szabályozó feltételek meghatározásánál is. Másodszor intézményes és funkcionális okokból
az  állami szektorban és a  magánszektorban történő foglalkoztatás között jellemzően jelentős jogi és ténybeli
különbségek vannak, különösen a  szuverén állami hatalom gyakorlásával és az  alapvető közszolgáltatások
nyújtásával járó területeken. Harmadszor nem lehet feltételezni, hogy a  foglalkoztatással kapcsolatos feltételek,
beleértve a  pénzügyi feltételeket is, vagy a  foglalkoztatáshoz kapcsolódó szociális ellátásokra való jogosultság
hasonló lenne a  közszolgálatban és a  magánszektorban, és ezért nem feltételezhető, hogy az  alkalmazottak
e  kategóriái ebben a  vonatkozásban hasonló helyzetben lennének. A  felperes ügye feltárta, hogy figyelembe
kell venni egy negyedik tényezőt, nevezetesen az  állam szerepét, amikor munkáltatóként jár el. Mint munkaadók
az állam és szervei nem állnak hasonló helyzetben a magánszektorbeli szervezetekkel, ami az intézményi kereteket
és tevékenységük pénzügyi és gazdasági alapjait illeti, jelentősen eltérő a finanszírozás, a pénzügyi nehézségek és
válságok elleni intézkedések meghozatala.
[86] Mind az  állami, mind pedig a  magánszektor alkalmazottai a  kötelező társadalombiztosítási nyugdíjrendszerhez
kapcsolódtak, amelyhez hasonlóan és ugyanolyan mértékben járultak hozzá. Ez  azonban önmagában nem
elegendő annak megállapításához, hogy lényegében hasonló helyzetben vannak. A  felperes köztisztviselőként
olyan államháztartási illetményt kapott, amely összeegyeztethetetlen az  ugyanazon forrásból származó öregségi
nyugdíj egyidejű folyósításával. A pénzügyi, szociális és foglalkoztatáspolitika vonatkozásában az államháztartásból
származó nyugdíj és a fizetés egyidejű felhalmozására vonatkozó korlátozó szabályt olyan jogalkotási intézkedések
részeként vezették be, amelyek célja a  pénzügyi kiegyenlítés az  állam nyugdíjrendszerében. A  szabály nem
akadályozta meg a  magánszektorban foglalkoztatottak nyugdíjának és fizetésének együttes folyósítását, amelyet
nem az állam, hanem a költségvetésen kívüli magánháztartások finanszíroznak.
[87] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  EJEB Nagykamarája egyrészt egyedi ügyben a  nyugdíjfolyósítás
szüneteltetését nem találta az  Egyezménybe ütközőnek, másrészt a  döntés indokolása alapvetően nem tér el sem
a  tulajdonhoz való jog, sem a  hátrányos megkülönböztetés tilalma tekintetében attól az  értelmezéstől, amelyet
az  Alkotmánybíróság a  fentiekben kifejtett. Ezért – a  Nagykamara 2017. szeptember 5-i döntésére is figyelemmel –
az Alkotmánybíróság a nemzetközi szerződésbe ütközés megállapítására irányuló indítványokat – ideértve a Q) cikkre
hivatkozó indítványokat is – elutasította.
[88] 7. Az  Alkotmánybíróság e  határozatának közzétételét a  Magyar Közlönyben az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdése alapján
rendelte el.
Budapest, 2017. október 16. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
26/2010. (III. 4.) AB végzése.  Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság által országos népszavazás kezdeményezésére irányuló
aláírásgyűjtő ív hitelesítése tárgyában hozott határozata ellen benyújtott kifogás alapján meghozta a következő
végzést: Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság 411/2009. (X. 8.) OVB határozata ellen benyújtott kifogást
érdemi vizsgálat nélkül visszautasítja. Az Alkotmánybíróság ezt a végzését a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás 1. Az Országos Választási Bizottság (a továbbiakban: OVB) a 411/2009. (X. 8.) OVB határozatában megtagadta annak
az országos népszavazás kezdeményezésére irányuló aláírásgyűjtő ív mintapéldányának a hitelesítését, amelyen
a következő kérdés szerepel: „Egyetért-e Ön azzal, hogy magyar vízmű, magyar vízi-közmű, magyar vízi-közművet
kiszolgáló Magyarországon lévő kút, és Magyarországon lévő termálkút csak a Magyar Állam és a magyar
önkormányzatok tulajdonában lehessen?” Az OVB határozatának indokolásában azt állapította meg, hogy az aláírásgyűjtő ív mintapéldányán szereplő kérdés
nem felel meg az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban:
Nsztv.) 13. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelményének. Az OVB utalt az Alkotmánybíróság 52/2001.
(XI. 29.) AB határozatára, melyben megállapította, hogy ha a kérdés több olyan alkérdésből áll, amelyek
ellentmondanak egymásnak, amelyek egymáshoz való viszonya nem egyértelmű, vagy amelyek nem következnek
egymásból, illetve amelyek tartalmilag egymáshoz nem kapcsolódnak, nemcsak az Nsztv. 13. § (1) bekezdése sérül,
hanem csorbul az Alkotmány 2. § (2) bekezdésén alapuló népszavazáshoz való jog is. (ABH 2001, 399, 405.) Az OVB
indokolása szerint a tárgyalt népszavazási kezdeményezés nem felel meg ezeknek a kritériumoknak.
