text:
898/B/2009. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítványok tárgyában meghozta a következő h a t á r o z a t o t: 1. Az Alkotmánybíróság a személyi jövedelemadóról szóló 1995. CXVII. törvény 3. § 9. e) és 86. pontja, 16. § (5)–(6) bekezdése, valamint 25. § (5), (6) és (7) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja. 2. Az Alkotmánybíróság az egészségügyi hozzájárulásról szóló 1998. LXVI. törvény 3. § (1) bekezdés a) ab) pontja és (4) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény 4. §
q) pontja alkotmányellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
4. Az Alkotmánybíróság a közteherviselés rendszerének átalakítását célzó törvénymódosításokról szóló 2009.
évi LXXVII. törvény 2. § (4) bekezdése, 7. §-a, 8. §-a,
17. §-a, 111. § (3) bekezdése, 117. § (1)–(2) bekezdése,
118. § (1)–(2) bekezdése, 119. §-a, 122. § (1)–(2) bekezdése, 169. §-a és 177. § h) pontja alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló eljárást
megszünteti.
5. Az Alkotmánybíróság a közteherviselés rendszerének átalakítását célzó törvénymódosításokról szóló
2009. évi LXXVII. törvény 11. §-a alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló eljárást
megszünteti.
I. 1. Az Alkotmánybírósághoz összesen öt indítvány érkezett a közteherviselés rendszerének átalakítását célzó törvénymódosításokról szóló 2009. évi LXXVII. törvény
(a továbbiakban: Krtv.) egyes rendelkezései alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára.
Az indítványok a Krtv. 2. § (4) bekezdése, 7. §-a, 8. §-a,
17. §-a, 111. § (3) bekezdése, 117. § (1)–(2) bekezdése,
118. § (1)–(2) bekezdése, 119. §-a, 122. § (1)–(2) bekezdése, 169. §-a, 177. § h) pontja rendelkezéseit támadták, az
Alkotmány 2. § (1) bekezdés, 9. §-a, 13. §-a, 70/A. §-a,
70/I. §-a sérelmére hivatkoznak.
Az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak
közzétételéről szóló, többször módosított és egységes
szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK
2009. január, 3., a továbbiakban: Ügyrend) 28. §-a alapján
az Alkotmánybíróság a tárgyi összefüggések miatt az
ügyeket egyesítette, és az indítványokat egy eljárásban bírálta el.
Az öt indítványból az első négy lényegében azt kifogásolja, hogy a Krtv. – a személyi jövedelemadóról szóló
1995. évi CXVII. törvény (a továbbiakban: Szja tv.) módosítása, a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (a továbbiakban:
Tbj.) módosítása és az egészségügyi hozzájárulásról szóló
1998. évi LXVI. törvény (a továbbiakban: Eho tv.) módosítása révén – úgy alakította át a személyi jövedelemadó, a
társadalombiztosítási járulék és az egészségügyi hozzájárulás szabályait, hogy bevezette a „tevékenység piaci értéke” fogalmát: ez a fogalom az indítványozók szerint a határozatlanságánál fogva sérti az Alkotmány egyes, említett
szabályait.
2. Az első négy indítvány 2009. augusztus 25-én, szeptember 3-án, 11-én és november 10-én érkezett az Alkotmánybíróságra.
Az indítványozók fő kifogása az, hogy véleményük szerint a jogalkotó túlzottan tágan határozta meg a tevékenység piaci díjazása fogalmát. Erre épülve kellene meghatároznia a jogalkalmazónak a személyes közreműködői
díj-kiegészítés, illetve kivét kiegészítés összegét. Ezzel a
törvény tulajdonképpen a vállalkozás nyereségéből jövedelembe, illetve járulékba való átcsoportosítást ír elő. Az
indítványozók szerint a törvény úgy vezet be új fogalmakat, hogy a tartalmára még csak törvényi vélelmet sem állít
fel, így a fogalmak a törvény alapján mind a jogalkalmazó,
mind a jogalkotó számára értelmezhetetlenek. A képlékeny szabályozás jogbizonytalanságot eredményez. Utólag már az adóhatóság nem állíthat fel törvényi vélelmet.
Így az indítványozók szerint a törvény a jogalkalmazó számára nem teszi lehetővé a jogkövető magatartást.
A fogalom-meghatározatlanságból adódóan a leendő
vállalkozó számára nem, vagy csak nagyfokú bizonytalansággal állapítható meg, hogy a vállalkozásával milyen
közgazdasági feltételrendszerbe léphet be, illetve milyen
keretek között működik, netán kényszerűen, s önhibán
kívül mi miatt szűnik meg vállalkozása.
Hivatkoztak arra is, hogy egy korrekt piacgazdaságban
nem a törvényhozóra, hanem a vállalkozó döntési szabadságába tartozik, hogy a cégben keletkező jövedelmet milyen csatornán keresztül, osztalékként (külön adózó jövedelemként) veszi-e ki, avagy munkabérként (ami az összevont adóalapba tartozik) fizeti ki.
Érveltek azzal is, hogy míg a személyes közreműködés
ellenértéke és a kivét összege egyéni járulékalapot képez,
és így a fizetett egyéni járulék alapján a magánszemélynek
ezek után ellátás (táppénz, nyugdíj stb.) jár, ugyanez nem
valósul meg a kivét-kiegészítés (mint a személyes munkavégzés díja) és a személyes közreműködői díj-kiegészítés
esetében, mert azt nem vonja be a jogalkotó az egyéni járu-
lékalapba. Ezzel szemben az alkalmazottaknál minden
(személyes) munkavégzés ellenértéke után a fizetendő
egyéni járulékfizetés fejében ellátás jár, vagyis a jogalkotó
deklarált szándéka szerint személyes munkavégzésnek tekinti a vállalkozói munkavégzést, azonban nem tekinti
mégsem azonosnak más személyes munkavégző tevékenységgel, és tb-, illetve nyugdíj-ellátásbeli különbséget
tesz a magánszemélyek között.
Hivatkoztak visszamenőleges hatályra is azzal kapcsolatban, hogy az előző évben jóváhagyott, de csak a tárgyévben kifizetett osztalékból is átminősítést rendel el a
törvény.
3. Az első négyből az egyik indítvány kifogásolja a
Krtv. 11. § (3) bekezdését is, az ún. „szuperbruttósítás”
egyik szabályát, az Alkotmány 70/I. §-a sérelmére hivatkozva.
4. Az első négy indítvány benyújtását követően a Krtv.-t
és a Krtv.-ben módosítani tervezett egyes más törvényeket
módosította a 2009. november 16-án kihirdetett, az egyéni
vállalkozóról és az egyéni cégről szóló 2009. évi
CXV. törvénnyel és a megtakarítások ösztönzésével
összefüggő törvénymódosításokról szóló 2009. évi
CXVI. törvény (a továbbiakban: Tv.).
A Tv. 2. §-a és a 108. § 19. és 20. pontja „a tevékenység
piaci értéke” fogalmával kapcsolatban tartalmaz a személyi jövedelemadót, a társadalombiztosítási járulékot és
egészségügyi hozzájárulást érintő módosításokat.
A módosítások lényege, hogy „a tevékenység piaci értéke” fogalmat az új szabályokban a „tevékenységre jellemző kereset” (a magánszemély főtevékenységére jellemző,
a piaci viszonyoknak megfelelő díjazás) váltotta fel.
Lényeges változás továbbá, hogy a Tv. – szemben az
eredeti, a Tv. javaslatához fűzött miniszteri indokolás szerint is valóban hiányos szabályozással – a szokásos piaci
értékre vonatkozó, új értelmező rendelkezések között ma
már háromféle, választható számítási módot is tartalmaz a
magánszemély főtevékenységére jellemző, a piaci viszonyoknak megfelelő díjazás meghatározására.
A Tv. további lényeges, új szabálya kiegészítette az
Szja tv.-t azzal a kötelezettséggel, hogy a tevékenységre
jellemző kereset meghatározásánál figyelembe vett körülményekről, szempontokról feljegyzést kell készíteni, amelyet az adózással összefüggő iratok részeként kell kezelni,
és az adó utólagos megállapításához való jog elévüléséig
meg kell őrizni.
Ezekre a változásokra – különösen az Szja tv. 3. §
9. e) pontja kiegészítésére – figyelemmel azok az indítványok, amelyek „a tevékenység piaci értéke” meghatározásának a bizonytalanságára visszavezethető okból állították
a Krtv. egyes, „a tevékenység piaci értéke” fogalommal
kapcsolatos szabályai alkotmányellenességét, a módosítás
következtében tárgytalanná váltak.
Az Ügyrend 31. § a) pontja alapján az Alkotmánybíróság az eljárást megszünteti, ha az indítvány benyújtása
után a vizsgálat alá vont jogszabály hatályát vesztette, és
ezzel az indítvány tárgytalanná vált. Ezért az Alkotmánybíróság a Krtv. 2. § (4) bekezdése, 7. §-a, 8. §-a, 17. §-a,
111. § (3) bekezdése, 117. § (1)–(2) bekezdése, 118. §
(1)–(2) bekezdése, 119. §-a, 122. § (1) bekezdése, 169. §-a
és 177. § h) pontja alkotmányellenességnek megállapítására és megsemmisítésére irányuló eljárást megszüntette.
II. 1. Az ötödik indítvány 2010. február 3-án, vagyis a
Krtv. említett módosítása után érkezett az Alkotmánybíróságra, három szakmai kamarától.
Ennek tárgya a beadvány külzete szerint az Szja tv.
3. §-ának 9. e) pontja és 86. pontja, 16. §-ának (5)–(6) bekezdése, 25. §-ának (5), (6) és (7) bekezdése szabályai, valamint az Eho tv. 3. § (1) bekezdés a) ab) pontja és
(4) bekezdése.
Ezzel szemben a beadvány 2. oldalán az indítványozók
a Szja tv. „3. § 86. pontja, 16. § (5) bekezdése, 25. § (5) bekezdése”, az Eho tv. „3. § (4) bekezdése”, továbbá a Tbj.
„4. § q) pontja” alkotmányellenességének megállapítását
kérik.
A beadvány tárgyának megjelölése és a kifejezetten
vizsgálni kért szabályok felsorolása eltér egymástól: ez
utóbbiban nem szerepel az Szja tv. 3. § 9. e) pontja és az
Eho tv. 3. § (1) bekezdés a) ab) pontja.
Ugyanakkor a „megtámadott jogszabályok” szövegének ismertetése tartalmazza az Szja tv. 3. § 9. e) pontját,
valamint az Eho tv. 3. § (1) bekezdés a) ab) pontjait is.
Minderre figyelemmel az Alkotmánybíróság az indítványt kiterjedtnek tekintette ezekre a szabályokra [az
Szja tv. 3. § 9. e) pontja és az Eho tv. 3. § (1) bekezdés
a) ab) pontja rendelkezései] is.
A beadvány C pontja tartalmazza az alkotmányellenességet megalapozó érveket.
A 14–30. pontig a jogbiztonság sérelméről, ezen belül a
normavilágosságról és a jogalkotási folyamat alkotmányellenességéről van szó; a 31–38. pontig az Alkotmány
70/I. §-a sérelmét állítják, míg a 39–45. pontig az Alkotmány 70/A. §-ának sérelme szerepel.
1.1. Az indítvány szerint a támadott szabályok egy definícióra épülnek, a tevékenységre jellemző kereset fogalmára, ami értelmezhetetlen és a gyakorlatban alkalmazhatatlan (16. pont). Az indítvány az egyes pontokban csak az
Szja tv.-t említi, de a kifejtett érveket a Tbj.-re és az Eho
tv.-re is vonatkoztatja, mert a tevékenységre jellemző kereset lesz az alapja több esetben e fizetési kötelezettségek
kiszámításának is.
A tevékenységre jellemző kereset fogalmát meghatározó szabály [Szja tv. 3. § 9. e) pont] ellen szóló érveket
a jogbizonytalansággal összefüggésben az indítvány
C 18. pontja tartalmazza. Eszerint: „A »főtevékenységre
jellemző, piaci viszonyoknak megfelelő díjazás« meghatározására a jogalkotó által meghatározott számítási módszerek [Szja tv. 3. § 9. e) pont] súlyos jogbizonytalanságot
eredményeznek a jogalkalmazás során. Hiszen e törvény
valójában csak látszólag ad módszert a tevékenységre jellemző kereset összegének meghatározására. A felkínált
módszerek ugyanis nem felelnek meg a normavilágosság
követelményének és nem alkalmazhatók minden adózó
esetében (pl. ügyvédek, közjegyzők, stb. esetében az
összehasonlító adatok valótlansága vagy hiánya okán).
Következésképp, a törvény az adózó kötelezettségévé teszi a tevékenységre jellemző kereset meghatározására alkalmas módszerek kidolgozását, úgy, hogy közben a módszer alkalmasságára vonatkozó bizonyítási terhet a vele
járó valamennyi adókockázattal együtt az adózóra hárítja át.”
1.2. Az Alkotmány 70/I. §-ának sérelme kapcsán az indítvány arra hivatkozik, hogy „a tevékenységre jellemző
kereset definíciója” nem elégíti ki az Alkotmánybíróság
gyakorlatában kialakított ama követelményeket, amelyek
szerint az adó alapjának meghatározását vélelemmel csak
kivételes esetben és többletgaranciák megléte esetén lehet
alkalmazni, és az semmiképpen nem válhat nem valós jövedelmek megadóztatásának eszközévé.
Az indítvány szerint „az Eho tv. (4) bekezdése” szintén
ellentétes az Alkotmány 70/I. §-ával, különös tekintettel
arra, hogy az adónak a kötelezettek jövedelmi, vagyoni viszonyaival közvetlen kapcsolatban kell állnia. A támadott
szabály deklaráltan egy, a magánszemély által még meg
nem szerzett jövedelmet kíván a fizetési kötelezettség körébe vonni. Az eho alapja ugyanis az az összeg lenne, amelyet osztalékként meg lehetett volna állapítani, ki lehetett
volna fizetni.
1.3. Az indítvány azzal is érvel, hogy a támadott szabályok elfogadásához vezető jogalkotási folyamat is alkotmányellenes. Eszerint a Krtv.-ből nem derül ki, hogy az az
Szja tv.-t is módosítja. A Krtv. ún. saláta-törvény, a kizárólag jogszabályváltoztatásokat tartalmazó törvényben megtalálni valamit szinte lehetetlen, a törvény áttekinthetetlen,
követhetetlen és ezért megismerhetetlen. Tekintettel az
Szja tv. jelentőségére, ez a szabályozási technika alkotmányosan elfogadhatatlan, sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság elvét, különös tekintettel a
8/2003. (III. 14.) AB határozatban kidolgozott alkotmányos követelményeket.
1.4. Azt is állítják, hogy az Eho tv. 3. § (4) bekezdése
diszkriminatív, az Alkotmány 70/A. §-ába ütközik.
Az Eho tv. 3. § (4) bekezdése értelmében az eho fizetési
kötelezettség alanyai – azaz a szabályozás szempontjából
azonos csoportba tartozó, egymással összehasonlítható
jogalanyok (homogén csoport) – azok a társas vállalkozások, melyek a vállalkozás tevékenységében személyesen közreműködő tag részére – bár a számvitelről szóló
2000. évi C. törvény szabályai szerint lehetett volna – osztalékot nem fizettek.
Egy vállalkozásban keletkező nyereség sorsa számviteli
és adójogi szempontból kétféle lehet. Egyfelől azt osztalékként fel lehet osztani, vagy a profitot „tőkésíteni” lehet.
Ez utóbbinak célja, hogy a vállalkozás érdekében további
beruházásokat lehessen eszközölni, nem várt kiadásokra
biztonsági tartalékot lehessen képezni stb.
Hangsúlyozzák, hogy a nyereség már egyszer adózott
jövedelem, amely a társasági adó megfizetése után „keletkezik”.
Az indítványozók szerint a jogalkotó ezt az egyszer már
adózott jövedelmet kívánja még egyszer, kvázi büntető
jelleggel újfent megadóztatni, hiszen valójában azokat
sújtja, akik hosszú távú megfontolások alapján szeretnék
tervezni üzleti stratégiájukat.
Ezért az Eho tv. támadott szabálya egyértelműen beruházás ellenes, és olyan esetekben is büntető jellegű többlet
járulékteherhez vezet, amikor a vállalkozás magatartása
jóhiszemű.
Arra is hivatkoznak, hogy a társas vállalkozásokban a
személyesen közreműködő tag „léte” az osztalék keletkezése és felosztása tekintetében tökéletesen irreleváns elem.
A személyes közreműködés önmagában semmilyen befolyással nincs a nyereség nagyságára vagy bármilyen olyan
egyéb tényezőre, amely racionálisan indokolhatná a speciális eho fizetési kötelezettséget, így erre közterhet alapítani teljesen önkényes.
Különösen szélsőséges jogalkalmazásra nyílik lehetőség az olyan szellemi tevékenységet végzők esetében, akik
nem állnak (esetleg nem is állhatnak) munkaviszonyban,
nincs teljes munkaidejű önfoglalkoztatási kötelezettségük,
vagy lehetőségük. Akik esetében kifejezett versenyjogi tilalom van tarifák, ajánlott díjtételek alkalmazására, akik
esetében nincs (és esetleg nem is képezhető ésszerűen)
nyilvános, jó hírű vagy közhiteles kontroll adatbázis, mint
az alkotó és előadóművészek, a sajtó egyes foglalkozási
kategóriái vagy az ügyvédek.
2. Az egy indítványozó szerint az Eho tv. 3. § új (4) bekezdése a személyesen közreműködő tagokat foglalkoztató társas vállalkozásokra – jellemzően a kisvállalkozásokra – olyan terhet ró, amely a piac többi szereplőit nem érinti. Az eho feltételezett jövedelem címén elvonja a társaság
vagyonának egy részét, ez az Alkotmány 13. §-ába ütközik.
A törvény szövegében „a személyesen közreműködő
tag részesedésére jutó azon része” fordulattal összefüggésben a jogalkotó nem határozza meg a részesedésre jutó
számítási módot, ami jogbizonytalanságot okoz.
Azzal is érveltek, hogy a szabályozás a járulékfizetés
alapjában tesz különbséget, amikor nem vonja járulékalapba a kivét kiegészítés és a közreműködői díj-kiegészítés
összegét, ez pedig tb.–, illetve nyugdíj-ellátásbeli különbséget tesz magánszemélyek között, ami diszkriminatív.
III. 1. Az Alkotmány érintett szabályai szerint:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokrati
kus jogállam. (…) 13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz
való jogot. (…)
70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén
tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az
állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül. (…)
70/I. § (1) Minden természetes személy, jogi személy és
jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni.”
2. A kifogásolt jogszabályok az indítvány elbírálásakor
az alábbiak:
2. 1. Az Szja tv. szerint:
„3. § E törvény alkalmazásában az egyes fogalmak je
lentése a következő: (…)
9. Szokásos piaci érték: az az ellenérték (a továbbiakban
ideértve a kamatot és a tevékenység piaci viszonyoknak
megfelelő díjazását is), amelyet független felek összehasonlítható körülmények esetén egymás között érvényesítenek, vagy érvényesítenének. Nem független felek között a
szokásos piaci értéket a következő módszerek valamelyikével kell meghatározni: (…)
e) személyes közreműködői, egyéni vállalkozói tevékenység esetében választható továbbá
ea) az az ellenérték, amely – a személyes közreműködő,
az egyéni vállalkozó képzettségét, szakmai gyakorlatát, tevékenységének többféleségét, fő-, kiegészítő- vagy másodállás jellegét, a ráfordított vagy kieső időt (pl. betegség,
hatósági intézkedés miatt) stb. figyelembe véve – a tevékenység folytatásának adott térségében, adott körülményei
között, hasonló munkakörben az adott színvonalú, terjedelmű tevékenységet folytató munkavállalót megilleti
vagy megilletné;
vagy
eb) a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó által elért
bevételből a személyes közreműködő(k) díja, illetve a vállalkozói kivét nélkül számított költségek, a szokásos vállalkozói haszon levonásával meghatározott összeg és az
ea) pontban említett körülmények figyelembevételével
megállapított járandóság,
vagy
ec) a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó által elért
bevételből a személyes közreműködő(k) díja, illetve a vállalkozói kivét nélkül számított költségek levonásával meghatározott összeg 80 százaléka és az ea) pontban említett körülmények figyelembevételével megállapított járandóság,
azzal, hogy szokásos vállalkozói haszon az a haszon, amelyet összehasonlítható tevékenységet végző független felek összehasonlítható körülmények között elérnek, figyelembe véve a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó piaci
helyzetét, kockázatait, versenyképességét, eredményessé
gét, működési feltételeit (kezdés, szünetelés, megszűnés,
elemi kár, hatósági intézkedés stb.). (…)
86. A tevékenységre jellemző kereset: a magánszemély
főtevékenységére jellemző, a piaci viszonyoknak megfelelő díjazás. (…)
16. § (…)
(5) Ha a vállalkozói kivét nulla vagy éves összege nem
éri el az adóévben a tevékenységre jellemző kereset éves
összegét, önálló tevékenységből származó jövedelemnek
minősül a vállalkozói osztalékalapból a (7) bekezdés szerint megállapított jövedelem, de legfeljebb abból az a rész
(bármelyik a továbbiakban: kivét-kiegészítés), amely a
vállalkozói kivéttel együtt, illetve ennek hiányában eléri a
tevékenységre jellemző keresetet.
(6) Az egyéni vállalkozó a kivét-kiegészítést – a jövedelemszerzés időpontjának az adóév utolsó napját tekintve –
adóbevallásában állapítja meg és annak adóalapja után az
adót a bevallás benyújtására nyitva álló határidőig fizeti
meg. (…)
25. § (…)
(5) Ha az egyszerűsített vállalkozói adó hatálya alá nem
tartozó társas vállalkozásban a személyes közreműködő
nem részesül személyes közreműködői díjban vagy annak
éves összege az adóévben nem éri el a tevékenységre jellemző kereset éves összegét, nem önálló tevékenységből
származó bevétel az említett társas vállalkozás által a személyes közreműködő számára kifizetett osztalék és/vagy
az adóévben jóváhagyott, osztalékelőlegként már kifizetett osztalék, de legfeljebb ezek együttes összegéből az a
rész, amely a személyes közreműködői díjjal együtt, illetve ennek hiányában eléri a tevékenységre jellemző kereset
éves összegét (bármelyik a továbbiakban: személyes közreműködői díj-kiegészítés). A több társas vállalkozásban
személyes közreműködő, illetve személyes közreműködőként és egyéni vállalkozóként is tevékenységet folytató
magánszemély esetében ezt a rendelkezést arra a jogviszonyára tekintettel kell alkalmazni, amelynél a főtevékenységre jellemző kereset a legmagasabb.
(6) A társas vállalkozás a személyes közreműködői
díj-kiegészítés összegéről az adóévet követő év január
31-éig köteles igazolást adni a személyes közreműködőnek, aki ennek alapján – a jövedelemszerzés időpontjának
az adóév utolsó napját tekintve – a személyes közreműködői díj-kiegészítés adóalapja után az adót adóbevallásban
állapítja meg azzal, hogy az osztalék után már levont
(megfizetett) adónak a személyes közreműködői díj-kiegészítésre jutó részét levont (megfizetett) adóelőlegként
veszi figyelembe. A kiadott igazolásban feltüntetett adatokról a társas vállalkozás az adóévet követő év február
15-éig adatot szolgáltat az állami adóhatóságnak.
(7) Az adó utólagos megállapításához való jog elévüléséig tartó megőrzési kötelezettséggel
a) a társas vállalkozás a személyes közreműködő tevékenységére jellemző keresetének meghatározásánál figyelembe vett körülményekről, szempontokról;
b) több társas vállalkozásban személyes közreműködő,
illetve személyes közreműködőként és egyéni vállalkozó
ként is tevékenységet folytató magánszemély valamennyi
tevékenységére jellemző keresetéről
feljegyzést készít, amelyet az adózással összefüggő iratok
részeként kezel.”