2. A választási eljárásról szóló 1997. évi C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 130. § (1) bekezdése értelmében: „Az Országos
Választási Bizottságnak az aláírásgyűjtő ív, illetőleg a konkrét kérdés hitelesítésével kapcsolatos döntése elleni kifogást
a határozat közzétételét követő tizenöt napon belül lehet – az Alkotmánybírósághoz címezve – az Országos Választási
Bizottsághoz benyújtani.” Az OVB határozatának közzétételére a Magyar Közlöny 2009. október 8-án megjelent, 2009. évi 143. számában került
sor. Az OVB határozatával szemben a népszavazás kezdeményezője – jogi képviselője útján – kifogást nyújtott be,
amely 2009. október 26-án, – a határozat közzétételétől számított tizennyolcadik napon – érkezett az OVB-hez, és
2009. október 27-én az Alkotmánybíróságra. Az Alkotmánybíróság korábbi, 36/2004. (X. 6.) AB végzésében rámutatott arra, hogy a Ve. 4. § (3) bekezdése
értelmében – a törvényben szabályozott más határidőkhöz hasonlóan – az OVB határozata elleni kifogás benyújtására
megállapított határidő is „jogvesztő” és a határidő utolsó napján 16 órakor jár le. A Ve. 4. § (4) bekezdése szerint
a napokban megállapított határidőket a naptári napok szerint kell számítani. A Ve. 116. §-ának és a 77. §
(1) bekezdésének együttes alkalmazásával az is megállapítható, hogy a kifogás „megérkezése” számít a benyújtás
időpontjának. (ABH 2004, 1015.) Mindezek alapján megállapítható, hogy az OVB határozata elleni kifogás legkésőbb
2009. október 23-án érkezhetett volna meg határidőben az OVB-hez. [Lásd: 86/2008. (VI. 13.) AB határozat, ABH 2008,
1555, 1556.] A Ve. 77. § (5) bekezdése alapján a kifogást érdemi vizsgálat nélkül el kell utasítani, ha az elkésett, vagy nem tartalmazza
a (2) bekezdés a)–c) pontjában foglaltakat. Az Alkotmánybíróság fentieket figyelembe véve megállapította, hogy a 411/2009. (X. 8.) OVB határozat ellen
benyújtott kifogás elkésett, mert az a törvényben meghatározott határidő lejárta után érkezett meg. Ezért
az Alkotmánybíróság a kifogást a Ve. 77. § (5) bekezdésében, 116. § -ában és 130. § (1) bekezdésében foglaltak,
valamint az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és
egységes szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK 2009. január, 3.) 29. § d) pontja alapján érdemi vizsgálat
nélkül visszautasította. A kifogás érdemi vizsgálat nélküli visszautasítása következtében az OVB határozata változatlanul hatályban marad.
Az Alkotmánybíróság a végzés közzétételét az OVB határozatnak a Magyar Közlönyben való megjelenésére tekintettel
rendelte el. Budapest, 2010. március 2. Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság helyettes elnöke


text:
32/2014. (IX. 30.) NFM utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében biztosított jogkörömben eljárva az alábbi utasítást adom ki:
1. § A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII.  törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdés b) pontja alapján a felszámolói névjegyzék vezetésével
kapcsolatos feladatok irányítására és összehangolására 2014. október 1. napjától 2015. március 31. napjáig dr. Kunfalvi
Zoltánt miniszteri biztossá nevezem ki.
2. § A miniszteri biztos feladatkörében ellátja
a) a felszámolói névjegyzék vezetésével összefüggő feladatokat,
b) a felszámolási eljárásban az adós szervezetek vagyontárgyai elektronikus értékesítési rendszerének
létrehozásával, működtetésével és üzemeltetésével összefüggő feladatokat,
c) a felszámolási eljárásra vonatkozó jogszabályok és közjogi szervezetszabályozó eszközök előkészítését,
d) a Nemzeti Reorganizációs Nonprofit Kft. feletti szakmai felügyeletet.
3. § (1) A miniszteri biztos a Ksztv. 38. § (7) bekezdése szerinti helyettes államtitkári illetménynek megfelelő összegű díjazásra
és juttatásokra jogosult.
(2) A Ksztv. 38. § (10) bekezdés b) pontja alapján a miniszteri biztos tevékenységét a Miniszteri Kabinet keretében működő
titkárság nem segíti.
4. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
Dr. Seszták Miklós s. k.,
 nemzeti fejlesztési miniszter


text:
434/2015. (X. 27.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII.  törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Juhász Esztert
2015. november 1. napjától határozatlan időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2015. október 16. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
1/2014. (I. 21.) MNB rendelete a jegybanki alapkamat mértékéről.
A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2013. évi CXXXIX. törvény 171.  § (1)  bekezdés a)  pontjában kapott felhatalmazás alapján,
a Magyar Nemzeti Bank Monetáris Tanácsának döntésére tekintettel a következőket rendelem el:
1. § A jegybanki alapkamat mértéke 2,85%. 2. § (1) Ez a rendelet 2014. január 22-én lép hatályba.
 (2) Hatályát veszti a jegybanki alapkamat mértékéről szóló 36/2013. (XII. 17.) MNB rendelet.
Dr. Matolcsy György s. k.,
 a Magyar Nemzeti Bank elnöke