2.2. Az Eho tv. szerint:
„3. § (1) A kifizető – kifizető hiányában vagy ha a kifi
zető az adóelőleg alapját képező jövedelem után adót
(adóelőleget) nem köteles megállapítani – a jövedelmet
szerző magánszemély 27 százalékos mértékű egészségügyi hozzájárulást fizet az adóévben kifizetett, juttatott, a
személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény
(a továbbiakban: Szja tv.) szerinti
a) összevont adóalapba tartozó jövedelemnél (…)
ab) a vállalkozói kivét és a kivétkiegészítés együttes
összegének, illetve a személyes közreműködői díj és a személyes közreműködőidíj-kiegészítés együttes összegének,
de legfeljebb a vállalkozóra irányadó, Tbj.-ben meghatározott tevékenységre jellemző kereset tárgyévi összegének
a vállalkozói jogviszonyra tekintettel a tárgyévre bevallott
nyugdíjjárulék alapját meghaladó része, (…)
(4) Az egyszerűsített vállalkozói adó hatálya alá nem
tartozó, Szja tv. szerinti társas vállalkozás 27 százalékos
mértékű egészségügyi hozzájárulást fizet azon összeg
után, amelyet a számvitelről szóló törvény szerint a vállalkozás tevékenységében személyesen közreműködő tag részére osztalékként, részesedésként meg lehetett volna állapítani, ki lehetett volna fizetni, de legfeljebb a pozitív adózott eredmény tag részesedésével arányos része után. Az
így megállapított egészségügyihozzájárulás-alap nem lehet több, mint a Tbj.-ben meghatározott tevékenységre jellemző kereset azon része, amely meghaladja a vállalkozói
jogviszonyra tekintettel bevallott nyugdíjjárulék-alap és
az (1) bekezdés ab) alpontjában meghatározott egészségügyihozzájárulás-alap együttes összegét.”
2.3. A Tbj. szerint:
„4. § E törvény alkalmazásában: (…)
q) Tevékenységre jellemző kereset: a természetes sze
mély főtevékenységére jellemző, a piaci viszonyoknak
megfelelő díjazás.”
IV. Az indítványok nem megalapozottak. 1. Az egyik legfontosabb jellemzője az Szja-nak, hogy
az Szja tipizált vagy analitikus adó. Ez azt jelenti, hogy figyelembe veszi a jövedelem eredetét (munka, tőke vagy
vegyes). Ez a rendszer a különböző foglalkozási, tevékenységi csoportok (pl. kisiparosok, magánkereskedők,
ingatlan-bérbeadók, mezőgazdasági kistermelők, szellemi
tevékenységet folytatók stb.) tekintetében érvényesített eltérő politikai értékelés rugalmas kifejezésére alkalmas. Az
Szja rendszerében számít az, hogy melyik adóalanynak
milyen jövedelméről van szó. Ezért adóalapról, adómér
tékről, kedvezményekről nem lehet általában beszélni, hanem csakis az egyes jövedelem-típusok függvényében.
A személyi jövedelemadó rendszerében jelenleg két fő
jövedelemtípust különböztetünk meg: az összevonás alá
kerülő jövedelmeket és a külön adózó jövedelmeket. Minden olyan jövedelem összevonás alá kerül, ahol a törvény
nem ír elő elkülönített adózást. Az elkülönítés mögött preferenciális, vagy pragmatikus szempontok húzódnak.
Az új rendelkezések értelmében a módosítás által érintett személyi körnek (az egyéni vállalkozónak és a társas
vállalkozás személyesen közreműködő magánszemély
tagjának) másként kell jövedelemadót fizetnie, mint eddig.
A Krtv.-vel bevezetett változás lényege, hogy eredetileg a „tevékenység piaci értéke” szerinti összeget kell figyelembe venni az egyik fő jövedelemtípus, az összevont
adóalap adójának megállapításánál, mégpedig úgy, hogy
az Szja szerint az egyes külön adózó, más jövedelemből az
összevont adóalapba kell átcsoportosítania az adózónak
annyit, amennyi a „tevékenység piaci értéke” szerinti
összeget eléri. Az átcsoportosítás a személyes közreműködői díj-kiegészítés, illetve kivét kiegészítés elnevezést viseli.
Minthogy a társadalombiztosítási járulék alapja, és az
egészségügyi hozzájárulás alapja is bizonyos esetekben
szintén az összevont adólapba tartozó jövedelem mértékéhez igazodik, a „tevékenység piaci értéke” ezért főszabály
szerint irányadó lesz az említett közterhek megfizetésénél is.
A „tevékenység piaci értéke” a fentiek szerint adóalapra
(járulékalapra) vonatkozó szabály. Az adóalap az adótényállás egyik eleme, amely így az adófizetési kötelezettségre, ha nem is egyetlen tényezőként, de lényeges hatással bír.
2. Az Alkotmánybíróság elsőként azt az indítványt vizsgálta, amely szerint a támadott szabályok egy olyan definícióra – a tevékenységre jellemző kereset fogalmára
[Szja tv. 3. § 9. e) és 86. pontja] – épülnek, ami értelmezhetetlen és a gyakorlatban alkalmazhatatlan.
2.1. Az Alkotmánybíróság gyakorlata értelmében önmagában az, hogy egy jogszabály, illetőleg adott esetben
jogszabályi rendelkezések a maguk összefüggéseiben értelmezésre szorulnak, alkotmányossági kérdést nem vet
fel. A jogállamiság elvéből, követelményéből azonban az
is következik, hogy a jogértelmezés nem válhat a jogalkalmazó szerv önkényes, szubjektív döntésének eszközévé.
Annak alkotmánybírósági értékelése, hogy ilyen alkotmányosan nem tolerálható helyzet mikor áll fenn, mindig az
adott jogszabály normatartalma alapján ítélhető meg
(754/B/1999. AB határozat, ABH 2002, 1050, 1054.).
Az Alkotmánybíróság ezért a jelen esetben is azt vizsgálta, hogy a kifogásolt jogszabályi rendelkezések normatartalma hordoz-e olyan ellentmondást, amely a jogalkalmazás során jogértelmezéssel nem oldható fel, illetve az
adott jogi környezetben a jogalkalmazó szerv jogértelmezése önkényes döntésekhez vezethet-e.
Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint
alkotmányellenessé csak az a szabály nyilvánítható, amely
értelmezhetetlen voltánál fogva teremt jogbizonytalanságot, mert hatását tekintve nem kiszámítható és címzettjei
számára előre nem látható. Csak a jogalkalmazás számára
eleve értelmezhetetlen jogszabály sérti a jogbiztonságot
[vö.: 36/1997. (VI. 11.) AB határozat, ABH 1997, 222,
232.].
Az Alkotmánybíróság – az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 20. §-a
szerint – az arra jogosult indítványa alapján jár el. Az Alkotmánybíróság ezért a módosított fogalommeghatározás
alkotmányellenességét abban az általánosságban vizsgálta, amilyen általánosságban és amilyen okok alapján azt az
eljárást kezdeményező indítvány támadja.
2.2. A vizsgált rendelkezés célja nyilvánvalóan az volt,
hogy a tevékenységre jellemző kereset erejéig a vállalkozás eredményéből akár személyes közreműködés, akár
osztalék címén keletkező jövedelem ne elkülönülten adózó jövedelemként adózzon (és mentesüljön a tb-járulék
alól), hanem legyen része az összevont adóalapnak (s ekként legyen járulékalap is).
A Krtv. eredeti szabálya helyébe lépő módosítás a tevékenységre jellemző kereset fogalmának meghatározására
irányul.
A társas és az egyéni vállalkozói, összevont adóalapba
utalt jövedelem meghatározásához a „szokásos piaci érték” a kiindulópont. A vállalkozónak ezen kívül le is kell
írnia, hogyan, milyen körülmények figyelembevételével
állapította meg ezt a jövedelem-típust. A feljegyzést öt
évig kell megőrizni. A szokásos piaci érték meghatározására a módosított törvény háromféle módszert kínál.
Az első (összehasonlító) módszer a vállalkozás eredményességéből indul ki, választása esetén a tevékenységre
jellemző kereset megállapítása történhet például az adott
térségre vonatkozó kereseti statisztikák alapján is.
A második és harmadik módszer a vállalkozás bevételéből indul ki.
Az indítvány nem fejtette ki, hogy „a szokásos piaci érték” háromféle módszere közül melyik, és milyen okból
nem alkalmas a tevékenységre jellemző kereset meghatározására. Az indítványban a három módszer elkülönítése
nem is szerepel. Az indítvány általánosságban állítja, hogy
„a felkínált módszerek … nem felelnek meg a normavilágosság követelményének és nem alkalmazhatók minden
adózó esetében (ld. ügyvédek, közjegyzők, stb. esetében
az összehasonlító adatok valótlansága vagy hiánya okán).
Következésképp, a törvény az adózó kötelezettségévé teszi a tevékenységre jellemző kereset meghatározására alkalmas módszerek kidolgozását, úgy, hogy közben a módszer alkalmasságára vonatkozó bizonyítási terhet a vele
járó valamennyi adókockázattal együtt az adózóra hárítja át.”
Az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre a jogszabály
önálló, alkotmányossági kérdéstől elvonatkoztatott értelmezésére [lásd pl. 675/B/1990. AB határozat, ABH 1990,
243, 246.; 35/1991. (VI. 20.) AB határozat, ABH 1991,
175, 176–177.; 1615/B/1992. AB határozat, ABH 1993.
637, 639.].
Az Alkotmánybíróságnak nem feladata annak eldöntése
sem, hogy a rendes bíróságnak az ügy elbírálása során
mely jogszabályt, vagy annak mely rendelkezését kell alkalmaznia. A történeti tényállás megállapítása, a jogszabály és a tényállás egymásra vonatkoztatása, ezzel kapcsolatban a jogszabály értelmezése a bíróság feladata. Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatakor a jogszabály és az Alkotmány egymásra vonatkoztatott értelmezését végzi el [31/1993. (V. 21.)
AB határozat, ABH 1993, 242, 243.].
Az Alkotmánybíróság szerint az indítványban kifogásolt jogszabály szövegéből, összefüggéseiből azonban nem
lehet olyan megalapozott következtetésre jutni, hogy azok
tartalma a jogalkalmazás számára eleve értelmezhetetlen
lenne, és emiatt e szabályok sértenék a jogbiztonságot.
A jogszabálynak az Alkotmánybíróság gyakorlatából is
megállapíthatóan az életviszonyok, az adott jogviszonyok
tipikus vonásait kell figyelembe vennie, ezt az igényt a
szóban lévő rendelkezések – különösen, amikor a bevételt
teszik a tevékenységre jellemző kereset meghatározása kiindulópontjának – kielégítik. A bevétel mint kiindulópont
a jövedelemadónál az adott jogviszony tipikus eleme. Annak eldöntése, hogy konkrét ügyekben a törvény támadott
szabályai egymásra és a tényállásra tekintettel miként
alkalmazandók, a jogalkalmazó – végső soron a bíróság –
hatáskörébe tartozik.
A bizonyos mértékű értékelést engedő fogalmak használata a jogi szabályozás hagyományos eszköze, amely a
jogalkalmazó jogilag kötött döntési felhatalmazását jelenti.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint önmagában az
sem tekinthető alkotmányellenesnek, ha a jogalkotó az
érintett rendelkezések érvényesülését, a tevékenységre jellemző kereset fogalmát az eset összes körülményei
figyelembevételével rendeli megállapítani.
Jóllehet a tevékenységre jellemző kereset mértékét – az
Szja tv.-re általánosan irányadó önadózás keretében – az
adózónak kell megállapítania, ez azonban nem állítható
párhuzamba az egyes nagy értékű vagyontárgyakat terhelő
adóról szóló 2009. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban:
Nért.) lakóingatlanra vonatkozó, a 8/2010. (I. 28.) AB határozatban (ABK 2010. január, 14.) kifejtett követelményekkel, az eltérő jogszabályi környezetre figyelemmel.
A Nért. vagyonadókat szabályozott, az Szja tv. jövedelemadóra vonatkozik.
A Nért. esetében a bizonytalanság forrása az volt, hogy
az adó alapjául szolgáló forgalmi érték a Nért. alkalmazásában nem kapcsolódott konkrét jogügylethez, (adó)hatósági megállapításhoz vagy szakértői értékbecsléshez.
A most vizsgált esetben megszerzett bevételről van szó,
amely konkrét körülményekkel jellemezhető ügyletekhez,
az adóalany által folyamatosan kifejtett tevékenységhez
kapcsolódik.
A Nért. nem állapított meg olyan számítási módszert
sem, amellyel az adó alapja az adóalany által meghatározható lett volna. A most vizsgált esetben az Szja tv. tartalmaz ilyen módszereket (összehasonlító módszer, költség
és jövedelem módszer, bevétel alapú módszer).
A Nért. olyan adatszolgáltatásra kötelezte az adóalanyt,
amelynek pontos ismeretével – konkrét gazdasági esemény hiányában – az adó alanya általában nem rendelkezett. A most vizsgált esetben az adóalany az általa kifejtett
tevékenység jellemzőit és körülményeit ismeri, emellett az
adóalanynak feljegyzést is kell készítenie a tevékenységére jellemző kereset meghatározásánál általa figyelembe
vett körülményekről, szempontokról.
A Nért. eredeti szabályai alapján egy lakóingatlan aktuális forgalmi értéke, vagyis a vagyontárgy eladása esetén
árként általában elérhető pénzösszeg nagysága rendszerint
széles – a mindenkori ingatlanpiaci viszonyoktól függő –
alkusávban mozog. Egy lakóingatlan árát illetően 10 százalékosnál jóval nagyobb, akár 30–40 százalékos, vagy
néha még ennél is nagyobb eltérések sem szokatlanok.
A Nért. által módosított Art. alapján a feltételezett forgalmi értékben való viszonylag kis mértékű – 10%-os – tévedés is olyan kockázatot jelentett, amelynek következményeit a törvény a vagyonadónál egyoldalúan az adóalanyra
hárította. A most vizsgált esetben ilyen külön szankció,
egyoldalúan az adóalanyra hárított kockázat nincs.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság szerint nem állapítható meg, hogy az Szja tv. 3. § 9. e) és 86. pontja az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe ütközne.
3. Az Alkotmánybíróság ezt követően azt vizsgálta,
hogy az Alkotmány 70/I. §-a sérül-e „a tevékenységre jellemző kereset” alkalmazását az adóalap meghatározásánál
előíró szabályozásban (kivét kiegészítés, személyes közreműködői díj-kiegészítés), vagyis az Szja tv. rendelkezései
[a 16. § (5)–(6) bekezdése, 25. § (5), (6) és (7) bekezdése]
nem valós jövedelmek adóztatásának eszközévé vált-e.
Az Szja tv. szerint „jövedelem a magánszemély által
más személytől megszerzett adóköteles bevétel egésze,
vagy a bevételnek az e törvény szerint tételesen igazolt,
igazolás nélkül elismert, átalányban meghatározott költségekkel csökkentett része, vagy a bevétel e törvényben
meghatározott hányada”. Bevétel a magánszemély által
bármely jogcímen és bármely formában – pénzben (a továbbiakban ideértve a készpénz-helyettesítő eszközt is),
és/vagy nem pénzben – mástól megszerzett vagyoni érték
[4. § (1)–(2) bekezdés].
Az Szja tv. ugyanakkor különbséget tesz az összevont
adóalap és annak adója, valamint az ettől külön adózó
egyes más jövedelmek között. Az összevont adóalapba három jövedelemtípus, az egyes külön adózó jövedelmek közé hat jövedelem-csoport tartozik.
Az összevont adóalapba tartozik a vállalkozói kivét és a
személyes közreműködői díj; az egyes külön adózó jövedelmek között szerepel az osztalékalap és az osztalék.
A most vizsgált módosítás bevezetéséig az érintett személyek viszonylag szabadon dönthettek arról, hogy a meg
szerzett adóköteles bevételből mekkora részt határoznak
meg vállalkozói kivétként vagy személyes közreműködői
díjként. A „tevékenységre jellemző kereset” az összevont
adóalapot védi.
3.1. A tevékenységre jellemző kereset alkalmazását előíró változtatás lényege, hogy a törvény a személyes tevékenység eredményeként keletkező jövedelem felosztását
osztalékra és tagi jövedelemre vagy vállalkozói kivétre
– az eddigiekhez képest – az adóalanyra nézve hátrányosabban határozza meg. A vállalkozónak megváltozik az a
korábbi joga, hogy viszonylag szabadon eldöntse, milyen
formában vegye ki a vállalkozásban keletkező jövedelmét
a vállalkozásból.
Az Alkotmánybíróság már egy korai határozatában utalt
arra, hogy amikor az Alkotmány megfogalmazza az állampolgárok közteherviselési kötelezettségére vonatkozó szabályt, nem ad további fogalommeghatározást. Annak meghatározása, hogy mi minősül jövedelemnek, már a jogalkotás feladata. (579/B/1990. AB határozat, ABH 1991,
503.)
A 61/2006. (XI. 15.) AB határozatában pedig utalt arra,
hogy az Alkotmánybíróságnak az alkotmányossági vizsgálat alá vont konkrét adójogszabály rendelkezései alapján
esetről esetre, a szabályozás – így különösen az adótárgy –
összes sajátosságának a figyelembevételével kell döntést
hoznia abban a kérdésben, hogy a jogalkotó az Alkotmány
70/I. §-ában meghatározott jövedelmi és vagyoni viszonyokhoz való kötöttség keretei között maradt-e a szabályozás kialakítása során (ABH 2006, 674, 683).
Az ún. szuperbruttósításról szóló határozat [110/2009.
(XI. 18.) AB határozat, ABH 2009, 971, 983.] pedig abból
indult ki, hogy mindaddig, amíg kétséget kizáróan kimutatható a közvetlen összefüggés az adóalany foglalkoztatásával, jövedelemszerző tevékenységével keletkező jövedelem és az adó alapja között, addig a jogalkotó megmarad
az alkotmányosság határain belül.
3.2. Az Alkotmánybíróság szerint a tevékenységre jellemző kereset szabályozása nem szakad el az Alkotmány
70/I. §-ában szereplő, jövedelmi és vagyoni viszonyokhoz
való kötöttség elvétől.
3.2.1. A tevékenységre jellemző kereset a Szja tv., a
Tbj. és az Eho tv. rendelkezéseinek alkalmazásában egyaránt azonos jelentésű fogalom: a főtevékenységre jellemző, piaci viszonyoknak megfelelő díjazást kell alatta érteni
[Szja tv. 3. § 86. pont; Tbj. 4. § q) pont, 195/1997. (XI. 5.)
Korm. rendelet 2/A. §].
A főtevékenység a magánszemély által a társas vállalkozásban személyes közreműködőként, illetve egyéni vállalkozóként ténylegesen folytatott mindazon tevékenység
összessége, amelybe az e minőségében történő jövedelemszerzés – akár a tevékenység mennyisége, akár hatékonysága következtében – döntően betudható.
A piaci viszonyoknak megfelelő díjazás ezért nem elvárt vagy vélelmezett jövedelem. A piaci viszonyoknak
megfelelő díjazás a személyesen közreműködő tag által, illetve az egyéni vállalkozó által a jogállására tekintettel
ténylegesen elért jövedelemnek [a személyes közreműködői díj és a kifizetett osztalék (osztalékelőleg), illetve a
vállalkozói kivét és vállalkozói osztalékalap együttes
összegének] a közteher-fizetés jogcíme szempontjából a
törvényben meghatározott azon része, amely az adott jogállásban folytatott tevékenység eredményének tudható be.
A piaci viszonyoknak megfelelő díjazás olyan jövedelem-típusokon alapul, amely a társas vállalkozásban a személyesen közreműködő magánszemély, illetve az egyéni
vállalkozó magánszemély tevékenységének a közvetlen,
létező, jövedelemként megjelenő eredménye.
Ugyanakkor nem teljesen azonos az Szja tv. szempontjából az adójogi helyzete a társas vállalkozásban személyesen közreműködő tagnak [Szja tv. 25. § (5) és (6) bekezdés], és az egyéni vállalkozónak [16. § (5)–(6) bekezdés].
Az egyéni vállalkozónál az egyéni vállalkozó saját döntése, hogy az Szja tv. rendszerében a vállalkozói bevételéből mekkora összegben határozza meg a vállalkozói kivétet, és az osztalékalapot.
Az olyan társas vállalkozásoknál, amelyeknél személyesen közreműködő tag van (ügyvédi iroda, közjegyzői
iroda stb.) formálisan a társas vállalkozás, vagyis a személyesen közreműködő tagtól formálisan elkülönülő jogalany dönt a közreműködői díjról és az osztalék, osztalékelőleg jóváhagyásáról, kifizetéséről.
Az Alkotmány 70/I. §-a szempontjából azonban mindkét esetben olyan jövedelmet adóztat a törvény a tevékenységre jellemző kereset bevezetésével, amely közvetlenül
az egyéni vállalkozó és a személyesen közreműködő tag
tevékenységének a létező eredménye. Mindkét esetben a
tevékenység eredményeként keletkező jövedelem felosztására az egyéni vállalkozó és a társas vállalkozás említett
tagja meghatározó befolyást gyakorol, és mind a kivét,
mind a díj és az osztalék (osztalékelőleg) jövedelemnek
minősül. Az a körülmény a hatályos jövedelemadó jelen
rendszeréből ered, az abban jelenleg megkülönböztetett
jövedelem-típusokból, és nem az Alkotmány 70/I. §-ából,
hogy a tevékenységük eredményeképpen keletkező jövedelem felosztható a jelen esetben vállalkozói kivétre és
osztalékalapra, vagy közreműködői díjra és osztalékra.
Az Alkotmány 70/I. §-a alkalmazásánál a lényeg az,
hogy a piaci viszonyoknak megfelelő díjazás a fentiek miatt nem minősül elvárt vagy vélelmezett jövedelemnek.
3.2.2. Az Szja tv. három módszert kínál a tevékenységre
jellemző kereset meghatározására, a „szokásos piaci érték” szabályai között.
A szokásos piaci érték meghatározására a személyes
közreműködői, egyéni vállalkozói tevékenység esetében
választható a 3. § 9. pontja szerint
ea) az az ellenérték, amely – a személyes közreműködő,
az egyéni vállalkozó képzettségét, szakmai gyakorlatát, tevékenységének többféleségét, fő-, kiegészítő- vagy másodállás jellegét, a ráfordított vagy kieső időt (pl. betegség,
hatósági intézkedés miatt) stb. figyelembe véve – a tevékenység folytatásának adott térségében, adott körülményei
között, hasonló munkakörben az adott színvonalú, terje
delmű tevékenységet folytató munkavállalót megilleti
vagy megilletné; vagy
eb) a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó által elért
bevételből a személyes közreműködő(k) díja, illetve a vállalkozói kivét nélkül számított költségek, a szokásos vállalkozói haszon levonásával meghatározott összeg és az
ea) pontban említett körülmények figyelembevételével
megállapított járandóság,
vagy
ec) a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó által elért
bevételből a személyes közreműködő(k) díja, illetve a vállalkozói kivét nélkül számított költségek levonásával meghatározott összeg 80 százaléka és az ea) pontban említett
körülmények figyelembevételével megállapított járandóság,
azzal, hogy szokásos vállalkozói haszon az a haszon, amelyet összehasonlítható tevékenységet végző független felek összehasonlítható körülmények között elérnek, figyelembe véve a társas vállalkozás, az egyéni vállalkozó piaci
helyzetét, kockázatait, versenyképességét, eredményességét, működési feltételeit (kezdés, szünetelés, megszűnés,
elemi kár, hatósági intézkedés stb.).
A három módszer közül az első egyedül az összehasonlítható tevékenységeken és az összehasonlítható körülményeken alapul (összehasonlító módszer).
A másik kettő alapján az elért bevételből kell kiindulni,
és az egyik esetben – tételesen meghatározott költségek levonása mellett – a szokásos vállalkozói haszon (költség és
jövedelem módszer), a másik esetben a költségek levonásával meghatározott összeg 80%-a a szokásos piaci érték
azzal, hogy valamennyi esetben figyelembe kell venni az
összehasonlítható tevékenységeket és az összehasonlítható körülményeket.
A tevékenységre jellemző kereset megállapítására alkalmazható módszerek a „szokásos piaci érték” meghatározása szabályai között szerepelnek. Az alkalmazható
módszerek a szokásos piaci ár meghatározására egyébként
alkalmazott módszerekre jelentős mértékben emlékeztetnek: „összehasonlító módszer”, „költség és jövedelem
módszer”. [A jövedelemadó más területein, pl. a kapcsolt
vállalkozásoknál, ahol a piaci szereplők egymástól nem
függetlenek, előfordulhat, hogy nem a piaci árat alkalmazzák egymás között, hanem annál magasabb vagy alacsonyabb értéket. Az adóalap védelme érdekében hasonló
módszerek és nyilvántartások alkalmazására van előírás a
társasági adóban a szokásos piaci ár meghatározásához (lásd a társasági adóról és az osztalékadóról szóló
1996. évi LXXXI. törvény 18. §-át). Jóllehet ebben a
körben lehetőség van adóhatósági ármegállapításra is, ez
azonban nem kötelező, és az eljárás csak jelentős összegű
díj megfizetése mellett kezdeményezhető.]
A „szokásos piaci érték”-re vonatkozó szabályozást a
33/1997. (V. 28.) AB határozat (ABH 1997, 166.) és a
448/B/2001. AB határozat (ABH 2002, 1277.) vizsgálta.
Az első döntés azzal az indítvánnyal foglalkozott, amely
szerint a szokásos piaci értékre vonatkozó szabály meg
dönthetetlen törvényi vélelmet jelent, amely ellen nincs bizonyításnak helye; ez pedig adott esetben olyan érték után
is adókötelezettséget ír elő, amelyet az érintett meg sem
szerzett. Az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította:
az indokolás lényege szerint a törvényből kitűnően nincs
szó megdönthetetlen törvényi vélelemről, a jövedelem
meghatározásához elsősorban bizonylatokat kell figyelembe venni.
Az Szja tv. a vizsgált esetben sem állít fel meg nem szerzett jövedelemmel kapcsolatban megdönthetetlen vélelmet. A 16. § (8) bekezdése és a 25. § (7) bekezdése a tevékenységre jellemző kereset meghatározásánál figyelembe
vett körülményekről, szempontokról feljegyzés készítését
írja elő. A feljegyzést az adózással összefüggő iratok részeként kell kezelni, az adó utólagos megállapításához való jog elévüléséig meg kell őrizni. Habár a tevékenységre
jellemző kereset meghatározását a szabályozás az adózóra
hárítja, ennek kiszámításához a választható módszerek
– különösen a bevételből a százalékos módszerrel kiinduló – elegendő támpontot adnak; vita esetén pedig a bizonyítás az adóhatóságra hárul.
A szokásos piaci ár, a tevékenységre jellemző kereset
alkalmazása az adóalap meghatározására a kifejtettek
alapján nem jelenti az Alkotmány 70/I. §-a sérelmét.
4. Az indítvány azzal is érvel, hogy a támadott szabályok elfogadásához vezető jogalkotási folyamat is alkotmányellenes: eszerint a Krtv.-ből nem derül ki, hogy az az
Szja tv.-t is módosítja; a Krtv. ún. saláta-törvény, a kizárólag jogszabályváltoztatásokat tartalmazó törvényben megtalálni valamit szinte lehetetlen, a törvény áttekinthetetlen,
követhetetlen és ezért megismerhetetlen. Tekintettel az
Szja tv. jelentőségére, ez a szabályozási technika az indítványozó szerint alkotmányosan elfogadhatatlan, sérti az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság
elvét, különös tekintettel a 8/2003. (III. 14.) AB határozatban kidolgozott alkotmányos követelményeket.
A Krtv. ún. „salátatörvény”. A Krtv.-t és a Krtv.-ben
módosított törvényeket módosította a Tv., vagyis jelenleg
a „módosítás módosítása” alapján lehet az Szja tv. szövegét megállapítani.
Az Alkotmánybíróság fontosnak tartja annak kiemelését, hogy a 108/B/2000. AB határozatban felhívta a jogalkotó figyelmét arra, hogy az úgynevezett „salátatörvények” gyakorlata esetenként alkotmányossági aggályokat
vet fel. „A jogalkotással szemben alkotmányos követelmény, hogy a jogszabályok szerkesztése és módosítása
(hatályon kívül helyezése, kiegészítése stb.) ésszerű és áttekinthető legyen. Jogállamiság értékét súlyosan veszélyeztetheti az olyan törvényszerkesztési gyakorlat, mely
logikai kötelék nélkül kapcsolja össze számos törvény
megváltoztatását, mivel a követhetetlen és áttekinthetetlen
változtatások alááshatják a jogbiztonság értékét, a jogrendszer világosságát és áttekinthetőségét. (…) A jogbiztonságot elsősorban az olyan salátatörvények veszélyeztetik, melyek tartalmi összefüggés nélkül úgy rendelkeznek
különböző törvényekről, hogy a képviselők, valamint a
jogkereső közönség számára a változások nehezen követhetővé válnak” (ABH 2004, 1414, 1418–1419.) A 8/2004.
(III. 25.) AB határozat ezen túlmenően utalt arra, hogy
„[k]ülönféle természetű életviszonyoknak egyetlen törvényben történő szabályozása torzíthatja a törvény rendelkezéseit, illetőleg leronthatja érthetőségét azáltal, hogy
kétséget hagy azt illetően, hogy melyik életviszonyra milyen szabályokat kell alkalmazni. (…) Ezért az ilyen törvények esetében a törvényhozónak nagyfokú körültekintéssel kell eljárnia.” [ABH 2004, 144, 159. megerősítette a
4/2006. (II. 15.) AB határozat, ABH 2006, 101, 114.] Ez
azonban nem jelenti azt, hogy minden „salátatörvény” önmagában alkotmányellenes lenne, ennek megítélését az
Alkotmánybíróság esetről-esetre végzi el. A Krtv. a címében utal arra, hogy a közteherviselés rendszerének átalakítását – vagyis adóügyi törvények módosítását – célozza,
ezért a Krtv. alkotmányellenessége önmagában a „salátatörvény jellege” miatt nem állapítható meg.
Ugyanakkor az Alkotmánybíróság – erre irányuló kifejezett indítvány hiányában – nem állapíthatta meg a
Krtv.-ben szereplő egyes módosításokat módosító Tv.
egésze alkotmányellenességét, de megjegyzi, hogy jelen
esetben a Krtv. módosítása – jóllehet részben hibás szabályok kijavítását célozta – nem állt teljesen összhangban a
jogállamiság alapvető követelményeivel: a Tv. ugyanis a
címe szerint csupán „az egyéni vállalkozóról és az egyéni
cégről szóló 2009. évi CXV. törvénnyel és a megtakarítások ösztönzésével összefüggő törvénymódosításokról”
szól, miközben a Krtv.-t érintő szabályai nem a 2009. évi
CXV. törvénnyel függnek össze, hanem nagyrészt azzal a
körülménnyel, hogy a jogalkotó – észlelve a Krtv. egyes
hiányosságait – még a módosítások hatályabalépése előtt
korrigálta a hiányos vagy hibás szabályokat.
5. Az indítvány az egyes pontokban csak az Szja tv.-t
említi, de a kifejtett érveket a Tbj.-re és az Eho tv.-re is vonatkoztatja, mert a tevékenységre jellemző kereset lesz az
alapja több esetben e fizetési kötelezettségek kiszámításának is.
Minthogy az Alkotmánybíróság a fentiek szerint elutasította az Szja tv. rendelkezéseit támadó indítványokat, elutasította az Eho tv. 3. § (1) bekezdés a) ab) pontjára és a
Tbj. 4. § q) pontjára vonatkozó indítványt is.
V. 1. Azt is állítják az indítványozók, hogy az Eho tv. 3. §
(4) bekezdése számos okból alkotmányellenes, az Alkotmány 70/A. §-ába, 13. §-ába és 2. § (1) bekezdésébe ütközik.
Az Eho tv. 3. § (4) bekezdése egészségügyi hozzájárulási fizetési kötelezettséget ír elő a vállalkozásban maradó
egyes tőkejövedelmek után.
1.1. Az Eho tv. 3. § (4) bekezdése értelmében az eho fizetési kötelezettség alanyai – azaz a szabályozás szem-
pontjából azonos csoportba tartozó, egymással összehasonlítható jogalanyok (homogén csoport) – azok a társas
vállalkozások, melyeknek a vállalkozási tevékenységében
személyesen közreműködő tag van.
Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése az Alkotmánybíróság gyakorlata értelmében az egymással összehasonlítható helyzetben lévők között alkalmazott olyan különbségtétellel szemben nyújt védelmet, amelynek nincs alkotmányosan elfogadható indoka. Ebből következően nem
minden különbségtétel alkotmányellenes, hanem arra tekintettel fogalmazza meg a diszkrimináció tilalmát, hogy a
jognak mindenkit egyenlőként, egyenlő méltóságú személyként kell kezelnie. [9/1990. (IV. 25.) AB határozat,
ABH 1990, 46, 48–49.] A megkülönböztetés alkotmányosságának megítélésében a mindenkori szabályozás tárgyi és alanyi összefüggéséből kell kiindulni, s az egyenlőségnek az adott tényállás lényeges elemeire tekintettel kell
fennállnia. A megkülönböztetés tilalmába ütközik, ha az
adott szabályozási koncepción belül eltérő szabályozás
vonatkozik valamely csoportra, kivéve, ha annak kellő súlyú alkotmányos indoka van. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az azonos helyzetben lévők között
nem alapjogok tekintetében tett megkülönböztetés csak
akkor tekinthető alkotmányellenesnek, ha nincs ésszerű
indoka, tehát önkényes, végső soron az emberi méltósághoz való jogot sérti. Töretlen a gyakorlat abban, hogy amikor az Alkotmány 70/A. §-ának a sérelme a kérdés – és a
megkülönböztetés nem alapjogra vonatkozik –, az Alkotmánybíróság egyrészt azt vizsgálja, hogy a jogalkotó
összehasonlítható helyzetben lévő jogalanyok között tett-e
megkülönböztetést, másrészt azt, hogy az összehasonlítható helyzetben lévő jogalanyok közötti különbségtételnek van-e tárgyilagos megítélés szerint ésszerű indoka.
[21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 77–79.;
16/1991. (V. 20.) AB határozat, ABH 1991, 62.; 61/1992.
(XI. 20.) AB határozat, ABH 1992, 280–282.; 21/2007.
(III. 29.) AB határozat, ABH 2007, 304, 307.]
A társas vállalkozásokban a személyesen közreműködő
tag „léte” mint megkülönböztető ismérv objektív körülményen nyugszik. Ebben nem ismerhető fel az emberi méltóságot sértő megkülönböztetés.
Annak eldöntés nem az Alkotmánybíróság, hanem a
jogalkotó feladata, hogy célszerű-e az érintett vállalkozásokat a szóban lévő, a tartalékolást, beruházást nehezítő fizetési kötelezettséggel terhelni.
1.2. Egy indítvány szerint az Eho tv. 3. § új (4) bekezdése a személyesen közreműködő tagokat foglalkoztató társas vállalkozásokra, jellemzően a kisvállalkozásokra,
olyan terhet ró, amely a piac többi szereplőit nem érinti,
feltételezett jövedelem címén elvonja a társaság vagyonának egy részét, ez az Alkotmány 13. §-ába ütközik.
Az Alkotmány 13. §-a a tulajdonhoz és annak részjogosítványai gyakorlásához való jogot biztosítja, illetőleg
alapjogi védelmet nyújt a tulajdon korlátozásával vagy elvonásával szemben. Ahogyan azt az Alkotmánybíróság
gyakorlata során ismételten hangsúlyozta: az alapjogként
védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és magánjogi korlátokkal együtt kell érteni [64/1993.
(XII. 22.) AB határozat, ABH 1993, 373, 380.]. A tág, alkotmányjogi értelemben vett tulajdon ilyen alkotmányos
közjogi korlátai közé tartozik az Alkotmány 70/I. §-a által
deklarált közterhekhez való arányos hozzájárulási kötelezettség. „Ha az adó, illeték vagy más közbefizetésre vonatkozó szabályozás megfelel az Alkotmány 70/I. §-ában foglalt alkotmányos követelményeknek, akkor az az Alkotmány 13. §-át sem érinti” [17/1999. (VI. 11.) AB határozat, ABH 1999, 131, 134.].
Az Eho tv. 3. § (4) bekezdéséről nem állapítható meg,
hogy az Alkotmány 70/I. §-át sértené, akár a fizetési kötelezettség mértékénél fogva, akár más körülmény miatt.
Ezért nem állapítható meg a tulajdonhoz való alapvető jog
sérelme sem.
1.3. Azzal az indítvánnyal kapcsolatban, amely szerint
az Eho tv. 3. § (4) bekezdése szövegében „a személyesen
közreműködő tag részesedésére jutó azon része” fordulattal összefüggésben a jogalkotó nem határozza meg a részesedésre jutó számítási módot, ami jogbizonytalanságot
okoz, a következőket lehet megállapítani.
A Tv. 122. §-a a Krtv. 122. §-a (2) bekezdésének az
Eho. 3. § (4) bekezdését beiktató rendelkezését módosította. A módosítás folytán a kifogásolt szövegrész már nem
szerepel a törvényben, ezért ebben a részében a vizsgálódás okafogyottá vált.
Az Alkotmánybíróság ezért a Krtv. 122. § (2) bekezdése
tekintetében az eljárást megszüntette.
1.4. Azt is állították, hogy a szabályozás a járulékfizetés
alapjában tesz különbséget, amikor nem vonja járulékalapba a kivét kiegészítés és a közreműködői díj-kiegészítés
összegét, ez pedig tb.–, illetve nyugdíj-ellátásbeli különbséget tesz magánszemélyek között, ami diszkriminatív.
A járulék a közterhekhez való hozzájárulás egyik formája. Az érintett személyi kör a vállalkozói kivét vagy a
közreműködői díj meghatározásában viszonylag nagy
szabadságot élvez.
Az adózás az Alkotmány 70/I. §-a értelmében nem jog,
hanem kötelezettség (468/B/2001 AB határozat, ABH
2003, 1376.). Önmagában a járulékalapba tartozó jövedelmek meghatározása is a jogalkotó szabadságába tartozik.
Az Alkotmánybíróság gyakorlatából következik, hogy a
biztosítotti körben nem lehet a járulék alapja a tőkejövedelmet jelentő osztalék, (vállalkozói osztalék alap) mert
az, mint a tőke hozadéka nem hozható összefüggésbe a
társadalombiztosítással [35/1997. (VI. 11.) AB határozat,
ABH 1997, 200.].
Minderre figyelemmel nem állapítható meg, hogy az
Eho tv. e szabályai diszkriminatívak lennének.
2. Az első négyből az egyik indítvány kifogásolja a
Krtv. 11. §-át is, az ún. „szuperbruttósítás” egyik szabályát, az Alkotmány 70/I. §-a sérelmére hivatkozva.
A Krtv. 11. §-a az Szja tv. 29. § (1)–(4) bekezdéseit módosította.
Az Szja tv. 29. § (1) és (3)–(4) bekezdéseit a 110/2009.
(XI. 18.) AB határozat (ABK 2009. november, 1984.) már
vizsgálta az Alkotmány 70/I. §-ával összefüggésben.
Az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak
közzétételéről szóló, módosított és egységes szerkezetbe
foglalt 3/2001. (XII. 3.) Tü. határozat (ABH 2003, 2065.)
31. § c) pontja szerint, ha az indítvány az Alkotmánybíróság által érdemben már elbírált jogszabállyal azonos jogszabály (jogszabályi rendelkezés) felülvizsgálatára irányul, és az indítványozó az Alkotmánynak ugyanarra
a §-ára, illetőleg alkotmányos elvére (értékére) – ezen belül – azonos alkotmányos összefüggésre hivatkozva kéri
az alkotmánysértést megállapítani („ítélt dolog”), az Alkotmánybíróság az eljárást megszünteti.
Ezért az Alkotmánybíróság a Krtv. 11. §-a vizsgálatára
irányuló eljárást megszüntette.
3. Az Alkotmánybíróság nem vizsgálhatja a jogszabályok szükségességét, célszerűségét, de igazságosságát sem
[1/1995. (II. 8.) AB határozat, ABH 1995, 31, 52.].
Az Alkotmánybíróság a kifogásolt rendelkezések alapjául szolgáló gazdaságpolitikai és szociálpolitikai szempontú jogalkotói döntés célszerűségét sem vizsgálhatja
(615/B/2002. AB határozat, ABH 2003, 1525.).
E megállapítások értelemszerűen irányadók az egyes
adójogszabályokra is, az Alkotmánybíróság e jogszabályi
rendelkezések szükségességét, célszerűségét és igazságosságát sem vizsgálhatja. Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően nem vizsgálta az indítványoknak azokat az általános érveit, amelyek a tevékenységre jellemző kereset bevezetése és alkalmazása ésszerűségére, célszerűségére,
hasznosságára, igazságosságára vonatkoztak.
Budapest, 2010. szeptember 6. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke,


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
221/2012. (IX. 4.) KE határozata dandártábornoki kinevezésről.
Az Alaptörvény 9. cikk (4) bekezdés e) pontja, valamint a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati
viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény 4. § (3) bekezdése alapján – a belügyminiszter javaslatára – Kovács Ferenc
tűzoltó ezredest 2012. augusztus 20-ai hatállyal tűzoltó dandártábornokká kinevezem.
Budapest, 2012. augusztus 14. Áder János s. k.,
köztársasági elnök


text:
1157/2018. (III. 27.) Korm. határozata a Hallgatói Önkormányzatok Országos Konferenciájával kötött megállapodás végrehajtásával kapcsolatos egyes feladatokról.
A Kormány
 1. egyetért a felsőoktatásban részt vevő hallgatók juttatásairól és az általuk fizetendő egyes térítésekről szóló 51/2007.
(III.  26.) Korm. rendelet (a  továbbiakban: Korm. rendelet) 8.  § (2)  bekezdése szerint meghatározott normatívák
szociális ösztöndíjra fordítandó összege 40%-ával megegyező összegű egyedi támogatás nyújtásával;
2. az 1. pontban foglaltak megvalósítása érdekében felhívja a nemzetgazdasági minisztert, hogy az emberi erőforrások
minisztere bevonásával gondoskodjon a  Magyarország 2018.  évi központi költségvetéséről szóló 2017.  évi
C. törvény 1. melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet
a) 5. Egyetemek, főiskolák cím javára 692 852 000 forint,
b) 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok, 2. Normatív finanszírozás alcím, 2. Nem állami felsőoktatási intézmények
támogatása jogcím javára 57 039 000 forint
biztosításáról;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: 2018. augusztus 31.
 3. felhívja az emberi erőforrások miniszterét, hogy a Korm. rendelet 8. § (2) bekezdésében meghatározott normatívák
szociális ösztöndíjra fordítandó összegének 2019.  évtől történő, legalább az  1.  pontban meghatározott mértékű,
beépülő jellegű emelése érdekében a szükséges jogszabály-módosítást készítse elő.
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2018. augusztus 15.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
74/2011. (VII. 8.) HM utasítása a nemzetközi és belföldi (hazai) katonai együttműködéssel összefüggő egyes protokolláris és vendéglátási kérdésekről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 52. § (1) bekezdés f) pontja alapján
a nemzetközi és belföldi (hazai) katonai együttműködéssel
összefüggő egyes protokolláris és vendéglátási kérdésekről
a következő
utasítást adom ki: 1. Általános rendelkezések 1. §
(1) Az utasítás hatálya a Honvédelmi Minisztériumra
(a továbbiakban: HM), a honvédelmi miniszter közvetlen
alárendeltségébe, közvetlen és fenntartói irányítása, valamint felügyelete alá tartozó szervezetekre, a Katonai Főügyészségre, a HM Tábori Lelkészi Szolgálatra, valamint
a Magyar Honvédség (a továbbiakban: MH) katonai szervezeteire (a továbbiakban együtt: honvédelmi szervezetek) terjed ki.
(2) A honvédelmi miniszter, a HM parlamenti államtitkár (a továbbiakban: HM PÁT), a HM közigazgatási államtitkár (a továbbiakban: HM KÁT), a HM helyettes államtitkárok (a továbbiakban: HM HÁT), a Honvéd Vezérkar főnöke (a továbbiakban: HVKF), a Honvéd Vezérkar
főnökének helyettese (a továbbiakban: HVKFH), a HM
kabinetfőnök és az MH Összhaderőnemi Parancsnokság
(a továbbiakban: MH ÖHP) parancsnoka és helyettesei, illetve az alárendelt szervezetek vezetői hivatalos külföldi
és hazai rendezvényeinek, valamint a hivatalos külföldi
vendégeik hazai programjai protokolláris teendőivel kapcsolatban felmerülő igényeinek egyeztetése, tervezése,
szervezése a HM Protokoll és Rendezvényszervező Igazgatóság (a továbbiakban: HM PRI) – együttműködve a
HM Miniszteri Titkársággal, a HM kabinetfőnökkel, a
Honvéd Vezérkar Vezérkari Irodával (a továbbiakban:
HVK VKI), a HM Sajtóirodával, a HM Nemzetközi
Együttműködési és Fegyverzetellenőrzési Hivatallal (a továbbiakban: HM NEFEH) és az MH ÖHP kijelölt
szerveivel – feladata.
(3) A HM PRI az attaséhivatalokat érintő esetekben a
véderő-, katonai és légügyi attaséhivatalok irányításáról,
vezetéséről és ellenőrzéséről, valamint a katonai attasékkal való kapcsolattartásról szóló 53/2007. (HK 12.) HM
utasítás alapján a HM NEFEH útján együttműködik a Magyar Köztársaság Katonai Felderítő Hivatallal (a továbbiakban: MK KFH).
2. § Az utasítás alkalmazásában:
1. belföldi (hazai) rendezvény: az 1. § (2) bekezdésében
felsorolt személyeknek és szervezeteknek a Magyar Köztársaság közigazgatási határain belül lebonyolításra kerülő
rendezvényei. Hazai rendezvények különösen a 10. mellékletben felsoroltak;
2. HM objektum: a honvédelmi szervezetek objektumai;
3. keretgazda: az adott rendezvény költségvetési elő
irányzata tekintetében rendelkezési jogkörrel bíró személy; 4. tárgyaló delegáció: magában foglalja az érkező vendéget és kíséretét, valamint a fogadó (meghívó) felet, illetve
általa a tárgyaláson való részvételre kijelölt személyeket;
5. tárgyaló delegáció állandó kísérete: a fogadó (meghívó)
fél által a delegáció állandó kíséretére kijelölt személyek
(pl.: tolmács, protokoll személyzet stb.);
6. vidéki objektum: a HM székhelyétől (Budapest) eltérő
helységben található objektum;
7. technikai személyzet: a technikai személyzet tagja
különösen a delegáció programjának lebonyolításához
szükséges személyzet (pl.: protokolltiszt, delegációs gépkocsivezető, biztosító személyzet, fotós).
2. Az ellátás szabályai 3. § (1) Az utasításban meghatározott jogosultságok és járandóságok a (2) bekezdés szerinti személyi kategóriák
szerint vehetőek igénybe.
(2) Személyi kategóriák:
a) „A” kategória: honvédelmi miniszter;
b) „B” kategória: a HM PÁT, a HM KÁT, a HM HÁT, a
HVKF, a HVKFH, az MK Katonai Biztonsági Hivatal
(a továbbiakban: MK KBH) főigazgatója és helyettese, az
MK KFH főigazgatója és helyettese, a katonai főügyész, a
HM kabinetfőnök, valamint a Magyar Honvédség hivatásos és szerződéses állományú tagjainak beosztási kategóriába történő részletes besorolásáról, illetve a beosztásokban rendszeresített rendfokozatokról szóló 34/2007.
(VIII. 17.) HM rendelet (a továbbiakban: R.) I. besorolási
osztály IX–X. beosztási kategóriájába tartozó személyek;
c) „C” kategória: a Honvéd Vezérkar (a továbbiakban:
HVK) törzsigazgatója, a HM főosztályvezetői, a HVK
csoportfőnökei, a HM hivatalok vezetői, főigazgatói, igazgatói, a Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem (a továbbiakban: ZMNE) rektora, illetve főtitkára, valamint az R.
I. besorolási osztály VII–VIII. beosztási kategóriájába tartozó személyek;
d) „D” kategória: az MH vezénylő zászlós, valamint az
R. I. besorolási osztály, VI. beosztási kategóriájába tartozó
személyek;
e) „E” kategória: az R. I. besorolási osztály, V. beosztási
kategóriájába tartozó és az alacsonyabb beosztású személyek.
(3) A (2) bekezdésben nem nevesített köztisztviselők,
kormánytisztviselők és a közalkalmazottak személyi kategóriákba sorolása az R. 1. Hadrenden kívüli szervezetek
csoportja, A. I. BESOROLÁSI OSZTÁLY (általános előmeneteli rend) figyelembevételével, a betöltött beosztásuk
szintjének megfelelő beosztási kategóriák szerint történik.
(4) A mellékletekben meghatározottaktól való eltérést a
honvédelmi miniszter engedélyezhet.
4. § (1) A protokolláris és vendéglátási feladatok költségvetési igényei a jóváhagyott éves tervekben és az eseti rendezvények költségvetésében kerülnek jóváhagyásra.
(2) A protokolláris és vendéglátási teendőket a honvédelmi szervezetek tekintetében országos szinten a HM PRI
szervezi és végzi.
(3) Belföldi (hazai) rendezvények lebonyolítása esetén
a HM PRI igazgatója a rendezvény lebonyolításához szükséges személyi állományt, illetve eszközöket igényelhet az
MH katonai szervezeteitől.
(4) A HM PRI igazgatója a (3) bekezdés szerinti igényét
a HVKF részére terjeszti fel. A HM PRI igazgatója által
felterjesztett igények teljesítése csak különösen indokolt
esetben tagadható meg.
(5) A HM PRI feladata a belföldi (hazai) és nemzetközi
protokolláris feladatokhoz szükséges szolgáltatások megrendelése, biztosítása az igénybevevők által beküldött
8. melléklet szerinti – előzetesen egyeztetett – igények
alapján. A 8. melléklet szerinti igénylőlapon a programazonosító számot az igénylőnek minden esetben szerepeltetnie kell, a programazonosító szám hiánya, illetve hibás
kitöltése esetén a HM PRI igazgatója 5 munkanapos határidővel hiánypótlásra szólítja fel az igénylőt. Hibás, illetve
hiányos programazonosító szám esetén az igénylésben
foglaltak nem teljesíthetőek.
(6) A 8. melléklet szerinti igénylőlaphoz csatolni kell az
igényelt szolgáltatáshoz kapcsolódó rendezvény részletes
programtervét is.
(7) Az éves tervben szereplő programokhoz szükséges
szolgáltatásokat tartalmazó 8. melléklet szerinti igénylőlapot – a (8) bekezdésben foglalt kivétellel – legkésőbb
14 nappal a rendezvény megkezdése előtt kell megküldeni
a HM PRI igazgatója részére. A rendezvényt megelőző
14 napon belüli igénylés esetén, az igénybevevőnek indokolással ellátott kérelmet kell felterjesztenie a HM kabinetfőnök részére, és az igény csak a HM kabinetfőnök jóváhagyása után teljesíthető. A rendezvény időpontjának
változását kivéve a tervtől eltérő, illetve a terven felüli
programokhoz a HM KÁT által kiadott jóváhagyó (engedélyező) levél csatolása szükséges.
(8) A HM NEFEH a nemzetközi fegyverzetellenőrzési
tevékenységgel kapcsolatosan felmerülő igények esetében
az ellenőrzésről történő tudomásszerzést követő 8 órán belül
is megküldheti az (5) bekezdésben megjelölt igénylőlapot.
3. Szolgálati utazásokkal kapcsolatos
jogosultságok 5. § (1) A kiutazások során a repülőjegy-ellátást a HM PRI
végzi, a Magyar Honvédség külföldi szolgálatot teljesítő
és külföldi tanulmányokat folytató személyi állománya devizaellátmányáról és egyes ellátmányon kívüli pénzbeli járandóságairól szóló 26/2007. (VI. 20.) HM rendelet szerint. Az MK KBH, illetve az MK KFH saját hatáskörében
is végezheti saját repülőjegy ellátását.
(2) A repülőjegy, illetve szállás igényt legkésőbb
14 nappal az utazás előtt kell megküldeni a HM PRI igazgatója részére. Az utazást megelőző 14 napon belül küldött
igénylés esetén az igénybevevőnek indokolással ellátott
kérelmet kell felterjesztenie a HM kabinetfőnök részére, és
az igény csak a HM kabinetfőnök jóváhagyása után teljesíthető.
(3) A (2) bekezdés szerinti igénylés kizárólag abban az
esetben teljesíthető, ha az igénylő csatolja az engedélyezésre jogosult által aláírt kiutazási engedélyt.
(4) A kormányvárót csak a honvédelmi miniszter, a HM
PÁT, a HM KÁT, a HVKF, az MK KBH főigazgatója, az
MK KFH főigazgatója, és a Katonai Főügyész jogosultak
igénybe venni. Indokolt esetben a „B” kategóriába tartozó
személyek részére a HM KÁT engedélyezheti a kormányváró igénybevételét.
(5) A katonai repülőgéppel külföldre történő utazáshoz
a 3. § (2) bekezdésben meghatározott személyek a gépen
fedélzeti ellátásban részesülhetnek, amit a kiutazási rendelvényen fel kell tüntetni. A bekészítést a HM PRI az utazás idejére (oda-vissza) utanként – a beosztási kategóriától
függően, az 1. mellékletben meghatározott normáknak
megfelelően – biztosítja. A katonai repülőn utazók ellátásánál az utazók közül a legmagasabb kategóriába sorolt
személy normái szerint kell az ellátást biztosítani.
(6) Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek szolgálati utazása során a házastársukkal (élettársukkal) történő
közös utazás a külföldi partnerrel történő egyeztetés alapján kerülhet végrehajtásra. Az utazás során a házastárs
(élettárs) az (1) bekezdés szerinti repülőjegy-ellátásra jogosult. A házastárs (élettárs) külföldi napidíjra nem jogosult.
6. § (1) Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek a fogadó országbeli gyakorlatnak megfelelően jogosultak viszont-rendezvényt tartani.
(2) A „C” kategóriába tartozó személyek szakmai elöljáró engedélyével tarthatnak viszont-rendezvényt. A
„D”–„E” kategóriába tartozó személyek nem jogosultak
rendezvény, viszont-rendezvény megtartására.
(3) Amennyiben a külföldre utazás során a szállásköltséget a magyar fél viseli, úgy a kiutazó delegációt, kategóriájának megfelelően a 2. mellékletben meghatározottak
szerint kell elhelyezni. A 2. mellékletben foglaltaktól eltérést indokolt esetben a delegáció vezetőjének kérelmére a
honvédelmi miniszter engedélyezhet.
4. Delegációk fogadása 7. § Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek meghívására érkező azonos vagy magasabb szintű külföldi delegációk, továbbá a „C” kategóriába tartozó személyekhez érkező magasabb szintű delegációk a kormányváró igénybevételére jogosultak.
8. § (1) A külföldi vendég, illetve delegáció ellátási szintjét
a vendég, illetve a tényleges vendéglátó besorolása közül a
magasabb szintű határozza meg. Vonatkozik ez a mozgás
és személyi biztosítással kapcsolatos jogosultságokra is
(rendőrségi, vagy katonai rendész felvezetés-zárás, mozgásbiztosítás, személyvédelem).
(2) A két vagy többoldalú nemzetközi kapcsolattartás
során a hazánkba vendégként érkező delegációk tagjait elsősorban a HM kezelésében lévő objektumokban – Budapesten a Hotel Hadikban (1145 Budapest, Ajtósi Dürer sor
29. A–B) – kell elhelyezni. A Hotel Hadik, illetve a vidéki
objektumok telítettsége esetén az érintett delegáció tagjai
– a fogadó szervezettel történt egyeztetés alapján – a HM
PRI-vel szerződéses viszonyban lévő, vagy együttműködési megállapodást kötött más budapesti vagy vidéki szállodában, illetve üdülőben kerülhetnek elhelyezésre, a HM
PRI megrendelése alapján.
(3) Amennyiben a külföldi delegációk szállásának költségét a partnerszervezetekkel kötött két vagy többoldalú
megállapodás alapján a magyar fél viseli, a delegáció elhelyezésére a 2. mellékletben meghatározottak az irányadóak. A 2. mellékletben foglaltaktól eltérést indokolt esetben
a magyar fél kérelmére a honvédelmi miniszter engedélyezhet.
9. § (1) A külföldi delegáció tagjai részére napi háromszori
étkezést (a napi teljes ellátásból a reggeli 15%, ebéd 45%,
vacsora 40%) kell biztosítani. Amennyiben a magyar fél a
költségviselő, akkor a 3. mellékletben megjelölt normák
szerint kell eljárni. A 3. mellékletben meghatározott százalékos normák (a másik étkezési norma javára, illetve terhére) átcsoportosíthatóak. Amennyiben a szállásköltség tartalmazza a reggeli árát, a napi ellátási norma 85%-a (ebéd
és vacsora) számolható el.
(2) A külföldi delegációk étkeztetését és rendezvényeik
lebonyolítását Budapesten elsősorban a Hotel Hadikban,
vidéken, illetve a Hotel Hadik telítettsége esetén a HM objektumokban, vagy a HM PRI által javasolt helyszínen kell
végrehajtani.
(3) Az „A”–„C” kategóriákba tartozó személyek vendégeként érkező külföldi delegáció részére egy alkalommal
díszétkezés biztosítható, amelyen a magyar tárgyaló delegáció is részt vesz. A díszétkezés normáit a 4. melléklet
tartalmazza. A 4. mellékletben foglaltaktól eltérést indokolt esetben a magyar fél kérelmére a honvédelmi miniszter engedélyezhet.
(4) A külföldi delegáció főétkezésein – a díszétkezés kivételével – a fogadó magyar fél vezetője vagy a helyettesítésére kijelölt személy, valamint a delegáció állandó kísérete vehet részt. Amennyiben a díszétkezést munkaétkezés
(munkaebéd, munkavacsora) helyettesíti, azon a fogadó
fél tárgyaló delegációjának tagjai, valamint a delegáció állandó kíséretének tagjai jogosultak részt venni. Amennyiben a delegációt kiszolgáló technikai személyzet (pl.: személygépjármű-vezető) 8 órát meghaladóan vesz részt a
feladat ellátásában, napi ellátásra (háromszori étkezésre)
jogosult, a 4. mellékletben meghatározott normának megfelelően. A díszétkezések, állófogadások, napi étkezések
normáinál a technikai személyzet kivételével, a legmagasabb kategóriába sorolt személy normái szerint kell az ellátást biztosítani.
(5) A külföldi delegáció programjának lebonyolításához szükséges személyzet (a tárgyaló delegáció állandó kísérete és a technikai személyzet) létszámát és ellátását a
fogadási tervben kell szerepeltetni. A jóváhagyott létszámtól való eltérést indokolt esetben a fogadási tervet jóváhagyó személy engedélyezhet.
(6) A kulturális és büféköltségeket a résztvevők száma
alapján az 5. mellékletben megjelölt normák szerint lehet
megállapítani. Az 5. mellékletben foglaltaktól eltérést indokolt esetben a magyar fél kérelmére a honvédelmi miniszter engedélyezhet.
(7) A külföldi delegáció tagjainak a 6. mellékletben
meghatározott mértékben, illetve az „A”–„C” kategóriába
tartozó személyek esetében a viszonosság elve alapján adható hazánkat, kulturális értékeinket, katonai hagyományainkat, haderőnemeket reprezentáló emléktárgy, aján
déktárgy. Ha a viszonosság elve alapján történik a kölcsönös ajándékozás, azt a szolgáltatást igénylő lapon fel kell
tüntetni. A 6. mellékletben foglaltaktól eltérést indokolt
esetben a magyar fél kérelmére a honvédelmi miniszter engedélyezhet.
10. § (1) A külföldi delegáció hazai szállításának megszervezése, biztosítása a HM PRI feladata. A külföldi delegáció
tagjainak szállítására elsődlegesen a HM PRI-nél – az MH
katonai szervezeteit érintő esetekben a katonai szervezeteknél – rendelkezésre álló gépjárműveket kell igénybe
venni.
(2) Amennyiben a saját, vagy HM, illetve MH szervezetnél nem áll rendelkezésre a delegációnak megfelelő minőségű, illetve mennyiségű gépjármű, abban az esetben
igénylés alapján a szállítást HM PRI a minőségi, illetve
mennyiségi követelményeket teljesítő szolgáltató igénybevételével biztosíthatja.
(3) Amennyiben a külföldi vendég „védett személy”,
úgy részére a vonatkozó jogszabályok szerint kell biztosítani a védelem személyi és technikai feltételeit.
(4) Amennyiben a külföldi vendég nem „védett személy”, úgy részére egyedi kérelem alapján a (3) bekezdés
szerinti szolgáltatások a vonatkozó jogszabályok szerint
biztosíthatóak. A biztosítást a HM meghívásra érkező delegációk esetén a HM KÁT, az MH meghívására érkező
delegációk esetén a HVKF engedélyezheti.
11. § Más állami szerv (pl. Országgyűlés, Kormány, minisztérium) vendégeként hazánkban tartózkodó hivatalos külföldi delegációk HM-et, illetve MH-t érintő látogatásainak
programját, valamint a fogadó szerv kérelme alapján, az
esetlegesen felmerülő költségeik elszámolását, a HM vonatkozásában a HM KÁT, az MH tekintetében a HVKF
engedélyezheti.
12. § (1) A honvédelmi miniszter, illetve a HVKF szintjének
megfelelő személy által vezetett hivatalos látogatásra érkező delegációk részére katonai tiszteletadással és zászlófelvonással egybekötött fogadást kell biztosítani.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározottaktól eltérő szintű
delegációk esetében katonai tiszteletadással és zászlófelvonással egybekötött fogadás tartását csak a honvédelmi
miniszter engedélyezheti.
5. Az ajándékozás rendje 13. § (1) Az utazások és fogadások megvalósítása során a 6.
mellékletben meghatározottak szerinti emléktárgy, ajándéktárgy a kétoldalú kapcsolat viszonylatában minden
esetben, a NATO szervezeteivel való kapcsolattartás
esetében, valamint bármilyen konferencián való részvétel esetén csak a viszonosság elve alapján adományozható.
(2) Az „A”–„C” kategóriákba tartozók kölcsönös ajándékozása során, amennyiben a partner által adományozott
ajándéktárgy, emléktárgy értéke meghaladja a 6. melléklet
normáit, akkor attól a viszonosság elvének megőrzése érdekében a honvédelmi miniszter engedélyével el lehet térni.
14. § (1) A HM NEFEH, a HM Miniszteri Titkárság, a HM
KÁT, a HM kabinetfőnök, a HVK VKI, valamint a HM
Tervezési és Koordinációs Főosztály (a továbbiakban:
HM TKF) szakmai javaslata alapján, a HM PRI összeállítja az emléktárgyak és ajándéktárgyak éves beszerzési
tervét.
(2) Az éves utazási-fogadási tervben szereplő, továbbá
az engedélyezett terven felüli utazásért – a fogadásért felelős szervezet vezetőjének írásos igényére, az utasításban
szabályozott értékhatáron belül – az engedélyezett ajándéktárgyat és emléktárgyat a HM PRI adja ki a raktárából,
és erről nyilvántartást vezet.
(3) Az ajándék és emléktárgyak utalványon kerülnek kiadásra, amelyen az átadó és átvevő aláírásával igazolja az
átadás és átvétel megtörténtét. Ezzel egyidejűleg az utalványt közösen lezárják.
(4) Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek programjához szükséges emléktárgyakat, ajándéktárgyakat a
HM Miniszteri Titkárság, a HM KÁT Titkárság, illetve a
HVK VKI veszi át.
(5) Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek, valamint a HM NEFEH igazgató programjaihoz, a jóváhagyott
éves tervhez igazodóan, több programhoz szükséges ajándéktárgy és emléktárgy együttesen is felvehető a HM
PRI raktárából. Ebben az esetben a vételezett ajándéktárgyakról és emléktárgyakról az átvevő szervezetek
mennyiségi nyilvántartást kötelesek vezetni. A mennyiségi nyilvántartásban a megajándékozott személyt is
meg kell jelölni.
(6) Az üzleti ajándékok utáni SZJA fizetési kötelezettséget a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII.
törvény 69. § figyelembevételével a HM PRI havi adatszolgáltatása alapján a HM Közgazdasági és Pénzügyi Hivatal teljesíti.
6. A büféellátás rendje 15. § Az „A”–„B” kategóriába tartozó személyek programjaihoz, a jóváhagyott éves tervhez igazodóan, a szükséges
büféanyagok együttesen is igényelhetőek a HM PRI-től.
Ebben az esetben a vételezett büféanyagokról az átvevő, a
HM Miniszteri Titkárság, a HM KÁT Titkárság és a HVK
VKI mennyiségi nyilvántartást köteles vezetni.
7. A belföldi (hazai) rendezvények
vendéglátási normái 16. §
(1) A hazai rendezvények vendéglátási kérdéseinek
megszervezése, biztosítása a HM PRI feladata.
(2) A hazai rendezvények vendéglátási normáit a
7. melléklet tartalmazza. A 7. mellékletben szereplő összegek a bruttó étel, illetve ital költségekre vonatkozó normákat tartalmazzák.
(3) A 7. mellékletben szereplő összegek nem tartalmazzák a rendezvény lebonyolításához szükséges egyéb költségeket.
(4) A HM PRI a beérkező igénylések kézhezvételét követően legkésőbb 8 munkanapon belül árajánlatot ad a rendezvény lebonyolításához szükséges költségekről a
7. mellékletben foglalt vendéglátási normák figyelembevételével.
(5) Az ajánlati ár a rendezvény étel és ital választékára
vonatkozó árat, valamint a rendezvény lebonyolításához
szükséges egyéb költségeket tartalmazza.
(6) A rendezvény lebonyolításához szükséges egyéb
költségek lehetnek különösen az asztali virágdísz, teremdíszítés, esetenkénti területfoglalási díj, esetenként hűtő-gépkocsi bérlése, asztal, szék, könyöklő, textilek bérlése (több száz fős rendezvény esetén szükséges), esetenként
külső munkaerő bérlése (szakács, felszolgáló, konyhai
mosogató).
(7) Amennyiben az árajánlat megadását követően – a
HM PRI feladatainak torlódása miatt – merül fel valamely
az árajánlatban nem szereplő költség (pl. külső munkaerő
bérlése), akkor arról a HM PRI kiegészítő árajánlatot készít, amit legkésőbb a kérdéses rendezvényt megelőző
8. napig elküld az igénylő részére.
8. Egyéb rendelkezések 17. § (1) A NATO-ban vagy NATO melletti magyar képviseleteken, illetve egyéb nemzeti képviseleteken (EU, CFE,
NYEU, EBESZ stb.) szolgálatot teljesítők protokolláris te
vékenységére és az alkalmazandó normákra az egyes külföldön szolgálatot teljesítő személyek vendéglátási és reprezentációs tevékenységéről szóló HM utasítást kell alkalmazni.
(2) Az utasításban meghatározott elvek és normák alkalmazásának helyességét a nemzetközi feladatban illetékes
szervezet – a HM NEFEH félévente utólag, a HM PRI a
programok megvalósítása előtt minden esetben – köteles
ellenőrizni.
18. § A 4–16. §-ban nem szabályozott egyéb költségek (pl.:
hajóbérlés, tolmácsolás, gépjármű-igénybevétel, idegenvezető, csomagszállítás, taxi, parkolódíj, gépkocsi mosatás stb.) a 9. melléklet alapján, az elrendelő engedélyével,
számla vagy bizonylat ellenében számolhatóak el.
19. § A hazánkba érkező delegációk fogadása alkalmával az
„A”–„B” kategóriába tartozó személyek jogosultak partnereik házastársát (élettársát) meghívni. A „C” kategóriába tartozó személyek a viszonosság elve alapján a HM
KÁT engedélyével jogosultak „Hozzátartozói program”
szervezésére.
20. § Az MK KFH és az MK KBH külföldi kiküldetés, hazai
rendezvény címén a saját költségvetéseikben terveznek
előirányzatokat a nemzetközi és belföldi kapcsolatokból
eredő különféle rendezvények kiadásaira.
21. § Az utasítás mellékleteiben szereplő összegek bruttó
(áfával növelt) összegként értendőek.
22. § (1) A HM és háttérintézményei vonatkozásában a HM
TKF, az MH katonai szervezetei vonatkozásában a HVK
VKI évente legkésőbb október 31-ig kötelesek megküldeni a 12. melléklet szerinti listát a következő évben tervezett
rendezvényeikről a HM PRI részére.
(2) A HM PRI az (1) bekezdés alapján beérkezett listák,
valamint a rendelkezésre álló költségvetési fedezet figyelembevételével elkészíti az összesített rendezvénytervet és
legkésőbb november 30-ig felterjeszti jóváhagyásra a HM
kabinetfőnök útján a HM KÁT részére. A HM PRI a HM
KÁT által jóváhagyott rendezvénytervet a kézhezvételtől
számított 8 napon belül megküldi a HM Sajtóiroda részére.
(3) A HM KÁT által jóváhagyott összesített tervben
nem szereplő rendezvény csak a HM KÁT előzetes engedélyével tartható meg.
23. § Az MK KBH főigazgatója, és az MK KFH főigazgatója
az utasításban szabályozott tárgyköröket saját hatáskörében az utasításra figyelemmel szabályozhatja.
9. Záró rendelkezések 24. § (1) Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
(2) Hatályát veszti a nemzetközi katonai együttműködéssel összefüggő egyes protokolláris és vendéglátási kérdésekről szóló 49/2006. (HK 11.) HM utasítás.
Dr. Hende Csaba s. k.,
honvédelmi miniszter


text:
1109/2011. (IV. 27.) Korm. határozata a kormányzati döntés-előkészítést megalapozó tanulmánykészítési, továbbá kommunikációs stratégiai tanácsadási feladatok elvégzése tárgyú közbeszerzési eljárás megindításának engedélyezéséről.
A Kormány 1. felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert a 2011–2014. évekre vonatkozóan a kormányzati döntés-előkészítést
megalapozó tanulmánykészítési, továbbá kommunikációs stratégiai tanácsadási feladatok elvégzése tárgyú
közbeszerzési eljárás lefolytatására, valamint az eljárás eredményeként megkötendő szerződés aláírására;
2. az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény 38. § (1) bekezdésében biztosított jogkörében elrendeli a Magyar
Köztársaság 2011. évi költségvetéséről szóló 2010. évi CLXIX. törvény 1. melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet
3. Rendkívüli kormányzati intézkedések cím terhére, a XVII. Nemzeti Fejlesztési Minisztérium fejezet, 16. Fejezeti
kezelésű előirányzatok cím, 2. Ágazati célelőirányzatok alcím, 50. Kormányzati szakpolitikai feladatok jogcímcsoport
javára 1500 millió forint átcsoportosítását az 1. melléklet szerint, az 1. pontban foglaltak szerint megkötésre kerülő
szerződés 2011. évi fedezetének biztosítására; Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal 3. az 1. pontban foglaltak szerint megkötésre kerülő szerződés 2012–2014. években esedékes fedezetének biztosításáról
évente, a tárgyévi költségvetési tervezés keretei között dönt.
Felelős: nemzetgazdasági miniszter nemzeti fejlesztési miniszter Határidő: évente, a tárgyévi költségvetési tervezés keretében
4. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök