text:
19/2019. (VI. 18.) AB határozata a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. II. törvény 178/B. §-a alaptörvény-ellenessége megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezések elutasításáról és e rendelkezés alkalmazásával kapcsolatos alkotmányos követelmény megállapításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói
kezdeményezések tárgyában – dr. Pokol Béla alkotmánybíró párhuzamos indokolásával, valamint dr. Czine Ágnes,
dr. Hörcherné dr. Marosi Ildikó, dr. Juhász Imre, dr. Schanda Balázs, dr. Stumpf István és dr. Szalay Péter alkotmánybírók
különvéleményével – meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapítja, hogy a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról
és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény 178/B. §-ának hajléktalan személyek
esetében történő alkalmazása során az  Alaptörvény XXII.  cikk (2) és (3)  bekezdéséből fakadó alkotmányos
követelmény, hogy a szabálysértési szankció alkalmazására csak akkor kerüljön sor, ha a hajléktalan személy
ellátórendszerben való elhelyezése a cselekmény elkövetésekor igazolhatóan biztosított volt. A szabálysértési
szankció alkalmazásának meg kell felelnie az  életvitelszerű közterületen tartózkodás tilalma alkotmányos
céljának, az elesett, magukról gondoskodni nem tudó személyek ellátórendszerbe vonásának.
2. Az  Alkotmánybíróság a  szabálysértésekről, a  szabálysértési eljárásról és a  szabálysértési nyilvántartási
rendszerről szóló 2012. évi II. törvény 178/B.  §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezéseket elutasítja.
Az Alkotmánybíróság elrendeli e határozatának közzétételét a Magyar Közlönyben.
I. [1] 1. A  Kaposvári Járásbíróság bírója (a továbbiakban: indítványozó1) az  előtte életvitelszerű közterületi tartózkodás
szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben – az  eljárás egyidejű
felfüggesztése mellett, az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 25.  §
(1) bekezdése alapján – 9.Sze.4348/2018/3. számú végzésével bírói kezdeményezést terjesztett az Alkotmánybíróság
elé. Ebben indítványozta a  szabálysértésekről, a  szabálysértési eljárásról és a  szabálysértési nyilvántartási
rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.) 178/B. § (1) bekezdése, (5) bekezdése, (6) bekezdés
a) és b)  pontja, (7)  bekezdése, valamint (13)–(15)  bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását
és megsemmisítését, továbbá a  támadott jogszabályi rendelkezéseknek a  Kaposvári Járásbíróság előtt
a  9.Sze.4348/2018. számon, az  életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés
miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben történő alkalmazása tilalmának elrendelését, valamint a  jogerős
határozattal befejezett szabálysértési eljárások felülvizsgálatának elrendelését.
[2] 2. A  Pesti Központi Kerületi Bíróság bírója (a továbbiakban: indítványozó2) az  előtte életvitelszerű közterületi
tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő négy szabálysértési ügyben
– az  eljárások egyidejű felfüggesztése mellett, az  Abtv. 25.  § (1)  bekezdése alapján – 2.Sze.18.467/2018/4. számú
végzésével, 2.Sze.21.334/2018/2. számú végzésével, 2.Sze.48/2019/2. számú végzésével és 2.Sze.3715/2019/3. számú
végzésével négy bírói kezdeményezést terjesztett az  Alkotmánybíróság elé. Ezekben indítványozta a  Szabs. tv.
178/B. § (1), (4) és (7) bekezdése, illetve a Szabs. tv. teljes 178/B. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítását és
megsemmisítését.
[3] 3. A  Székesfehérvári Járásbíróság bírója (a továbbiakban: indítványozó3) az  előtte életvitelszerű közterületi
tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben – az  eljárás
egyidejű felfüggesztése mellett, az  Abtv. 25.  § (1)  bekezdése alapján – 13.Sze.5810/2018/4. számú végzésével bírói
kezdeményezést terjesztett az Alkotmánybíróság elé. Ebben indítványozta a Szabs. tv. 178/B. § (2) bekezdés b) pontja,
(7)  bekezdése, illetve a  Szabs. tv. teljes 178/B.  §-a alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését,
továbbá a jogerős határozattal befejezett szabálysértési eljárások felülvizsgálatának elrendelését.
[4] 4. A  Pesti Központi Kerületi Bíróság egy másik bírója (a továbbiakban: indítványozó4) az  előtte életvitelszerű
közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben
– az  eljárás egyidejű felfüggesztése mellett, az  Abtv. 25.  § (1)  bekezdése alapján – 3.Sze.20.621/2018/2. számú
végzésével bírói kezdeményezést terjesztett az  Alkotmánybíróság elé. Ebben indítványozta a  Szabs. tv.
178/B. § (1) bekezdése, (4) bekezdése, (7) bekezdése, (13) bekezdése, illetve a Szabs. tv. teljes 178/B. §-a alaptörvényellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[5] 5. A  Pesti Központi Kerületi Bíróság egy harmadik bírója (a továbbiakban: indítványozó5) az  előtte életvitelszerű
közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben
– az  eljárás egyidejű felfüggesztése mellett, az  Abtv. 25.  § (1)  bekezdése alapján – 12.Sze.6534/2019/3. számú
végzésével bírói kezdeményezést terjesztett az  Alkotmánybíróság elé. Ebben indítványozta a  Szabs. tv.
178/B.  § (1)  bekezdése, (4)  bekezdése, (6)  bekezdése és (7)  bekezdése, illetve a  Szabs. tv. teljes 178/B.  §-a
alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését, továbbá a támadott jogszabályi rendelkezéseknek
a  Pesti Központi Kerületi Bíróság előtt a  12.Sze.6534/2019. számon, az  életvitelszerű közterületi tartózkodás
szabályainak megsértése szabálysértés miatt folyamatban lévő szabálysértési ügyben történő alkalmazása
tilalmának elrendelését.
[6] 6. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványok tárgya azonos, ezért azokat az Abtv. 58. § (2) bekezdése
és az Ügyrend 34. § (1) bekezdése alapján egyesítette, és egy eljárásban bírálta el.
[7] 7. Az  indítványozó1 kezdeményezése alapjául szolgáló ügyben a  Kaposvári Rendőrkapitányság a  bíróság
elé állított eljárás alá vont személyt előállította, és feljelentést tett ellene a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése
szerinti életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt. A  feljelentés szerint
az  eljárás alá vont személy 2018. október 25-én egy áruház lépcsőjén egy kartonpapíron aludt. Ezt megelőzően
az  eljárás alá vont személyt három alkalommal helyszíni figyelmeztetésben részesítették. Az  indítványozó1
álláspontja szerint a Szabs. tv.-nek a jelen ügyben alkalmazandó, a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és
a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény módosításáról szóló 2018. évi XLIV. törvénnyel
(a továbbiakban: Módtv.) módosított szabályai az Alaptörvénybe ütköznek. Az  indítványozó1 ezt követően fordult
az Alkotmánybírósághoz.
[8] 8. Az  indítványozó2 kezdeményezése alapjául szolgáló első ügyben a  Budapesti Rendőr-főkapitányság
Szabálysértési Képviseleti Osztálya az  eljárás alá vont személy ellen feljelentést tett a  Szabs. tv.
178/B.  § (1)  bekezdése szerinti életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt.
A  feljelentés szerint 2018. október 19-én egy, a közterületen foganatosított rendőri intézkedés során az eljárás alá
vont személy a földön feküdt, mellette egy nagyobb táska, egy pokróc, valamint egy műanyag edényben élelmiszer
volt elhelyezve. Az intézkedő rendőröknek elmondta, hogy bejelentett lakcímmel nem rendelkezik, nem tartózkodik
hajléktalanszállón, az utcán él hét éve, segélyszervezet segítségét nem kívánja igénybe venni. A bíróság a gyorsított
bíróság elé állítás keretében távmeghallgatás útján tartott tárgyalás során megállapította, hogy a bíróság elé állítás
törvényi feltételei nem állnak fenn.
[9] Az indítványozó2 kezdeményezése alapjául szolgáló második ügyben az eljárás alá vont személy ellen a Budapesti
Rendőr-főkapitányság IX. kerületi Rendőrkapitányság feljelentést tett a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése szerinti
életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt. A  feljelentés szerint az  eljárás
alá vont személyt 2018. december 11-én egy ecseri úti metrómegálló aluljárójában rendőri intézkedés alá vonták.
Az  eljárás alá vont személy rendőri felszólításra nem hagyta el a  helyszínt, a  Magyar Máltai Szeretetszolgálat
Egyesület munkatársainak segítségét nem volt hajlandó elfogadni, és velük sem volt hajlandó elhagyni a helyszínt.
A Budapesti Rendőr-főkapitányság elrendelte az eljárás alá vont személy szabálysértési őrizetét gyorsított bírósági
eljárás lefolytatása céljából.
[10] Az indítványozó2 kezdeményezése alapjául szolgáló harmadik ügyben az eljárás alá vont személy ellen a Budapesti
Rendőr-főkapitányság Szabálysértési Képviseleti Osztálya feljelentést tett a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése
szerinti életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt. A  feljelentés szerint
az  eljárás alá vont személyt 2018. december 29-én egy aluljárójában rendőri intézkedés alá vonták. Az  eljárás
alá vont személy rendőri felszólításra nem hagyta el a  helyszínt, és elmondta, hogy segélyszervezet segítségét
sem fogadja el. A  Budapesti Rendőr-főkapitányság az  érintett személyt előállította, majd elrendelte az  eljárás
alá vont személy szabálysértési őrizetét gyorsított bírósági eljárás lefolytatása céljából. A  bíróság a  gyorsított
bíróság elé állítás keretében – távmeghallgatást útján – meghozott végzésében megállapította, hogy a  bíróság
elé állítás törvényi feltételei nem állnak fenn, ezért a  gyorsított bíróság elé állítás keretében lefolytatandó
eljárást befejezte, és az  eljárást a  Szabs. tv. 120.  §-ában foglalt általános szabályok szerint rendelte folytatni.
Az indítványozó5 arra is hivatkozott, hogy a feljelentés szerint életvitelszerűen az utcán tartózkodó eljárás alá vont
személy alkoholbetegségéről is beszámolt, és a  szabálysértési hatóság az  előkészítő eljárása során nem vizsgálta
a Szabs. tv. 178/B. § (11) bekezdésére figyelemmel a Szabs. tv. 10. §-ában meghatározott kizáró feltételek fennállását.
[11] Az indítványozó2 kezdeményezése alapjául szolgáló negyedik ügyben az eljárás alá vont személy ellen a Budapesti
Rendőr-főkapitányság XV. kerületi Rendőrkapitányság feljelentést tett a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése szerinti
életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt. A feljelentés szerint az eljárás alá
vont személyt 2019. február 3-án a  Budapest, XV. kerület, Hősök útja 3. szám alatt rendőri intézkedés alá vonták,
mivel az ott található orvosi rendelő bejáratánál a földön, kartonpapírokon, hálózsákban feküdt. Az eljárás alá vont
személy a  részére felajánlott segítséget nem volt hajlandó elfogadni, hajléktalanszállóra nem kívánt bemenni.
Az  intézkedés során megállapították, hogy az  eljárás alá vont személyt 2018. december 26-án, 2019. január 6-án
és 29-én életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt már figyelmeztették.
A  fogdaorvosi vizsgálat során megállapítást nyert, hogy az  eljárás alá vont személy mozgáskorlátozott, ezért
a fogdán történő elhelyezését orvosi szempontból nem javasolták. Az eljárás alá vont személy őrizetbe vételére nem
került sor. Az eljárás alá vont személy rendőrségi meghallgatása során a szabálysértés elkövetését nem ismerte el.
Az indítványozó2 álláspontja szerint a fenti eljárások során alkalmazandó Szabs. tv. 178/B. §-a alaptörvény-ellenes.
Az indítványozó2 ezt követően fordult az Alkotmánybírósághoz.
[12] 9. Az indítványozó3 kezdeményezése alapjául szolgáló ügyben a Székesfehérvári Járásbíróságon az érintett eljárás alá
vont személlyel szemben a Szabs. tv. 178/B. § (1) bekezdése szerinti életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak
megsértése szabálysértés miatt indult szabálysértési eljárás. A feljelentés szerint a rendőrök az eljárás alá vont személyt
több alkalommal (2018. október 17-én, 18-án, majd 20-án) közterületen igazoltatták, és őt mindhárom alkalommal
helyszíni figyelmeztetésben részesítették. Ezt követően a negyedik, 2018. október 24-én történt igazoltatást követően
a  Rendőrkapitányság feljelentést tett az  elkövető ellen. A  székesfehérvári Rendőrkapitányság az  eljárás alá vont
személyt bíróság elé állította. Az indítványozó3 arra hivatkozott, hogy az ezt követő eljárás során a Szabs. tv. 178/B. §-át
kellett volna alkalmaznia. Álláspontja szerint a  hivatkozott szabályozás alaptörvény-ellenes. Az  indítványozó3 ezt
követően fordult az Alkotmánybírósághoz.
[13] 10. Az  indítványozó4 kezdeményezése alapjául szolgáló ügyben a  Budapesti Rendőr-főkapitányság Szabálysértési
Képviseleti Osztálya az  eljárás alá vont személy ellen feljelentést tett a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése szerinti
életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés miatt. A  feljelentés szerint
2018. november 29-én az  eljárás alá vont személy egy XIV. kerületi gyalogos aluljáróban magát több takaróval
betakarva, egy ágymatracon feküdve aludt. Az  iratok tanúsága szerint az  eljárás alá vont személy láthatóan
életvitelszerűen tartózkodott a  közterületen, az  intézkedő rendőrök felszólítása ellenére az  elkövetés helyét nem
hagyta el, és a  felajánlott segítség ellenére nem működött együtt a  hajléktalan személyek részére fenntartott
ellátások igénybevétele érdekében. A bíróság a gyorsított bíróság elé állítás keretében távmeghallgatás útján tartott
tárgyalás során megállapította, hogy a  bíróság elé állítás törvényi feltételei nem állnak fenn. Az  indítványozó4
álláspontja szerint a  Szabs. tv. 178/B.  §-a alaptörvény-ellenes, és azt a  bíróságnak a  feljelentés elbírálása során
alkalmaznia kell. Az indítványozó4 ezt követően fordult az Alkotmánybírósághoz.
[14] 11. Az  indítványozó5 kezdeményezése alapjául szolgáló ügyben a  Budapesti Rendőr-főkapitányság I. Kerületi
Rendőrkapitányság Igazgatásrendészeti Osztálya az  eljárás alá vont személy ellen feljelentést tett a  Szabs. tv.
178/B.  § (1)  bekezdése szerinti életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés
miatt. A  feljelentés szerint az  eljárás alá vont személy 2019. március 22-én a  Déli Pályaudvar aluljárórendszerben
a  kövezeten aludt, mellette egy hátizsák volt. Az  intézkedés során megállapításra került, hogy az  eljárás alá vont
személyt az intézkedő rendőrök több alkalommal figyelmeztették. Az eljárás alá vont személy az intézkedő rendőrök
felszólítása ellenére az  elkövetés helyét nem hagyta el, és a  felajánlott segítség ellenére nem működött együtt
a hajléktalan személyek részére fenntartott ellátások igénybevétele érdekében. Az előállítását követően az eljárás alá
vont személy a  szabálysértési hatóság előtt a  szabálysértés elkövetését nem ismerte el, valamint elmondta, hogy
a budai részen minden hajléktalanszálló telítve van, tovább előadta, hogy nincs olyan lakcíme, ahol életvitelszerűen
tartózkodhatna. Az indítványozó5 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B. §-a alaptörvény-ellenes és azt a bíróságnak
a feljelentés elbírálása során alkalmaznia kell. Az indítványozó5 ezt követően fordult az Alkotmánybírósághoz.
[15] 12. Az indítványozó1 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B. § (1) bekezdése szabálysértéssé minősíti az életvitelszerű
közterületen tartózkodást. A Módtv. indokolása szerint azért szükséges a módosítás, hogy a Szabs. tv. összhangban
legyen az  Alaptörvény hetedik módosításával, utalva arra, hogy az  Alaptörvény módosításával egyidejűleg
megszűnik az  a  jogi keret, amely korábban lehetővé tette, hogy a  közrend, a  közbiztonság, a  közegészség és
a  kulturális értékek védelme érdekében törvény vagy helyi önkormányzati rendelet jogellenessé minősítse ezt
a magatartást.
[16] Az indítványozó1 érvelése szerint a  hajléktalanság mint – jellemzően – kényszerű, kiszolgáltatott állapot
szabálysértéssé minősítése nem egyeztethető össze az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében foglalt jogállamiság
követelményével, az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdésének az  alapvető jogok korlátozására vonatkozó
rendelkezéseivel, illetve az  alaptörvény Nemzeti hitvallásának az  elesettek és a  szegények megsegítésének
kötelezettségét kinyilvánító rendelkezésével. Önmagában az Alaptörvény hetedik módosítása nem teszi indokolttá,
vagy szükségessé az  életvitelszerű közterületi tartózkodás kriminalizálását. Egyrészt az  Alaptörvény módosítása
csak egy, már alacsonyabb jogforrási szinten kodifikált, részlegesen meglévő tiltást emelt az  Alaptörvénybe
általános jelleggel, másrészt a  szabálysértési tényállás megállapításának alkotmányos követelményei nem
teljesülnek. Az Alkotmánybíróság több határozatában, köztük a 38/2012. (XI. 14.) AB határozatban (a továbbiakban:
Abh1.) már vizsgálta a  büntető jogalkotás, ideértve a  szabálysértési tényállás megállapítása alkotmányos
követelményeit. Az Alkotmánybíróság hivatkozott határozatában megsemmisítette a Szabs. tv.-nek a jelen ügyben
alkalmazandó jogszabállyal tartalmilag megegyező tényállását, áll az  indítványban. A  Módtv.-vel beiktatott
rendelkezéseknek az  indítványozó1 álláspontja szerint nincs az  Alaptörvényből levezethető legitim indoka,
figyelemmel arra, hogy a  hajléktalanok által esetenként tanúsított társadalomra veszélyes magatartásformákat
(pl. koldulás, csendháborítás, köztisztasági szabálysértés) a  Szabs. tv. külön-külön is szankcionálja. Valójában
a  módosított rendelkezések a  hajléktalanságot kriminalizálják, a  szabálysértési jogkövetkezmények kilátásba
helyezésével, a  jogalkotó a  korántsem teljeskörűen rendelkezésre álló szociális ellátások igénybevételére próbálja
szorítani az  érintetteket. Az  indítványozó1 álláspontja szerint a  hajléktalanság szabálysértéssé nyilvánításához
továbbra is szükséges az, hogy a  jogalkotó meghatározza azokat az  alkotmányos értékeket, amelyek védelme
indokolttá teszi a  jogok védelmének ezen formáját. A  tiltás általános jelleggel kimondása érdemi indoknak nem
tekinthető.
[17] Az indítványozó1 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B. § (5) bekezdése, amely értelmezi az életvitelszerű közterületi
tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés elkövetési magatartását, nem felel meg az Alaptörvény B) cikk
(1)  bekezdésében kinyilvánított jogállami jogbiztonság követelményének. Az  értelmező rendelkezés tautologikus
szerkesztési megoldás mellett az  elkövetési magatartást olyan konjunktív feltételekkel határozza meg, amelyek
egyrészt az  elkövető szándékara, másrészt a  külső körülmények alapján levonható következtetésekre épülnek.
Utóbbi körben a törvény csak annyit követel meg az elkövetési magatartás megállapításához, hogy az ott írt külső
körülményekből arra lehessen következtetni, hogy az  elkövető a  jellemzően lakóhelyül szolgáló közterületen
végzett tevékenységeket a közterületen rövid időközönként visszatérően és rendszeresen végzi. Ezért ugyanannak
a magatartásnak a tanúsítása (pl. tisztálkodás, étkezés) annak függvényében minősülne szabálysértésnek, hogy azt
valaki – a látszat szerint – eseti jelleggel, vagy – mint ahogy a hajléktalanok, és szintén a látszat szerint – időnként
visszatérően végzi. Ebből az  is következik, hogy akár a  közterület rendeltetésszerű használata esetén is elvonják
a hajléktalan elkövető személyes szabadságát a Szabs. tv. alapján, ami diszkriminatív és sérti az emberi méltóságot.
[18] A Szabs. tv. 178/B. § (6) bekezdés a) és b) pontjai az általános szabályoktól eltérően nem teszik lehetővé pénzbírság,
illetve helyszíni bírság kiszabását, továbbá az  általános szabályoktól eltérően szigorúbban határozzák meg
az  ismételt elkövetés jogkövetkezményeit, mivel a  (20)  bekezdés értelmében az  (1)  bekezdésben meghatározott
szabálysértés hat hónapon belüli harmadik elkövetése esetén kizárólag elzárás büntetés szabható ki. Tekintettel
arra, hogy ennek a  szabálysértésnek az  elkövetői egyértelműen megállapíthatóan a  hajléktalanok, ezért
a  hivatkozott rendelkezések az  Alaptörvény XV.  cikk (1) és (2)  bekezdéseibe (törvény előtti egyenlőség és
diszkriminációtilalom) ütköznek, áll az indítványban.
[19] Az indítványozó1 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B. § (7) bekezdése értelmében az ott írt kivétellel az eljárás alá
vont személyt őrizetbe kell venni. A módosítással bevezetett rendelkezések nem teszik lehetővé azt, hogy a bíróság
mérlegelje a szabálysértési őrizet indokoltságát, az őrizet bírói döntés nélkül a Szabs. tv. 178/B. § (13) bekezdésében
meghatározott határidőig tart, míg szabadságvesztéssel büntetendő szándékos bűncselekmény elkövetése esetén
az  érintett – főszabályként – szabadlábon védekezhet. Egyebekben a  Szabs. tv. általános 73.  § (5)  bekezdése
jogorvoslatot biztosít az őrizet elrendelésével, illetve meghosszabbításával szemben. Az életvitelszerű közterületen
tartózkodás szabályainak megsértése esetén az  ex lege őrizetbe vétel, valamint meghosszabbodás okán
a  jogorvoslat, ha a  bíróság formálisan utat is biztosít, nem lehet hatékony, hiszen magából a  törvény szövegéből
következik, nem pedig az  elrendelő szerv mérlegeléséből. Mivel a  szabálysértési őrizet tartama automatikusan,
a  törvény erejénél fogva meghosszabbodik bizonyos esetben, az  ez  elleni fellebbezés eleve kilátástalan.
Az  indítványozó1 érvelése szerint ezen rendelkezések a  törvény előtti egyenlőség és a  diszkriminációtilalom
[Alaptörvény XV.  cikk (1) és (2)  bekezdés] követelményének megsértésén túl a  tisztességes tárgyalás
követelményével és a  jogorvoslathoz való joggal is ellentétesek [Alaptörvény XXVVIII.  cikk (1) és (7)  bekezdés].
Tekintettel arra, hogy a vonatkozó rendelkezések diszkriminatívan határozzák meg a szabálysértési őrizet tartamát
a  hajléktalan elkövetői körre nézve, ez  az Alaptörvény IV.  cikk (1)  bekezdésében foglalt szabadsághoz való joggal
ellentétes, a jog korlátozása nem felel meg az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében foglalt feltételeknek.
[20] Az indítványozó1 arra is hivatkozott, hogy a Szabs. tv. fenti szabályai az Emberi Jogok és az Alapvető Szabadságok
Védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 5–6.  cikkével,
a 13–14. cikkével és a hetedik kiegészítő jegyzőkönyv 2. cikkével is ellentétesek, ennél fogva a nemzetközi jognak
és a  magyar jognak az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdése szerinti összhangja nem biztosított. Az  Egyezmény
a jogorvoslati jog korlátozását teszi lehetővé kisebb súlyú bűncselekmények, illetve szabálysértések esetén, de nem
a hatékony jogorvoslat kizárását.
[21] Az indítványozó1 álláspontja szerint függetlenül attól, hogy az  Alkotmánybíróság helyt ad-e a  Szabs. tv. 178/B.  §
(1)  bekezdésének megsemmisítésére vonatkozó indítványnak, indokolt a  Módtv. további rendelkezéseinek
megsemmisítése, mivel önmagában a  diszkriminatív szankciórendszer szabályainak megsemmisítése azt
eredményezné, hogy a Szabs. tv.-nek nem lenne olyan időállapota, amely valamilyen jogkövetkezmény alkalmazását
lehetővé tenné a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése szerinti szabálysértés esetén, mert az  általános szabályok
alkalmazása törvényi rendelkezés hiányában kizárt. Ezért az  életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak
megsértése miatt indított eljárásokra vonatkozó további speciális rendelkezések feleslegessé válnának, vagyis
a jogbiztonság követelménye ezen további rendelkezések megsemmisítését indokolja.
[22] 13. Az  indítványozó2 a  Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának (a továbbiakban:
Egyezségokmány) vonatkozó rendelkezésire (12. cikk 1. és 3. pontja) hivatkozott, melyek szerint a  szabad mozgás
és a  tartózkodási hely szabad megválasztásának joga csak törvényben meghatározott olyan korlátozásoknak
vethetők alá, amelyek az  állam biztonságának, a  közrendnek, a  közegészségügynek, a  közerkölcsnek, valamint
mások jogainak és szabadságának a  védelme érdekében szükségesek, és amelyek összhangban vannak
az  Egyezségokmányban elismert egyéb jogokkal. Az  indítványozó2 álláspontja szerint a  Szabs. tv. 178/B.  §
(1)  bekezdése az  Alaptörvény XXVII.  cikk (1)  bekezdése szerinti szabad mozgáshoz és tartózkodási hely szabad
megválasztásához való alapjog korlátozását, illetve sérelmét eredményezi. A Szabs. tv. 178/B. § (1) bekezdése másik
alapvető jog védelmének biztosítása nélkül korlátozza az  Alaptörvény hivatkozott rendelkezése szerinti alapvető
szabadságjogként értelmezhető alapjogot. A  Módtv. miniszteri indokolása az  Alaptörvény XV.  cikk (3)  bekezdése
[helyesen XXII.  cikk (3)  bekezdése] alapján tartja szükségesnek a  Szabs. tv. módosítását az  Alaptörvénnyel való
koherencia megteremtése érdekében. A  miniszteri indokolás hivatkozik továbbá arra, hogy az  Alaptörvény
feltétel nélkül mondja ki az  életvitelszerűen közterületen tartózkodás tilalmát. Az  indítványozó2 érvelése
szerint az  életvitelszerűen közterületen tartózkodás tilalma nem alkalmazható feltétel nélkül. Az  indítványozó2
értelmezésében az  emberi szabadságjogok körébe tartozó alapjogok biztosítása (szabad mozgáshoz és
tartózkodási hely szabad megválasztásához való alapjog) a  szociális jogok közé sorolható alapvetésekhez képest
(Alaptörvény XXII. cikk) mindenkor elsőbbséget élvez.
[23] Az indítványozó2 álláspontja szerint a  Szabs. tv. 178/B.  § (1)  bekezdése sérti továbbá az  Alaptörvény I.  cikk (1) és
(4)  bekezdéseit, valamint II.  cikkét. Ebben a  körben az  Abh1.-ben foglalt megállapításokra hivatkozott, valamint
arra, hogy sem a Szabs. tv. szabályozása, sem annak indokolása alapján nem állapítható meg az az ok, ami indokul
szolgált arra, hogy az  Alaptörvény XIX.  cikkében foglalt állami feladatvállalás alapján a  szociális igazgatásról
és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvényben (a továbbiakban: Sztv.) a  szociális ellátás körébe vont
élethelyzetet a törvényhozó társadalomra veszélyes, kriminális magatartássá nyilvánítson.
[24] Az indítványozó2 szerint a Szabs. tv. 178/B. § (4) bekezdése az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogállami
jogbiztonság (normavilágosság) követelményét sérti, az  alábbiak szerint. A  Szabs. tv. 178/B.  § (4)  bekezdése
szerint, akit 90 napon belül 3 alkalommal a  (2)  bekezdés szerint a  szabálysértés elkövetése miatt a  helyszínen
figyelmeztettek, azzal szemben az  újabb elkövetéskor a  szabálysértési eljárás megindítása nem mellőzhető.
A jogalkotó 90 napon belül három figyelmeztetési lehetőséget ad a rendőrség számára, azonban nem rögzíti, hogy
az  egyes figyelmeztetések között milyen időköznek kell eltelnie. Az  életvitelszerű tartózkodás megváltoztatása
esetében egy pár órás időtartam nem elegendő ugyanis, a  jogalkotó által előírt tilalomra tekintettel az  új
tartózkodási hely kialakítására.
[25] Az indítványozó2 továbbá arra is hivatkozott, hogy a  Szabs. tv. 178/B.  § (6)  bekezdése a  támadott szabálysértési
tényállást megvalósító személyekkel szemben automatikusan kizárja a Szabs. tv. szerinti legenyhébb büntetés, azaz
a pénzbírság alkalmazásának lehetőségét. Ennek okára a miniszteri indokolás nem tér ki, az vélhetően célszerűségi
okokkal magyarázható, mivel a támadott tényállást jellemzően nehéz anyagi helyzetben lévő személyek valósítják
meg, ugyanakkor a büntetés kiszabása során a célszerűségi szempontok mérlegelése a jogalkalmazó feladatkörébe
tartozik.
[26] 14. Az  indítványozó3 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B.  §-a az  Alaptörvény II.  cikkébe (emberi méltósághoz
való jog), illetve a  III.  cikkének (1)  bekezdésébe (embertelen és megalázó bánásmód tilalma) ütközik.
Az  indítványozó3 az  Abh1.-ben foglalt megállapításokra hivatkozott, továbbá hangsúlyozta, hogy a  Szabs. tv.
1. §-a értelmében az a tevékenység vagy mulasztás értékelhető szabálysértésként, amely veszélyes a társadalomra,
azaz a  bűncselekményként történő büntetni rendeléshez szükségesnél kisebb fokban sérti, vagy veszélyezteti
az  Alaptörvény szerinti állami, társadalmi, vagy gazdasági rendet, a  természetes és jogi személyek, valamint
a  jogi személyiség nélküli szervezetek személyét vagy jogait. Ezzel összefüggésben felhívta a  176/2011. (XII. 29.)
AB határozatot, amelyben az  Alkotmánybíróság rámutatott, hogy önmagukban a  közrendre és köznyugalomra
vonatkozó elvont alkotmányos értékek nem indokolhatják ilyen preventív jellegű szabálysértési tényállás
megállapítását. Maga az  a  körülmény, miszerint egy közterületen életvitelszerűen tartózkodó hajléktalan személy
a közterületet használó más személyek számára zavaró hatású, önmagában még nem jelent egyet a társadalomra
veszélyességgel. Annak feltételezése, hogy egy ilyen személy másoknál gyakrabban fog bűncselekményt vagy
szabálysértést elkövetni, ellentétben áll az emberi méltóság sérthetetlenségével.
[27] A Szabs. tv. 178/B.  § (2)  bekezdés b)  pontja a  szabálysértési eljárás megindítása mellőzésének egyik esetét
(büntethetőséget kizáró okot) tartalmazza arra az  esetre, ha az  életvitelszerűen közterületen tartózkodó személy
a  jelenlévő hatóság, vagy más szerv, vagy szervezet felajánlott segítségét elfogadva, a  hajléktalan személyek
részére fenntartott ellátások igénybevétele érdekében együttműködik. Az  indítványozó3 kiemelte, hogy jelen
esetben az  eljárás alá vont személy fertőző betegségben szenved, így az  esetleges együttműködés esetén is csak
korlátozottan állnak rendelkezésére a  különböző szociális ellátások. Amennyiben a  szabálysértési felelősségre
vonást elkerülendő az  eljárás alá vont személy kényszerből, akarata ellenére venné igénybe a  hajléktalanok
részére biztosított ellátást, szintén sérülne az  emberi méltóság sérthetetlenségéhez való joga, az  önrendelkezés
szabadságához való joga, illetve az általános cselekvési szabadsága.
[28] Az indítványozó3 álláspontja szerint a  Szabs. tv. 178/B.  §-ában megfogalmazott tényállás nemcsak a  Szabs. tv. 1.  §
(1) és (2)  bekezdései által támasztott követelményekkel nem áll összhangban – mivel az  életvitelszerű közterületen
tartózkodás a  fentiek szerint önmagában nem lehet veszélyes a  társadalomra –, de az  Alaptörvény II.  cikkébe is
ütközik. Ennek alapulvételével pedig megalázó bánásmódnak tekinthető, így az Alaptörvény III. cikk (1) bekezdésének
harmadik fordulatába ütközik a Szabs. tv. 178/B. § (7) bekezdésében rögzített eljárási szabály, miszerint a bíróság elé
állítás érdekében az  (1)  bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetőjét a  rendőrségre elő kell állítani, meg
kell hallgatni, és a  Szabs. tv. 10.  §-ában rögzített elzárást kizáró okok kivételével szabálysértési őrizetbe kell venni.
A  Szabs. tv. 178/B.  § (7)  bekezdése tehát nem biztosít mérlegelési jogkört a  szabálysértési hatóság részére egy,
az  indítványozó3 álláspontja szerint a  társadalomra nem veszélyes cselekmény miatt foganatosítandó őrizetbe vétel
– vagyis az Alaptörvény IV. cikkének (1) bekezdésében rögzített szabadsághoz való jog korlátozása – szükségességének
szempontjából.
[29] 15. Az  indítványozó4 az  indítványozó2 indítványában foglaltakkal azonos indokok és azonos alkotmányos
összefüggés alapján tartotta alaptörvény-ellenesnek a  Szabs. tv. támadott rendelkezéseit, továbbá ugyanazon
alaptörvényi rendelkezések sérelmét állította, mint az  indítványozó2. Az  indítványozó4 továbbá kiemelte, hogy
a  Szabs. tv. 178/B.  § (7) és (13)  bekezdései diszkriminatívan határozzák meg a  szabálysértési őrizet tartamát
a  hajléktalan elkövetői körre, lehetővé teszik, hogy bírói döntés és az  őrizet megszüntetésének lehetősége nélkül
kerüljön sor a  személyi szabadság korlátozására, amely rendelkezések ellentétesek az  alaptörvény IV.  cikkében
írt személyes szabadsághoz való joggal. Az  Alaptörvény IV.  cikk (3)  bekezdése ugyan a  bűncselekménnyel
gyanúsított személyként utal a  jog alanyára, azonban az  Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdésében írt értelmezési
alapelvből következően ezen alapjogot nem csak a büntetőeljárás, hanem a szabálysértési eljárás során alkalmazott
szabadságelvonás esetére is el kell ismerni.
[30] 16. Az indítványozó5 lényegében az indítványozó2 és az indítványozó4 indítványában foglaltakkal azonos indokok
alapján tartotta alaptörvény-ellenesnek a  Szabs tv. támadott rendelkezéseit, továbbá ugyanazon alaptörvényi
rendelkezések sérelmét állította, mint az indítványozó2 és az indítványozó4.
[31] 17. Összefoglalóan elmondható, hogy az indítványok szerint:
a) Az  életvitelszerű közterületen tartózkodás szabálysértéssé nyilvánításával a  jogalkotó olyan kérdést kíván
büntetőjogi eszközökkel kezelni, amelyről az Alkotmánybíróság már leszögezte, hogy alapvetően a szociális
biztonsághoz való jog állami intézményvédelmi kötelezettségébe tartozik. Önmagában az  Alaptörvény
hetedik módosítása nem teszi indokolttá, vagy szükségessé az  életvitelszerű közterületi tartózkodás
kriminalizálását. Egyrészt az Alaptörvény módosítása csak egy, már alacsonyabb jogforrási szinten kodifikált,
részlegesen meglévő tiltást emelt az  Alaptörvénybe általános jelleggel, másrészt a  szabálysértési tényállás
megállapításának alkotmányos követelményei nem teljesülnek.
b) A  Szabs. tv. 178/B.  §-ának több rendelkezése [konkrétan annak (4) és (5)  bekezdése] sérti a  jogállamiság
elvét, mivel azok nem felelnek meg a  normavilágosság követelményének, és utat engednek
az  önkényes jogalkalmazásnak. Az  alkotmánybírósági gyakorlatban kimunkált alkotmányos büntetőjog
követelményrendszerének egyik fontos eleme a normavilágosság és az önkényes jogalkalmazás tilalma.
c) A  Szabs. tv. 178/B.  §-ában szabályozott szabálysértési tényállás a  hajléktalan személyeket célozza, ami
vagyoni és társadalmi helyzet szerinti tiltott diszkriminációhoz vezet.
d) A  Szabs. tv. 178/B.  § (2)  bekezdése gyakorlatilag rákényszeríti az  eljárás alá vont hajléktalan embereket
arra, hogy igénybe vegyék a  hajléktalan személyek részére fenntartott ellátásokat, amelyek részben
csupán korlátozottan állnak rendelkezésre. Ha nem élnek ezzel a  lehetőséggel, a  helyszíni figyelmeztetés
helyett szabálysértési eljárást indítanak ellenük, amely során elzárás szabható ki. Azzal szemben pedig, akit
90 napon belül három alkalommal a helyszínen figyelmeztettek, az újabb elkövetéskor a szabálysértési eljárás
megindítása nem mellőzhető. Ennek eredményeképpen a hajléktalan személynek, ha el akarja kerülni, hogy
szabálysértési eljárás induljon ellene, nincs más választása, mint igénybe venni a  hajléktalan személyek
részére fenntartott ellátásokat. A támadott szabályozás ezért az emberi méltósághoz való jogot sérti.
e) A  Szabs. tv. több rendelkezése is kizárja az  eljáró rendőr, valamint a  bíróság mint jogalkalmazó szerv
mérlegelését az  eljárás alá vont személy szabadságtól való megfosztása vonatkozásában. Az  intézkedő
rendőrnek törvényi kötelezettsége az  eljárás alá vont személyt előállítani és őrizetbe venni. A  bíróságnak
nincs joga mérlegelni sem az őrizet elrendelésének, sem pedig annak fenntartásának/meghosszabbításának
indokoltságát, végül pedig a  bíróság mérlegelési joga az  általános szabályokhoz képest korlátozottabb
a  szankció kiszabásának terén. A  szabálysértési őrizet tartama automatikusan, a  törvény erejénél fogva
meghosszabbodik bizonyos esetben, és az  az elleni fellebbezés sikere eleve kilátástalan. A  támadott
szabályozás ezért a személyes szabadsághoz való joggal összefüggésben sérti a törvény előtti egyenlőséghez
való jogot, az  egyenlő bánásmódhoz való jogot, valamint a  tisztességes bírósági eljáráshoz (azon belül
a tisztességes tárgyaláshoz) való jogot és a hatékony jogorvoslathoz való jogot.
[32] 18. Eljárása során az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 57.  § (1) és (2)  bekezdései alapján beszerezte a  belügyminiszter,
az  igazságügyi miniszter és az  emberi erőforrások minisztere véleményét. Az  érintett három miniszter egységes
véleményt fogalmazott meg (a továbbiakban: együttes miniszteri vélemény). Továbbá az Abtv. 57. § (2) bekezdése
alapján az  Alkotmánybíróság a  Hajléktalanokért Közalapítványt, a  Magyar Máltai Szeretetszolgálat Egyesületet és
a Menhely Alapítványt is megkereste az indítványokkal kapcsolatos szakmai álláspontja kifejtésére.
II. [33] 1. Az Alaptörvénynek az indítványokban hivatkozott rendelkezései:
„Nemzeti hitvallás
Valljuk az elesettek és a szegények megsegítésének kötelezettségét.”
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„Q) cikk (2) Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és
a magyar jog összhangját.”
„R)  cikk (3) Az  Alaptörvény rendelkezéseit azok céljával, a  benne foglalt Nemzeti hitvallással és történeti
alkotmányunk vívmányaival összhangban kell értelmezni.”
„I. cikk (1) AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam
elsőrendű kötelezettsége.
(2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.
(3) Az alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más alapvető
jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni
kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható.
(4) A törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvető jogok, valamint őket is terhelik
azok a kötelezettségek, amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak.
II. cikk Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat
életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.
III.  cikk (1) Senkit nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint
szolgaságban tartani. Tilos az emberkereskedelem.”
„IV. cikk (1) Mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz.
(2) Senkit nem lehet szabadságától másként, mint törvényben meghatározott okokból és törvényben
meghatározott eljárás alapján megfosztani. Tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés csak szándékos, erőszakos
bűncselekmény elkövetése miatt szabható ki.
(3) A bűncselekmény elkövetésével gyanúsított és őrizetbe vett személyt a lehető legrövidebb időn belül szabadon
kell bocsátani, vagy bíróság elé kell állítani. A  bíróság köteles az  elé állított személyt meghallgatni és írásbeli
indokolással ellátott határozatban szabadlábra helyezéséről vagy letartóztatásáról haladéktalanul dönteni.”
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
„XIX.  cikk (1) Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság,
betegség, rokkantság, fogyatékosság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén
minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult.
(2) Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények
és intézkedések rendszerével valósítja meg.
(3) Törvény a szociális intézkedések jellegét és mértékét a szociális intézkedést igénybe vevő személynek a közösség
számára hasznos tevékenységéhez igazodóan is megállapíthatja.”
„XXII. cikk (1) Az állam jogi védelemben részesíti az otthont. Magyarország törekszik arra, hogy az emberhez méltó
lakhatás feltételeit és a közszolgáltatásokhoz való hozzáférést mindenki számára biztosítsa.
(2) Az  emberhez méltó lakhatás feltételeinek a  megteremtését, továbbá a  közterület közcélú használatának
védelmét az állam és a helyi önkormányzatok azzal is segítik, hogy törekszenek valamennyi hajlék nélkül élő személy
számára szállást biztosítani.
(3) Tilos az életvitelszerű közterületen tartózkodás.”
„XXVII. cikk (1) Mindenkinek, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén, joga van a szabad mozgáshoz és
tartózkodási helye szabad megválasztásához.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.”
„XXVIII.  cikk (7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az  olyan bírósági, hatósági és más
közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”
[34] 2. Az indítványok által támadott Szabs. tv. rendelkezései:
„178/B. § (1) Aki életvitelszerűen közterületen tartózkodik, az szabálysértést követ el.
(2) Mellőzni kell a szabálysértési eljárás megindítását és helyszíni figyelmeztetést kell alkalmazni, ha
a) az elkövető a rendőr felszólítására az elkövetés helyét elhagyja, vagy
b) az elkövető a  jelenlévő hatóság vagy más szerv vagy szervezet felajánlott segítségét elfogadva együttműködik
a hajléktalan személyek részére fenntartott ellátások igénybevétele érdekében.
(3) A  helyszíni figyelmeztetéssel egyidejűleg a  rendőr az  elkövetőt tájékoztatja a  (4)  bekezdésben foglalt
jogkövetkezményekről.
(4) Akit 90 napon belül 3 alkalommal a  (2)  bekezdés szerint a  szabálysértés elkövetése miatt a  helyszínen
figyelmeztettek, azzal szemben az újabb elkövetéskor a szabálysértési eljárás megindítása nem mellőzhető.
(5) Az  (1)  bekezdés alkalmazásában életvitelszerű tartózkodásnak tekinthető minden olyan magatartás, amely
alapján megállapítható, hogy a  közterületen való életvitelszerű tartózkodás a  lakó- és tartózkodási hely, valamint
egyéb szállásra való visszatérés szándéka nélkül, a  közterületen való huzamos tartózkodás érdekében valósul
meg, és a  közterületen való tartózkodás körülményeiből, vagy a  magatartásból arra lehet következtetni, hogy
a  jellemzően lakóhelyül szolgáló közterületen végzett tevékenységet – így különösen alvás, tisztálkodás, étkezés,
öltözködés, állattartás – az elkövető a közterületen rövid időnként visszatérően és rendszeresen végzi.
(6) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés
a) miatt pénzbírság nem szabható ki,
b) elkövetésén tetten ért személlyel szemben helyszíni bírság kiszabásának nincs helye.
(7) A  bíróság elé állítás érdekében az  (1)  bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetőjét a  rendőrségre elő
kell állítani, meg kell hallgatni és – a (11) bekezdésben meghatározott kivétellel – szabálysértési őrizetbe kell venni.
(8) A rendőrség a szabálysértési őrizet ideje alatt gondoskodik az elkövető tisztálkodásáról és tiszta ruhával történő
ellátásáról.
(9) Az  (1) bekezdés szerinti szabálysértés elkövetőjének előállítása során azon ingóságokat, amelyeket az elkövető
nem vesz magához, de úgy nyilatkozik, hogy azokra igényt tart, valamint amelyek vonatkozásában a  nyilatkozat
a helyszíni intézkedés során nem szerezhető be, a Kormány rendeletében meghatározott szerv ideiglenes tárolásba
veszi.
(10) A  Kormány rendeletében meghatározott szerv a  (9)  bekezdés szerinti ingóságot 6 hónapig őrzi meg.
A  megőrzési idő leteltét követően az  általános szabálysértési hatóság intézkedik az  ingóságok megsemmisítése
iránt. Ha az ingóság gyorsan romló, bomló, tárolhatatlan dolog, akkor azt haladéktalanul meg kell semmisíteni.
(11) Akivel szemben a 10. §-ban meghatározott elzárást kizáró ok áll fenn, azzal szemben az eljárást az előkészítő
eljárást folytató szerv megszünteti.
(12) Ha a  meghallgatás során az  elkövető úgy nyilatkozik, hogy a  közérdekű munka végzését vállalja, akkor
az  előkészítő eljárást lefolytató szerv a  szabálysértési őrizet ideje alatt intézkedik a  foglalkoztathatósági
szakvélemény beszerzése iránt.
(13) Az  (1)  bekezdés szerinti szabálysértés elkövetőjével szemben a  szabálysértési őrizet a  bíróság jogerős
döntéséig, de legfeljebb a nem jogerősen kiszabott szabálysértési elzárás tartamáig tart. Az elsőfokú bíróság által
nem jogerősen kiszabott közérdekű munka büntetés esetén a  szabálysértési őrizet a  14.  § (2a)  bekezdésében
meghatározott beszámítás szerinti tartamig tart. Ha az  elsőfokú bíróság figyelmeztetés intézkedést alkalmaz,
az elkövetőt haladéktalanul szabadítani kell.
(14) A  bíróság az  elsőfokú döntését az  őrizetbe vételtől számított 72 órán belül hozza meg. Az  elsőfokú döntés
elleni fellebbezést a végzés kihirdetését követően a tárgyaláson be kell jelenteni, amelyet a bíróságnak írásba kell
foglalnia. A bíróság az iratokat haladéktalanul felterjeszti a törvényszékhez.
(15) A bíróság a másodfokú döntését az elsőfokú döntést követő 30 napon belül hozza meg.
(16) Ha a  technikai feltételek biztosítottak, akkor a  bírósági eljárásban az  elkövető jelenléte telekommunikációs
eszköz útján is biztosítható.
(17) Az  (1)  bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt az  e  törvényben foglalt feltételek fennállása esetén
figyelmeztetés intézkedés, közérdekű munka vagy elzárás szabható ki. Ha az  elkövető a  közérdekű munka
elvégzését nem vállalja, elzárás szabható ki.
(18) Ha a bíróság elzárás büntetést szab ki, ennek azonnali foganatba vételét rendeli el.
(19) A (17) bekezdés szerint kiszabott közérdekű munka végrehajtására az elkövetés helye szerinti településen kerül sor.
(20) Ha az  eljárás alá vont személyt az  (1)  bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetésének időpontját
megelőző hat hónapon belül már két ízben jogerősen felelősségre vonták az  (1)  bekezdésben meghatározott
szabálysértés elkövetése miatt, az ismételten elkövetett (1) bekezdés szerinti szabálysértés miatt közérdekű munka
büntetés nem szabható ki, valamint figyelmeztetés intézkedés nem alkalmazható.
(21) Ha az elkövető a (17) bekezdésben meghatározott közérdekű munka büntetést vállalja, de azt nem teljesíti, és
a közérdekű munka büntetés elzárásra történő átváltoztatása érdekében megtartott bírósági eljárásban az elkövető
személyes jelenlétének a biztosítása szükséges, akkor ennek céljából az általános szabálysértési hatóság az elkövető
körözését rendeli el.”
III. [35] A bírói kezdeményezések nem megalapozottak. [36] 1. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés b)  pontjában foglalt felhatalmazás alapján
az Abtv. 25. § (1) bekezdés szerinti bírói kezdeményezésre felülvizsgálja az egyedi ügyben alkalmazandó jogszabály
összhangját az  Alaptörvénnyel. Ezért az  Alkotmánybíróság elsőként megvizsgálta, hogy a  bírói kezdeményezések
megfelelnek-e az Abtv. 25. §-a szerinti feltételeknek.
[37] Az Abtv. 25.  §-a önálló címként – „Bírói kezdeményezés egyedi normakontroll eljárás iránt” – meghatározza
az  ügytípusra vonatkozó különös szabályokat, amelyeket az  Abtv. 51–52.  §-ai az  indítványra vonatkozó további
formai és tartalmi feltételekkel egészítenek ki. Ezeket az  Alkotmánybíróság korábbi határozataiban már
értelmezte {összefoglalóan lásd a  3058/2015. (III. 31.) AB végzésben, Indokolás [8]–[23]}. Az  Alkotmánybíróság
több határozatában értelmezte az  indítványok további formai és tartalmi feltételeit. A  kérelem az  Abtv. 52.  §
(1)  bekezdésében megkövetelt határozottságnak akkor felel meg, ha az  (1b)  bekezdésben felsorolt feltételeknek
eleget tesz, így pontosan és egyértelműen megjelöli az  indítvány indokait, az  indítvány által támadott jogszabályt
vagy jogszabályi rendelkezést, az Alaptörvény vagy nemzetközi szerződés megsértett rendelkezését. Az indítványnak
indokolnia kell továbbá, hogy a sérelmezett jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés miért ellentétes az Alaptörvény
megjelölt rendelkezésével vagy a  nemzetközi szerződéssel. A  vizsgált ügyben az  indítványok nem indokolták meg
a  Szabs. tv. támadott rendelkezésére vonatkozóan azt, hogy miért sérti az  Egyezmény, illetve az  Egyezségokmány
indítványokban hivatkozott rendelkezéseit. A  jelen ügyben az  indítványok az  Alaptörvény Q)  cikkét, IV.  cikk
(2)  bekezdését, XXVII.  cikk (1)  bekezdését, valamint XXVIII.  cikk (1)  bekezdését nevesítették ugyan mint megsértett
alaptörvényi rendelkezést, de ezt meghaladóan nem terjesztettek elő releváns alkotmányjogi érvelést a tekintetben,
hogy a  támadott szabályozás miért ellentétes a  hivatkozott nemzetközi szerződések megjelölt rendelkezéseivel.
A  fentiek alapján az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítványok ezen részükben nem felelnek meg
az Abtv. 52. § (1b) bekezdésében foglalt feltételnek.
[38] Az Abtv. 52. § (4) bekezdése értelmében az alkotmánybírósági eljárás feltételeinek fennállását az indítványozónak
kell igazolnia. Az  Abtv. 52.  § (2)  bekezdése szerint a  vizsgálat kizárólag a  megjelölt alkotmányossági
kérelemre korlátozódik. Mivel a  bírói indítványok a  fentiekben kifejtett okokból nem felelnek meg
az  Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés e)  pontjában foglalt és a  3058/2015. (III. 31.) AB végzésben értelmezett feltételnek,
az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy e  tartalmi követelmény hiányában az  indítványok ezen részükben
érdemben nem bírálhatók el.
[39] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy egyebekben a  bírói kezdeményezések megfelelnek az  Abtv. 52.  §
(1b) bekezdés e) pontjában foglalt és a 3058/2015. (III. 31.) AB végzésben értelmezett feltételnek.
[40] 2. Az  Alkotmánybíróság ezt követően azt vizsgálta, hogy az  indítványozók által hivatkozott Abh1. változatlan
tartalommal irányadó-e jelen ügyben is, vagy annak meghozatala óta olyan mértékben megváltozott a  jogi
szabályozási környezet, ami az  Abh1. és az  arra épülő korábbi alkotmánybírósági gyakorlat alkalmazhatóságát
a vizsgált ügyben kizárja. Az Alkotmánybíróság erre nézve az alábbi megállapításokat teszi.
[41] Az Alkotmánybíróság rámutat, hogy a  korábbi alkotmánybírósági gyakorlat felhasználhatósága kapcsán
figyelemmel kell lennie saját, irányadó gyakorlatára. A  13/2013. (VI. 17.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh2.)
az  alapvető jogok biztosának indítványára az  Alkotmánybíróság elvi éllel úgy foglalt állást, hogy „a hazai és
európai alkotmányjogi fejlődés eddig megtett útja, az  alkotmányjog szabályszerűségei szükségképpeni hatással
vannak az  Alaptörvény értelmezésére is. Az  Alkotmánybíróság az  újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi
kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott érveket, jogelveket és alkotmányossági
összefüggéseket, ha az Alaptörvény adott szakaszának az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény
egészét illető kontextuális egyezősége, az Alaptörvény értelmezési szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy
alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek mutatkozik azoknak a meghozandó
döntése indokolásába történő beillesztése” (Indokolás [32]), {6/2018. (VI. 27.) AB határozat, Indokolás [42]}.
[42] Fentiekből az  következik, hogy az  Alkotmánybíróság a  korábbi döntéseiben kifejtett érvek felhasználhatóságát
mindig esetről esetre vizsgálja, figyelemmel az adott ügy egyedi jellegére. Ezért az Alkotmánybíróság a vizsgálatát
jelen ügyben is mindezek szem előtt tartásával végezte el.
[43] Az Alkotmánybíróság az  Abh1.-ben már vizsgálta a  szabálysértési tényállás megállapítása alkotmányos
követelményeit, és megsemmisítette a  Szabs. tv.-nek a  jelen ügyben alkalmazandó jogszabállyal tartalmilag
megegyező tényállását. Az Abh1.-ben az Alkotmánybíróság kimondta, hogy önmagában az, hogy a közterületnek
az életvitelszerű lakhatásra való használata magában hordozza mások jogainak sérelmét, a közrend megsértésének
lehetőségét, nem tekinthető a  büntetendővé nyilvánítás legitim indokának. Az  Alkotmánybíróság emlékeztet
rá, hogy a  176/2011. (XII. 29.) AB határozatában felhívta a  figyelmet arra, hogy önmagukban a  közrendre és
a  köznyugalomra vonatkozó elvont alkotmányos értékek nem indokolhatják ilyen preventív jellegű szabálysértési
tényállás megalkotását.
[44] Az Alaptörvény negyedik módosítása következtében az  Alaptörvény XXII.  cikke helyébe a  következő rendelkezés
lépett:
„XXII.  cikk (1) Magyarország törekszik arra, hogy az  emberhez méltó lakhatás feltételeit és a  közszolgáltatásokhoz
való hozzáférést mindenki számára biztosítsa.
(2) Az emberhez méltó lakhatás feltételeinek a megteremtését az állam és a helyi önkormányzatok azzal is segítik,
hogy törekszenek valamennyi hajlék nélkül élő személy számára szállást biztosítani.
(3) Törvény vagy helyi önkormányzat rendelete a  közrend, a  közbiztonság, a  közegészség és a  kulturális értékek
védelme érdekében, a közterület meghatározott részére vonatkozóan jogellenessé minősítheti az életvitelszerűen
megvalósuló közterületi tartózkodást.”
[45] Az Alaptörvény hetedik módosítása az  Alaptörvény XXII.  cikkét az  alábbiak szerint módosította. Az  Alaptörvény
XXII. cikk (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lépett:
„(1) Az állam jogi védelemben részesíti az otthont. Magyarország törekszik arra, hogy az emberhez méltó lakhatás
feltételeit és a közszolgáltatásokhoz való hozzáférést mindenki számára biztosítsa.”
[46] Az Alaptörvény XXII. cikk (2)–(3) bekezdései helyébe a következő rendelkezések léptek:
„(2) Az  emberhez méltó lakhatás feltételeinek a  megteremtését, továbbá a  közterület közcélú használatának
védelmét az állam és a helyi önkormányzatok azzal is segítik, hogy törekszenek valamennyi hajlék nélkül élő személy
számára szállást biztosítani.
(3) Tilos az életvitelszerű közterületen tartózkodás.”
[47] Az Alaptörvény 2018. október 15-től hatályos hetedik módosításának indokolása szerint: „[a] módosítás a XXII. cikkben
az  otthon fizikai védelmére vonatkozó szabályokat kívánja hangsúlyozni. Továbbra is államcél, hogy az  emberhez
méltó lakás feltételeit és a  közszolgáltatáshoz való hozzáférést mindenki számára biztosítsa. Az  életvitelszerűen
megvalósuló közterületi tartózkodás sérti a közterületek közcélú használatát, ami ellen indokolt fellépni.”
[48] A Szabs. tv. 178/B.  §-át beiktató Módtv. indokolása szerint az  életvitelszerű közterületi tartózkodás tényállásának
beiktatását az Alaptörvény XXII. cikk (3) bekezdésének módosított rendelkezésével való koherencia megteremtése
teszi szükségessé.
[49] Az Alaptörvény hetedik módosításának a  2018. október 15-től hatályba lépett és fent hivatkozott XXII.  cikk (2) és
(3) bekezdései tehát új alaptörvényi rendelkezéseket iktattak az Alaptörvénybe, amelyek az Alaptörvény egészéhez
képest is tartalmuknál fogva (közterület közcélú használatának alkotmányos védelme, kifejezett alaptörvényi
tilalom az  életvitelszerű közterületen tartózkodásra, a  mondott alkotmányos védelem biztosítása érdekében)
új alaptörvényi hátteret adnak a  most vizsgált ügynek. Ebből következően már másként, újszerűen merül fel
a  jelen ügyben vizsgálandó alkotmányossági kérdés, mint a  korábbi az  Alaptörvény hetedik módosítása előtti
alkotmánybírósági határozatok alapjául fekvő ügyekben.
[50] Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján megállapította, hogy az Abh1. meghozatalát követően, mind az Alaptörvény,
mind pedig a Szabs. tv. irányadó, illetve vizsgált rendelkezési módosultak, ezért az Abh1.-ben, továbbá a vonatkozó
korábbi alkotmánybírósági gyakorlatában foglalt megállapítások a  jelen indítványok alapján vizsgált szabályozási
környezetben már nem irányadók, nem kötik az Alkotmánybíróságot az új szabálysértési tényállás alkotmányossági
vizsgálata során.
[51] 3. Az  Alkotmánybíróság ezt követően azt vizsgálta, hogy az  Alaptörvény XXII.  cikkének módosított tartalma
mennyiben köti az alkotmányossági vizsgálat során.
[52] Az Alaptörvény hetedik módosítása az  Alaptörvénybe iktatta a  XXII.  cikk (2) és (3)  bekezdéseit, amelynek
következtében – az indítványozók által sem vitatottan – az Abh1. meghozatalát követően a vonatkozó alaptörvényi
szabályozás alapvetően változott meg. Az  alkotmányozó a  legmagasabb jogforrási szinten, az  Alaptörvényben
vezetett be egy általános, mindenkire vonatkozó olyan tiltó rendelkezést, amely tilalmazza az  életvitelszerű
közterületen tartózkodást, a  közterület alkotmányos védelme céljából. Az  Alaptörvény Negyedik módosítása által
beiktatott korábbi XXII. cikk (3) bekezdés mint kivételt megállapító rendelkezés csupán a közterületen tartózkodás
meghatározott területen és okból történő tilalmát írta elő, megteremtve annak a  lehetőségét, hogy a  helyi
önkormányzatok meghatározott alkotmányos értékek (közrend, közbiztonság, közegészség) védelme érdekében
jelölhessenek ki olyan közterületeket, ahol az életvitelszerű közterületen tartózkodás szabálysértésnek minősül.
[53] Az Alaptörvény negyedik módosítása következtében az  Alaptörvény 24.  cikk (5)  bekezdése az  Alkotmánybíróság
eljárását az  Alaptörvény és az  Alaptörvény módosítása körében csak a  megalkotásra és a  kihirdetésre vonatkozó,
az  Alaptörvényben foglalt eljárási követelmények vonatkozásában teszi lehetővé. Az  Alkotmánybíróság
az  Alaptörvény negyedik módosítását vizsgáló, korábban már hivatkozott Abh2.-ben úgy foglalt állást, hogy nem
alkothatja meg és nem is változtathatja meg az  Alaptörvényt, amelyet védeni hivatott, vagyis elhatárolódott
az Alaptörvény, illetve annak egyes rendelkezési módosításának tartalmi alkotmányossági vizsgálatától.
[54] Az Alkotmánybíróság a  jelen ügyben is hangsúlyozza, hogy számára az  Alaptörvény az  alkotmányos mérce,
az Alaptörvény tételes rendelkezéseit és annak módosítását tartalmi szempontból – az ezt lehetővé tevő hatáskör
hiányában – nem ítélheti meg. Ebből következően az  Alaptörvény hetedik módosításával beiktatott XXII.  cikke
kötelezően alkalmazandó mérce jelen ügyben is. Az  Alaptörvény XXII.  cikkéhez kapcsolt indokolásban kifejezésre
juttatott alkotmányozói szándék, illetve cél sem hagyható figyelmen kívül. Ebben a  körben, a  megváltozott
alaptörvényi szabályozási környezetben kiemelt jelentősége van az  Alaptörvény XXII.  cikke alaptörvényi
tartalmának.
[55] 4. Az  Alkotmánybíróság ezt követően az  Alaptörvény XXII.  cikkének alkotmányos tartalmát vizsgálta, figyelemmel
az  ezen alaptörvényi rendelkezéshez kapcsolódó, az  Alaptörvény fent hivatkozott módosításához fűzött
alkotmányozói célra is.
[56] Az Alaptörvény XXII. cikkének (2) bekezdése az államcél megfogalmazása mellett a közterület közcélú használatát
alaptörvényi védelem alá helyezi. Ez  a  védelem szoros összefüggésben áll a  (3)  bekezdésben foglalt alaptörvényi
tilalommal. A  (2) bekezdést és a  (3) bekezdést együtt és egymásra tekintettel kell értelmezni: a közterület közcélú
használatának a  védelmét biztosítja a  (3)  bekezdésben foglalt alaptörvényi tilalom. Ezt az  értelmezést támogatja
az  Alaptörvény indokolása is, amikor kimondja azt, hogy a  közterületen való életvitelszerű tartózkodás sérti
az  alkotmányosan védett közcélú közterület használatot. Az  említett (3)  bekezdés tehát egy alaptörvényi szinten
megfogalmazott tilalom, ami mindenkire vonatkozik. A közterület közcélú használatának az alaptörvényi védelmét
indokolja az, hogy „véges számú” és az  is, hogy a  közcélú használat a  közösség egésze számára (bárki számára)
nyitva álló, a  közösség egészének az  érdekében álló használatot jelent. Az  ettől eltérő használat csak kivételes és
jogszabályi feltételekhez kötött lehet. A fentiekből az következik, hogy a bárki általi közcélú közterület használatnak
is korlátja mások jogainak a tiszteletben tartása.
[57] 5. Az  Alkotmánybíróság ezt követően az  egyén alkotmányos jogainak a  közösség tagjaként való gyakorlását,
az együttműködési kötelezettség kérdését vizsgálta.
[58] Az Alaptörvény SZABADSÁG ÉS FELELŐSSÉG fejezetében határozza meg az  alapvető jogok (szabadságok)
katalógusát és az  ezekhez társuló felelősségi elemeket. Az  Alaptörvény I.  cikk (1)  bekezdése szerint „AZ EMBER
sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az  állam elsőrendű
kötelezettsége”. Ugyanezen cikk (2)  bekezdése szerint „Magyarország elismeri az  ember alapvető egyéni és
közösségi jogait”.
[59] Az Alaptörvény II.  cikke értelmében „[a]z emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az  élethez és
az emberi méltósághoz […]”.
[60] Az egyén az  őt megillető alkotmányos jogokat, így az  emberi méltóság alapjogából eredő önrendelkezési
jogát is a  közösség tagjaként gyakorolja. A  közösség minden tagját egyenlően illetik meg az  alkotmányos jogok,
az  egyén az  önrendelkezési joga gyakorlása során is úgy kell, gyakorolja az  alkotmányos jogát, hogy azzal mások
alkotmányos joggyakorlását – a  szükségesség-arányosság követelményrendszerének szem előtt tartásával – ne
sértse. A  jogosultságoknak azonban megjelenik az  Alaptörvényben egy, az  egyénnek a  társadalomért viselt
felelősségi oldala is. A szabadság ugyanis az egyén személyisége szabad kibontakozásának a terepe és mozgástere,
a  felelősség pedig mások szabadságának tiszteletben tartását, illetve a  békés társadalmi együttélés szabályainak
betartását jelenti. A  Nemzeti hitvallás szerint „[v]alljuk, hogy az  egyéni szabadság csak másokkal együttműködve
bontakozhat ki”. Egyensúly kell, tehát, hogy fennálljon az egyén alkotmányos jogainak a gyakorlása és a közösség
érdekei, a  közösséget alkotó más személyek alkotmányos jogainak a  gyakorlása között. Ezt az  egyensúlyt bontja
meg az  Alaptörvény XXII.  cikk (3)  bekezdésében foglalt alkotmányos tilalom megszegése. Az  alkotmányos
jogok gyakorlása elválaszthatatlan az  alkotmányos kötelezettségek teljesítésétől. Az  Alaptörvény XXII.  cikk
(3) bekezdésében foglalt tiltás betartása mindenkinek alkotmányos kötelezettsége. Ha ezt az alkotmányos tilalmat
az  egyén átlépi, akkor szükségszerűen megbontja az  egyén alkotmányos joga és a  közösség érdeke (a közösség
minden tagját egyenlően megillető alkotmányos jogok) közötti egyensúlyt. Az  államot az  Alaptörvény XXII.  cikk
(2)  bekezdésében foglalt államcél megvalósításában, illetve az  ehhez kapcsolódó alapjogok védelmében objektív
intézményvédelmi kötelezettség is terheli. Az  egyén az  alkotmányos jogai gyakorlása, illetve alkotmányos
kötelezettségei teljesítése során együttműködni köteles nemcsak a  közösség tagjaival, de az  objektív
intézményvédelem biztosítására köteles állammal is.
[61] Az Alaptörvény O)  cikke értelmében: „Mindenki felelős önmagáért, képességei és lehetőségei szerint köteles
az állami és közösségi feladatok ellátásához hozzájárulni.” Az emberkép formula az Alkotmánybíróság gyakorlatában
először a  3110/2013. (VI. 4.) AB határozatban jelent meg. Az  Alkotmánybíróság hivatkozott határozatában
rámutatott, hogy „[a]z Alaptörvény az  egyén–közösségi viszonyt az  egyén közösséghez kötöttsége jegyében
határozta meg, anélkül azonban, hogy annak egyedi értékét érintené. Ez  következik különösen az  Alaptörvény
O)  cikkéből és II.  cikkéből” (Indokolás [49]), megerősítette a  32/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [88].
Az  Alkotmánybíróság az  emberkép formulával összefüggésben a  3132/2013. (VII. 2.) AB határozatban azt
vizsgálta, hogy a  beteg együttműködési kötelezettségének előírása összeegyeztethető-e az  Alaptörvénnyel.
Az  Alkotmánybíróság fenti határozatában hangsúlyozta, hogy „az Alaptörvény emberképe nem az  elszigetelt
egyéné, hanem a  társadalomban élő felelős személyiségé. Ez  következik különösen az  Alaptörvény O)  cikkéből”
(Indokolás [95]). Az  Alkotmánybíróság értelmezésében ebből az  alábbiak következnek. Az  egyén közösségben él,
jogai, így alkotmányos jogai gyakorlása során is nemcsak önmagáért, de a közösség többi tagja iránt is felelősséggel
tartozik; alkotmányos joggyakorlása egyensúlyban kell, hogy álljon a  közösség tagjaként a  közösségért is viselt
felelősséggel. Ennek az  egyensúlynak a  fenntartásához nélkülözhetetlen az  együttműködési kötelezettség
teljesítése. A  jogellenes magatartás, az  alaptörvényi tilalom megszegése kívül esik az  alapjogok alkotmányos
védelmi körén, megbontja a  fenti egyensúlyt. Az  állam köteles az  Alaptörvény XXII.  cikk (2)  bekezdésben foglalt
államcél, és az  ehhez kapcsolódó alkotmányos jogok biztosítása érdekében az  objektív intézményvédelem
biztosítására. Ennek az  állami feladatnak az  ellátásához az  Alaptörvény O)  cikke értelmében az  önmagáért és
a közösség tagjaiért egyaránt felelős személy köteles hozzájárulni, annak hatékony ellátásában köteles tevékenyen
közreműködni. Másként megfogalmazva, köteles az  állami feladat ellátásában együttműködni az  állammal.
Az  egyén önmagáért és a  közösségért viselt felelősségéből nem az  életvitelszerű közterületi tartózkodás
önkéntes, szabad választása és ezzel az  alaptörvényi tilalom megsértése, hanem az  állammal történő konstruktív
együttműködés kötelezettsége kell, hogy következzen.
[62] A hatékony objektív intézményvédelem, amely az  állam alaptörvényi kötelezettsége nem tud megvalósulni
az  érintett egyének együttműködése nélkül. Közérdek, hogy a  „bárki” által szabályozott jogi keretek között
használható közterület a köz érdekében, eredeti rendeltetésének megfelelően kerüljön használatra. A rendeltetéstől
eltérő használat csak kivételes, időben korlátozott és jogszabályi keretek között megvalósuló használat lehet, ami
nem változtathatja meg a közterület eredeti rendeltetését; jogellenesen nem korlátozhatja, és nem akadályozhatja
meg a  „bárki” általi jogszabályok kereti között és annak megfelelően megvalósuló közterület használatot.
Mindaddig, amíg az  állam az  Alaptörvény XXII.  cikk (2)  bekezdésében foglalt államcél elérése és az  ehhez
kapcsolódó alapjogok intézményi védelme (az alapjogok tárgyi oldalának a  biztosítása és védelme) területén
teljesíti az alaptörvényi kötelezettségét, ellátja az ebből eredő állami feladatokat a hatékony feladatellátáshoz való
hozzájárulást, addig e körben az állammal való együttműködést az egyén nem tagadhatja meg.
[63] Ezzel összefüggésben ugyanakkor alkotmányos kötelezettsége az  államnak olyan jogi szabályozást és
intézményrendszert kialakítani és fenntartani, amely a  gazdasági teljesítőképességéhez igazodóan képes
hatékonyan biztosítani az  Alaptörvény XXII.  cikk (1) és (2)  bekezdéseiben foglalt államcélok megvalósulását,
és az  ehhez szorosan kapcsolódó alapjogok védelmét kiemelten is az  Alaptörvény II.  cikkében foglalt alapjog
érvényesülését. Az Alkotmánybíróság a jelen ügyben a megkeresett intézmények és szervezetek alkotmánybírósági
megkeresésére adott válaszaiban foglalt tényeket e  körben tényként fogadta el, és megállapította, hogy az  állam
jogilag szabályozott keretek között jelenleg is fenntart és működtet ilyen intézményrendszert, az  állami feladat
ellátásában az  állam széles körben együttműködik az  önkormányzatokkal, az  alaptevékenységük szerint ilyen
tevékenységet ellátó vagy azt segítő társadalmi szervezetekkel és az egyházakkal is.
[64] Az Alkotmánybíróság az  intézményrendszer kialakításának célszerűségi, illetve működésének hatékonysági
szempontjait alkotmányossági szempontból nem értékelheti. Azt azonban az  együttműködési kötelezettség
körében értékelnie kell, hogy az  állam eleget tett-e az  objektív intézményvédelmi kötelezettségének,
megteremtette-e az  alkotmányosan elvárt együttműködés feltételeit. E  körben az  Alkotmánybíróság ismételten
hangsúlyozza azt, hogy az együttműködési kötelezettség nem az egyén szabad döntése, hanem az önmagáért és
a  közösségért is felelősséget viselő egyén alkotmányos kötelezettsége. Együttműködés nélkül, még az  egyébként
hatékony objektív állami intézményvédelem esetén sem tudja az  állam egyoldalúan biztosítani az  Alaptörvény
XXII. cikk (2) bekezdésében foglalt államcél megvalósítását.
[65] 6. Az Alkotmánybíróság ezt követően az alaptörvényi tiltást önkéntes jogkövetés hiányában „végrehajtó” Szabs. tv.
szerinti szabályozást vizsgálta.
[66] Az Alaptörvény hetedik módosításához kapcsolódó indokolás külön is kiemeli, hogy az  életvitelszerű közterületi
tartózkodás sérti az  alkotmányos védelem alatt álló közcélú közterület használatot, „ami ellen indokolt fellépni”.
Azaz a  Szabs tv. kifogásolt szabályozása – önkéntes jogkövetés hiányában – ezt az  indokolt fellépést biztosítja,
az alkotmányos tilalom, illetve az együttműködési kötelezettség megszegéséhez fűz jogkövetkezményt. A Szabs. tv.
„bárkit” szankcionál, aki megszegi az  alaptörvényi tilalmat, vagyis az  indítványokban leírtakkal ellentétben nem
igazolt az, hogy kizárólag a hajléktalansághoz mint élethelyzethez kapcsol hátrányos jogkövetkezményt.
[67] A Szabs. tv. támadott szabályozása nem egy élethelyzetet, nem a  hajléktalan létet, hanem az  együttműködési
kötelezettség szándékos és ismételt megtagadását, illetve folyamatos negligálását szankcionálja. A  Szabs. tv.
kifogásolt szabályozása ultima ratio eszköz, ami csak végső esetben alkalmazható, akkor, ha az  együttműködési
kötelezettséget szándékosan és ismételten (három alkalommal) megszegik. A  fokozatosság elve nyilvánul meg
abban, hogy a  Szabs. tv. értelmében a  szabálysértési szankcionálást egy intézkedés előzi meg: az  eljáró hatósági
személyek legalább három alkalommal felkérik az  elkövetőt arra, hogy távozzon a  helyszínről. A  rendelkezés
tehát abban tér el a szabálysértés általános eljárási rendjének szabályaitól, hogy első, második, valamint harmadik
elkövetéskor nem azonnali szankcionálás, illetve szabálysértési feljelentés történik, hanem felkérik az  elkövetőt
a  terület elhagyására. A  szabálysértési eljárás lefolytatására az  újabb elkövetéskor csak akkor kerülhet sor, ha
az elkövető a felszólításnak három alkalommal nem tesz eleget.
[68] A Szabs. tv. további korlátozó feltételeket állapít meg: pénzbírság, illetve helyszíni bírság kiszabásának nincs
helye. Elzárásra főszabály szerint nem kerülhet sor, a  Szabs. tv. szabályozási logikáját követve viszont azokat, akik
a  közérdekű munka elvégzését nem vállalják, vagy azokat, akik visszaesőnek minősülnek (ha az  eljárás alá vont
személyt hat hónapon belül már kétszer, jogerősen felelősségre vonták az  életvitelszerű közterületi tartózkodás
szabályainak megsértése miatt) más szabálysértések elkövetőihez hasonlóan, a bíróság döntése alapján elzárással
lehet, illetve visszaeső esetén elzárással kell szankcionálni.
[69] Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a  Szabs. tv. szabályozása a  fokozatosság és az  arányosság elvét
érvényesíti, és megfelel az  alkotmányos szabálysértési jog követelményeinek is, érvényesíti annak a  garanciáit,
amely garanciákat az  Alkotmánybíróság a  Szabs. tv. egyes rendelkezéseit érintő alkotmányossági vizsgálatai során
munkált ki határozataiban. A közterületen életvitelszerűen történő tartózkodás nem tartozik a közterület cél szerinti,
rendeltetésszerű használatához. A  közterület közcélú, a  közösség minden tagja számára nyitva álló használata
– figyelemmel a  közterületek véges számára is – egy jogilag rendezett használatot jelent; több jogszabály
figyelemmel a  közterület konkrét rendeltetésére feltételekhez köti, illetve korlátozza annak a  használatát.
A  közterületet „bárki” használhatja, de nem korlátlanul és nem bármilyen célra; a  használatnak igazodnia kell
az adott közterület rendeltetéséhez és az a használatra irányadó jogszabályi rendelkezések keretei között kell, hogy
megvalósuljon. (Az egyes alapjogok, így például a  kiemelt alkotmányos védelemben részesülő gyülekezéshez
való alapjog is, amelynek a  gyakorlása jellemzően közterületeken történik csak törvényi keretek között, azok
betartásával gyakorolható, a törvénysértő joggyakorlás szankciót von maga után. Emellett a kiemelten védett alapjog
gyakorlásának korlátját jelenti az  is, hogy annak a  gyakorlása nem valósíthat meg bűncselekményt, illetve annak
az  elkövetésére való felhívást.) Az  életvitelszerű közterületi tartózkodás azon túl, hogy az  alaptörvényi tilalom, és
az együttműködési kötelezettség megszegésének minősül, nem közcélú és nem a közterület eredeti rendeltetésének
minősülő közterület használatot jelent, jogilag nem szabályozott és egyben alkotmányosan tiltott magatartás.
[70] Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény „legfőbb őre”, az alaptörvény-védelmi funkciójából következik, hogy érvényre
kell juttassa az Alaptörvényben védett értékeket, illetve tilalmakat. Erre is figyelemmel kell lennie egy-egy konkrét
jogi szabályozás alkotmányosságának a megítélése során. Az Alaptörvényben megfogalmazott tilalmak a jogforrási
rendszer szempontjából a legmagasabb szinten megfogalmazott tiltások, ebből következően azon túlmenően, hogy
mindenkire nézve kötelezőek, önkéntes jogkövetés hiányában ki is kényszeríthetőek.
[71] Az Alaptörvény Nemzeti hitvallásában foglaltak szerint „[v]alljuk az  elesettek és a  szegények megsegítésének
kötelezettségét”. Ezért az  államnak támogatnia, segítenie kell azon személyeket, akik kétségtelenül a  társadalom
legkiszolgáltatottabb tagjai, ezt az állami kötelezettségvállalást erősíti meg az Alaptörvény XXII. cikk (2) bekezdése.
Ennek végrehajtására a szociális ellátórendszer általános mechanizmusai és különböző modellprogramok komplex
segítségnyújtási formákat intézményesítenek a hajlék nélkül élő személyek számára.
[72] A jogalkotó az  életvitelszerű közterületen tartózkodás kérdését nem büntetőjogi, hanem ennél enyhébb
szabálysértési jogi eszközökkel kezeli, mivel az  elkövetési magatartást nem bűncselekményként, hanem
szabálysértésként szankcionálja. Annak eldöntése, hogy az Alaptörvényben védett értéknek, illetve az Alaptörvény
által tiltott magatartástól való tartózkodásnak miként (milyen jogi szabályozás keretében) szerez érvényt
a  jogalkotó nem alkotmányossági kérdés, csak az  lehet az  Alkotmánybíróság által vizsgálható alkotmányossági
kérdés, hogy a  Szabs. tv. kifogásolt szabályozása (mint a  jogalkotó által választott konkrét szabályozási mód)
alaptörvény-ellenes-e.
[73] Önmagában a  társadalom perifériájára szorulásért az  ezzel sújtott egyént jogi felelősség nem terhelheti és
a  vonatkozó szabályozás alapján nem is terheli. Az  elesettek védelmére vonatkozó állami kötelezettségből
a  hatóságok és a  bíróság számára az  a  kötelezettség adódik, hogy az  érintett személyekkel szemben az  állami
gondoskodás érvényesítőjeként járjanak el, annak nyilvánvalóvá tétele mellett, hogy a  közterületen élés
alkotmányos tilalmának érvényesülése mind az érintett egyén, mind pedig a társadalom közös érdeke.
[74] Mindezekre tekintettel az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  támadott Szabs. tv.-beli tényállás nem egy,
az  érintett személytől független objektív tényt (a hajléktalan létet) szankcionál, hanem egy rendészeti jellegű
együttműködési kötelezettség aktív cselekvésben megnyilvánuló, megsértését, ezért a  támadott szabályozás nem
sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, az I. cikk (3) bekezdését, valamint az Alaptörvény Nemzeti hitvallásában
nevesített célokat.
[75] 7. Az  Alkotmánybíróság ezt követően az  indítványozók azon érveit vizsgálta, mely szerint a  Szabs. tv. 178/B.  §
(4) és (5)  bekezdései sértik a  jogállamiság elvét, mivel azok nem felelnek meg a  normavilágosság, illetve
a jogbiztonság követelményének, és utat engednek az önkényes jogalkalmazásnak.
[76] Az indítványok szerint a  Szabs. tv. 178/B.  § (4)  bekezdése az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdése szerinti
jogállami jogbiztonság (normavilágosság) követelményét sérti, mert annak értelmében, akit 90 napon belül
3 alkalommal a  (2) bekezdés szerint a  szabálysértés elkövetése miatt a helyszínen figyelmeztettek, azzal szemben
az  újabb elkövetéskor a  szabálysértési eljárás megindítása nem mellőzhető. A  jogalkotó 90 napon belül három
figyelmeztetési lehetőséget ad a rendőrség számára, azonban nem rögzíti, hogy az egyes figyelmeztetések között
milyen időköznek kell eltelnie.
[77] Az indítványozó1 álláspontja szerint a Szabs. tv. 178/B. § (5) bekezdése, amely értelmezi az életvitelszerű közterületi
tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértés elkövetési magatartását, nem felel meg az Alaptörvény B) cikk
(1)  bekezdésében kinyilvánított jogállami jogbiztonság követelményének. Az  értelmező rendelkezés az  elkövetési
magatartást olyan konjunktív feltételekkel határozza meg, amelyek egyrészt az  elkövető szándékára, másrészt
a  külső körülmények alapján levonható következtetésekre épülnek. Utóbbi körben a  törvény csak annyit követel
meg az elkövetési magatartás megállapításához, hogy az ott írt külső körülményekből arra lehessen következtetni,
hogy az  elkövető a  jellemzően lakóhelyül szolgáló közterületen végzett tevékenységeket a  közterületen rövid
időközönként visszatérően és rendszeresen végzi. Ezért ugyanannak a magatartásnak a tanúsítása (pl. tisztálkodás,
étkezés) annak függvényében minősülne szabálysértésnek, hogy azt valaki – a látszat szerint – eseti jelleggel, vagy
– mint ahogy a hajléktalanok, és szintén a látszat szerint – időnként visszatérően végzi. Ebből az is következik, hogy
akár a  közterület rendeltetésszerű használata esetén is elvonják a  hajléktalan elkövető személyes szabadságát
a Szabs. tv. alapján.
[78] Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a  normavilágosság a  szabálysértési normával szemben is alkotmányos
követelmény, csakúgy, mint az  önkényes jogalkalmazás tilalma. A  norma megszövegezéséből fakadó nehézségek
csak ott vetik fel a  jogbiztonság sérelmét, és válik elkerülhetetlenné a  norma megsemmisítése, ahol a  jogszabály
eleve értelmezhetetlen, és ez alkalmazását kiszámíthatatlanná, a norma címzettjei számára előreláthatatlanná teszi
{3106/2013. (V. 17.) AB határozat, Indokolás [10]}.
[79] A jelen ügyben a  Szabs. tv. 178/B.  § (4)  bekezdésével összefüggésben nincs kellő következtetési alap annak
megállapítására, hogy az  abban szereplő azon előírás, mely 90 napon belül három alkalommal történő
előzetes figyelmeztetéshez köti a  szabálysértési eljárás kötelező megindítását, eleve értelmezhetetlen és ezért
alkalmazhatatlan lenne.
[80] Az Alkotmánybíróság jogszabály alaptörvény-ellenességének vizsgálatánál minden esetben értelmezi
a  jogszabályt is. Ez  mindig szükségszerű, mert meg kell állapítani a  jogszabály tartalmát és annak alkalmazási
körét. Új jogszabálynál, amelyhez még nem tapad bírói gyakorlat, az Alkotmánybíróság csak a saját értelmezésére
támaszkodhat. A  jogszabály absztrakt tényállásának és valamely történeti tényállásnak az  egymásra
vonatkoztatása, ezzel kapcsolatban a  jogszabály értelmezése elsősorban az  általános hatáskörű bíróságokra
tartozik; az Alkotmánybíróság a jogszabály vizsgálatánál az Alaptörvény és a jogszabály egymásra vonatkoztatását,
ezzel kapcsolatban a  jogszabály alkotmányos értelmezését végzi el. Az  Alaptörvény 28.  cikke szerint a  bíróságok
a  jogalkalmazás során a  jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az  Alaptörvénnyel összhangban
értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak
megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak. Az  Alaptörvény 28.  cikkének megfelelő értelmezés az  eljáró
bíróságok számára alkotmányos parancs. A  vizsgált esetben a  támadott normaszöveg rugalmas mérlegelési
lehetőséget ad a  jogalkalmazó szervek számára annak kialakítására, hogy milyen magatartást minősítenek
„életvitelszerűnek”. Hangsúlyozandó továbbá, hogy a közterületen való tisztálkodás eleve nem tartozik a közterület
cél szerinti, rendeltetésszerű használatához. Mindezen értelmezési keretek kialakítása ugyanakkor az  ítélkező
bíróságok feladata.
[81] A Szabs. tv. 178/B. § (5) bekezdésével összefüggésben hangsúlyozandó, hogy a konkrét ügyben az adott élethelyzet
leíró jellegű meghatározása szükséges ahhoz, hogy az  együttműködésre kötelezettek, illetve az  azt elmulasztók
(a szabálysértési tényállás alanyai) köre meghatározható legyen. Az életvitelszerű közterületi tartózkodás ismérveiről
a Szabs. tv. csupán példálózó felsorolást ad, annak egyes elemei az életvitelszerűség szempontjából legjellemzőbb
cselekvéseket, körülményeket tükrözik. Az  életvitelszerűség törvényi fogalmát taxatív felsorolással körülírni nem
lehet, és az  ellentétes is lenne a  jogszabály céljával, mivel csak az  összes körülmény gondos mérlegelése alapján
állapítható meg, hogy valóban életvitelszerű közterületi tartózkodásról van-e szó a  konkrét esetben. Ez  pedig
minden egyes esetben a jogalkalmazó szervek feladata.
[82] Az Alkotmánybíróság rámutat, hogy jelen esetben az  elkövetési magatartást értelmező rendelkezésben szereplő
fogalmak általánossága a jogalkotás jogfogalmaira jellemző absztrakciós fokot nem haladja meg.
[83] A fentiekre tekintettel az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  támadott szabályozás nem sérti
a normavilágosság, illetve a jogbiztonság követelményét.
[84] 8. Az  Alkotmánybíróság ezt követően a  szabálysértési tényállás indítványok által állított diszkriminatív jellegével
és a  szabadságelvonással összefüggő kérdéseket vizsgálta. Az  indítványok szerint a  szabálysértési tényállás
a  hajléktalan személyeket célozza, továbbá a  Szabs. tv. több rendelkezése is kizárja az  eljáró rendőr, valamint
a  bíróság mint jogalkalmazó szerv mérlegelését az  eljárás alá vont személy szabadságtól való megfosztása
vonatkozásában. Az  intézkedő rendőrnek törvényi kötelezettsége az  eljárás alá vont személyt előállítani és
őrizetbe venni. A bíróságnak nincs joga mérlegelni sem az őrizet elrendelésének, sem pedig annak fenntartásának/
meghosszabbításának indokoltságát, végül pedig a  bíróság mérlegelési joga az  általános szabályokhoz képest
korlátozottabb a  szankció kiszabásának terén. A  szabálysértési őrizet tartama automatikusan, a  törvény erejénél
fogva meghosszabbodik bizonyos esetben, és az  az elleni fellebbezés sikere eleve kilátástalan. A  támadott
szabályozás ezért a  személyes szabadsághoz való joggal összefüggésben, azon keresztül sérti a  törvény előtti
egyenlőséghez való jogot, az  egyenlő bánásmódhoz való jogot, valamint a  tisztességes bírósági eljáráshoz (azon
belül a tisztességes tárgyaláshoz) való jogot és a hatékony jogorvoslathoz való jogot.
[85] Az indítványozók két oldalról is állították a  Szabs. tv. támadott szabályozásának az  Alaptörvény XV.  cikk (1) és
(2)  bekezdéseivel való kollízióját. Egyrészt a  tényállás az  indítványozók szerint egy meghatározott társadalmi
csoportra, a  hajléktalanokra vonatkozik. Ezzel összefüggésben az  Alkotmánybíróság rámutat, hogy ez  az állítás
a  normaszöveg alapján önmagában nem igazolható. A  szabálysértési tényállás általános alanyú, az  életvitelszerű
közterületen éléssel összefüggően az  együttműködési kötelezettség megtagadását kivétel nélkül mindenki
számára tiltja. Maga az  Alaptörvény is egy általános tilalmat fogalmaz meg, amit az  indítványozók sem vitattak.
Az  indítványok tényszerűen nem támasztották alá azt, hogy a  Szabs. tv. kifogásolt szabályozása kizárólag
a  hajléktalan személyeket szankcionálja az  általános alaptörvényi tilalom megsértése miatt. Irányadó hatósági
jogalkalmazói, illetve bírósági joggyakorlat hiányában jelenleg nem ismert az, hogy hányszor és konkrétan
kiket marasztaltak el eddig az  új Szabs. tv.-beli tényállás alapján a  bíróságok. Hangsúlyozandó, hogy a  176/2011.
(XII. 29.) AB határozattal elbírált ügytől eltérően, jelen esetben a  jogszabály nem olyan magatartáshoz
(az életvitelszerű közterületen tartózkodás) kapcsol szankciót, amely egy bizonyos társadalmi helyzetben élők
élethelyzetéből szükségszerűen adódik, hanem annak alkalmazása az  egyén és az  állam közötti együttműködési
kötelezettség alkotmányos jogrendszerbeli alapelvének megsértésével függ össze.
[86] Másrészt az  indítványok szerint sérti az  egyenlő bánásmód követelményét, hogy a  támadott tényállás esetében
a  Szabs. tv. főszabályától eltérő szankcionálási lehetőségeket teremtett meg a  jogalkotó. Az  eltérések körében
az  őrizet kötelező alkalmazásával összefüggésben az  indítványozók felvetik az  Alaptörvény IV.  cikkének
sérelmét. Az  Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint: „[h]átrányos megkülönböztetés akkor áll fenn,
ha a  szabályozás lényeges eleme tekintetében nem azonos az  alanyok elbírálása, jogaik és kötelezettségeik
meghatározása. Nem lehet viszont hátrányos megkülönböztetésről beszélni akkor, ha a  jogi szabályozás eltérő
alanyi körre állapít meg eltérő rendelkezéseket” {26/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [183]}.
[87] Megállapítható, hogy a  jogalkotó azon speciális alanyi kör tekintetében teremti meg a  szankció alkalmazásának
lehetőségét, akik az  erre irányuló alaptörvényi tilalom, illetve többszöri, kifejezett felhívás ellenére sem kívánnak
felhagyni az  életvitelszerű közterületen tartózkodással. A  fentiek szerint a  Szabs. tv. támadott szabályozása
a  korábban részletesen kifejtettekre is figyelemmel nem célzottan és kizárólagosan a  hajléktalanokra,
hanem az  elkövetők jól elkülöníthető csoportjára nézve állapít meg sajátos szabályokat, továbbá a  támadott
szabályozása ezen jól elkülöníthető csoport minden egyes tagjára vonatkozik, vagyis az  nem ütközik a  hátrányos
megkülönböztetés tilalmába.
[88] Ezért az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  támadott szabályozás nem sérti az  Alaptörvény XV cikk (1) és
(2) bekezdéseit (törvény előtti egyenlőség, egyenlő bánásmód követelménye).
[89] 9. Ezt követően az Alkotmánybíróság a személyi szabadság korlátozásával összefüggő indítványi elemeket vizsgálta
(Alaptörvény IV. cikk).
[90] Az Alaptörvény IV.  cikk (3)  bekezdése értelmében a  bűncselekmény elkövetésével gyanúsított és őrizetbe vett
személyt a lehető legrövidebb időn belül szabadon kell bocsátani, vagy bíróság elé kell állítani. Az Abh1. értelmében
ez  a  rendelkezés és az  azzal kapcsolatban levezetett követelmények megfelelően alkalmazandók a  szabálysértési
őrizetre is.
[91] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a  szabadságelvonás alkotmányossága megítélésében meghatározó
jelentőségű a szabadságelvonás időtartamának mértéke, annak indokoltsága, valamint a jogtalan szabadságelvonás
esetén a jogorvoslati jog és egyéb jogkövetkezmények meghatározása, illetve azok megfelelősége.
[92] Az Alkotmánybíróság korábbi – az Alaptörvény hatálybalépését követően is hivatkozott – döntésében hangsúlyozta,
hogy az egyén alaptörvényből eredő joga a személyi szabadságra és a személyi biztonságra akkor élvez hatékony
védelmet, ha az eljárás tényleges időtartama nemcsak a  törvény szerint maximális határidőn belül marad, hanem
az ügy sajátosságaival is adekvát [vö. 3/2007. (II. 13.) AB határozat, megerősítette Abh1.].
[93] A Szabs. tv. 178/B. § (13) bekezdése többoldalú garanciát épít be az őrizet maximális időtartama meghatározására.
Egyrészt kimondja, hogy a  szabálysértési őrizet a  bíróság jogerős döntéséig, de legfeljebb a  nem jogerősen
kiszabott szabálysértési elzárás tartamáig tart. Másrészt rögzíti, hogy ha a bíróság elsőfokú döntésében – amelyet
a  (14)  bekezdés értelmében 72 óra, tehát a  Szabs. tv. 72.  § (3)  bekezdésében meghatározott, a  szabálysértési
őrizetre irányadó határidőn belül hoz meg – közérdekű munka büntetést szab ki, a  szabálysértési őrizet a  Szabs.
tv. 14.  § (2a)  bekezdésében meghatározott beszámítás szerinti tartamig tart. Egyebekben a  Szabs. tv. 178/B.  §
(17) és (20) bekezdései vonatkoznak a kiszabható szankciókra, ezen rendelkezések alapesetben a bírói mérlegelés
lehetőségét biztosítják, az kizárólag a visszaeső elkövetők (akiket 6 hónapon belül kétszer elmarasztaltak) esetében
korlátozott (esetükben ti. csak elzárás szabható ki). Ha pedig az  elsőfokú bíróság figyelmeztetést alkalmaz,
az elkövetőt haladéktalanul szabadítani kell. Ezzel a szabálysértési őrizet időtartamának meghatározása a Szabs. tv.
főszabályát csak annyiban módosítja, amennyiben a  cselekmény sajátosságaira tekintettel feltétlenül szükséges,
egyúttal több oldalról garanciákat is ad a  szabálysértési őrizet időtartama maximalizálása érdekében. A  hatékony
jogorvoslat lehetősége a  Szabs. tv. általános szabályai szerint az  így elrendelt szabálysértési őrizettel szemben is
biztosított, ezért a szabályozás eleget tesz az Abh1.-ben foglalt követelményeknek.
[94] Az Alkotmánybíróság a  kifejtettekre tekintettel megállapította, hogy a  támadott szabályozás a  személyes
szabadsághoz való joggal összefüggésben nem sérti a  törvény előtti egyenlőséghez való jogot, az  egyenlő
bánásmódhoz való jogot, valamint a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogot és a hatékony jogorvoslathoz való
jogot.
[95] 10. Az  Alkotmánybíróság végül azon indítványozói érveket vizsgálta, melyek szerint a  Szabs. tv. 178/B.  §
(2)  bekezdése gyakorlatilag rákényszeríti az  eljárás alá vont hajléktalan embereket arra, hogy igénybe
vegyék a  hajléktalan személyek részére fenntartott ellátásokat, amelyek részben csupán korlátozottan állnak
rendelkezésre. Ha nem élnek ezzel a  lehetőséggel, a  helyszíni figyelmeztetés helyett szabálysértési eljárást
indítanak ellenük, amely során elzárás szabható ki. Azzal szemben pedig, akit 90 napon belül három alkalommal
a  helyszínen figyelmeztettek, az  újabb elkövetéskor a  szabálysértési eljárás megindítása nem mellőzhető. Ennek
eredményeképpen a hajléktalan személynek, ha el akarja kerülni, hogy szabálysértési eljárás induljon ellene, nincs
más választása, mint igénybe venni a hajléktalan személyek részére fenntartott ellátásokat. A támadott szabályozás
ezért az emberi méltósághoz való jogot sérti.
[96] Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt rámutat arra, hogy a  hajléktalan személyek részére fenntartott
differenciált ellátások korlátozott rendelkezésre állását az  indítványozók nem igazolták. Az  Alkotmánybíróság
ezen indítványi elem elbírálása során is tényként fogadta el, a  megkeresett intézmények és társadalmi
szervezetek alkotmánybírósági megkeresésére adott válaszaiban e  körben tett tényállításait, és közölt adatait.
Az  Alkotmánybíróság megkeresésére adott együttes miniszteri véleményben közreadott statisztikai tényadatok
alapján a  legtöbb ellátási területen kapacitás többlet állapítható meg, azaz a  rendelkezésre álló kapacitások
nincsenek teljes körben kihasználva. Az  Alkotmánybíróság kiemeli, hogy az  érintettek részéről az  alkotmányos
együttműködési kötelezettség tanúsítása és az alaptörvényi tilalom megtartása ugyanakkor csak akkor várható el,
ha az állam is eleget tesz az objektív intézményvédelmi kötelezettségének, azaz, ha kialakítja és működteti, illetve
– a  gazdasági teljesítőképességéhez mérten – folyamatosan fejleszti a  hajléktalan személyek részére fenntartott
differenciált ellátásokat nyújtó ellátórendszert.
[97] Az Alkotmánybíróság ugyanakkor hangsúlyozza, hogy jelen esetben az  Alaptörvény II.  cikkének (emberi
méltósághoz való jog) alkotmányos védelmi köréből nem az  érinthetetlen „méltóságmag” állt az  alkotmányossági
vizsgálat középpontjában, hanem annak szelvényjogát képező önrendelkezési jog mint az emberi méltósághoz való
jog korlátozható aspektusa, illetve azzal összefüggésben a  cselekvési autonómia (szabad mozgás és tartózkodás
joga) állított sérelme.
[98] Az Alaptörvény XXII.  cikk (2)  bekezdésének az  emberhez méltó lakhatás feltételeinek biztosítását előíró
rendelkezéséből az  következik, hogy ezen államcél megvalósítása érdekében az  állam és a  helyi önkormányzatok
törekednek valamennyi hajléktalan személy számára szállást biztosítani. Ebből a  fokozott állami szerepvállalásból
pedig az  következik, hogy az  állam az  intézményvédelmi, illetve életvédelmi kötelezettségének is eleget kíván
tenni. Az Alkotmánybíróság rámutat, hogy az utcán élés az, ami emberhez méltatlan életkörülményeket jelent. Épp
a méltóság és az emberi élet védelme érdekében kell az államnak az  intézményvédelmet biztosítani, figyelemmel
a szegények és elesettek megsegítésének az Alaptörvény Nemzeti hitvallásban foglalt rendelkezésére is.
[99] Az állam fokozott intézményvédelmi kötelezettség keretében jogilag szabályozott és megfelelően fenntartott
ellátórendszer igénybevétele érdekében az  érintett együttműködési kötelezettségének a  megszegését ultima
ratio eszközként szabálysértési tényállás keretében szankcionálja. Ezen alapul az  Alaptörvény általános tilalmat
meghatározó rendelkezése az  életvitelszerű közterületen tartózkodás vonatkozásában. Ezen tiltó rendelkezés
alkotmányos következménye az, hogy az államot a hajléktalan személyeket érintően – figyelemmel az Alaptörvény
XXII.  cikk (2)  bekezdésében foglaltakra – fokozott mértékű intézményvédelmi kötelezettség terheli, hiszen
biztosítania kell, hogy a hajlék nélküli személyeknek minden időben legyen olyan tartózkodási helyük, amely nem
a  közterületen van. Az  Alaptörvény tiltó rendelkezéséből következő fokozott intézményvédelmi kötelezettségét
az  állam csak a  hajléktalan embereknek az  ellátórendszerbe való bekerülése esetén képes biztosítani, ha
ez önkéntes jogkövetés hiányában nem következik be, az állam fokozott intézményvédelmi kötelezettségét előíró
alkotmányos parancs alkotmányos célja kiüresedik, az állam ezzel összefüggésben az életvédelmi kötelezettségének
nem tud eleget tenni.
[100] Az indítványozók nem igazolták azt, hogy az ellátórendszer igénybevétele esetén az azt igénybe vevőket tárgyként
kezelnék, dehumanizálnák. Az  sem igazolt, hogy az  ellátórendszer igénybevétele esetén emberhez méltatlan
körülmények közé kerülnének az  érintettek. Amennyiben ilyen helyzet mégis előfordulna, az  érintettek számára
az alapjogi jogvédelem biztosított az alapvető jogok biztosán és a rendes bírósági rendszeren keresztül.
[101] Az önrendelkezési jog, illetve a  cselekvési autonómia az  emberi méltósághoz való alapjog szelvényjogai.
Ezen jogok állított sérelme kapcsán figyelembe kell venni az  alkotmányos jogok (önrendelkezés, cselekvési
autonómia) és kötelezettségek (együttműködés), illetve tilalmak (életvitelszerű közterületen tartózkodás) szoros
összetartozását, és azt is, hogy az Alaptörvényben tiltott magatartások, illetve a szabálysértések mint a társadalomra
– a  bűncselekményeknél kisebb fokban – veszélyt jelentő magatartások mindenkor korlátját képezik a  mondott
szelvényjogoknak. Az alkotmányos jogok gyakorlása elválaszthatatlan az alkotmányos kötelezettségek teljesítésétől
és az  alkotmányos tilalmak megtartásától. Az  önrendelkezési jog, illetve a  cselekvési autonómia nem terjed ki
az alaptörvényi tilalom megszegésére, az Alaptörvényben tiltott magatartás választására, sem pedig szabálysértés
elkövetésére. Az  önrendelkezési jog, illetve a  cselekvési autonómia a  Szabs. tv. támadott szabályozásán keresztül
szükséges korlátozás alá esik, mert az  alkotmányosan védett érték (közterület közcélú jogszabályi keretek között
történő „bárki” általi használata), illetve ahhoz kapcsolódóan mások alapjogai ezt megkövetelik. A korlátozás arányos
is egyben, mert a szabálysértési szankció csak ultima ratio eszköz, amely megfelel a szabálysértési joggal szemben
támasztott alkotmányossági követelményeknek (fokozatosság, arányosság) és a  jogszabályi keretek közötti „bárki”
általi jogilag szabályozott keretek közötti közterület használatot továbbra is biztosítja, attól senkit nem zár el.
[102] Az Alaptörvény generális tiltó rendelkezése világosan illeszkedik az  Alaptörvény értékrendjébe, amely értékrend
középpontjában az emberi méltóság áll. A Nemzeti hitvallás szerint: „[v]alljuk, hogy az emberi lét alapja az emberi
méltóság. Valljuk, hogy az  egyéni szabadság csak másokkal együttműködve bontakozhat ki. Valljuk, hogy
együttélésünk legfontosabb keretei a  család és a  nemzet, összetartozásunk alapvető értékei a  hűség, a  hit és
a  szeretet. Valljuk, hogy a  közösség erejének és minden ember becsületének alapja a  munka, az  emberi szellem
teljesítménye. Valljuk az  elesettek és a  szegények megsegítésének kötelességét.” Mindebből az  Alkotmánybíróság
értelmezésében az  is következik, hogy szabadság felelősséggel jár, az  egyéni szabadság pedig a  társadalmi
együttélés során bontakozik ki.
[103] Az Alaptörvény II. cikke szerint az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi
méltósághoz. Az  emberi méltóság mint minden emberi szabadság alapja az  emberi társadalomban, az  emberi
együttélés során képes csak kibontakozni, az  emberi méltóság az  Alaptörvény szerint a  társadalomban élő,
a  társadalmi együttélés felelősségét hordozó egyén méltósága. Nemcsak az  egyén tartozik azonban felelősséggel
a  társadalmi együttélésért, hanem a  társadalom is az  egyénért. Az  Alaptörvény értékrendje szerint a  társadalmi
együttélés célja a  közös boldogulás, melynek alapja a  munka és a  szellemi teljesítmény, legfőbb kerete pedig
a  család és a  nemzet. Az  emberi társadalom célja és legfőbb kerete világosan kijelöli az  állam szerepét e  célok
megvalósulásában és a  fő keretek védelmében, támogatásában. A  jelen ügyben vizsgált szabálysértési tényállás
egyik lehetséges – de nem kizárólagos – elkövetői köre a hajlék nélküli személyek kiszorultak a közös boldogulást
eredményező munkavégzés, vagy szellemi teljesítmények elérése lehetőségéből, s ennek eredményeként
– többnyire emberi sorstragédiák áldozataiként is – a társadalmi élet peremére kerültek. A nincstelenség, az emberi
hajlék hiánya minden ember számára súlyos teher, mely párosulva a  társadalom közönyével, vagy éppen negatív
értékítéletével olyan hátrányos emberi helyzetek kialakulásához vezethet, melyekből az  egyén számára kiút csak
az  állami segítségnyújtás igénybevételével mutatkozik. Az  Alaptörvény értékrendje szerint a  nincstelenségre,
a  hajléktalanságra senkinek nincs joga, ez  az állapot nem az  emberi méltósághoz való jog része, éppen
ellenkezőleg, ez  a  helyzet olyan a  társadalmi együttélés és az  egyéni élet egymáshoz kapcsolódó diszfunkcióiból
keletkezik, amelyeket a  hűség, a  hit és szeretet alapján álló társadalomnak ezen elvek alapján kell kezelnie, s
lehetőség szerint megszüntetnie. Ebben a  folyamatban az  egyénnek és a  társadalom érdekeit képviselő államnak
a  céljai azonosak. Az  emberi méltósághoz való jogot súlyosan sérti az  embernek az  emberi társadalomból való
kiszorulása, az emberi méltóság sérelmét azonban éppen az okozná, ha az egyént az állam magára hagyná elesett,
társadalmilag számkivetett helyzetében. Az Alaptörvény értékrendjét képviselő állam a segítségre szoruló, elesett,
magáról gondoskodni képtelen személyt sohasem hagyhatja magára, ez az állami intézményvédelmi kötelezettség
következik az Alaptörvény értékrendjéből, a szegények és elesettek védelmére vonatkozó állami kötelezettségből.
[104] A kifejtettekre tekintettel az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  támadott szabályozás nem sérti az  emberi
méltósághoz való alapjogot.
[105] 11. Mivel az  Alkotmánybíróság nem semmisítette meg a  Szabs. tv. kifogásolt rendelkezéseit, ezért az  alkalmazási
tilalom elrendeléséről nem kellett határoznia.
IV. [106] Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy az  együttes miniszteri vélemény tényadatai alapján tényként
állapítható meg az, hogy az  állam és az  önkormányzatok – a  társadalmi szervezetekkel és az  egyházakkal
szoros együttműködésben – jelenleg is működtetik a  hajlék nélküli személyek differenciált ellátását biztosító
ellátórendszert. Az  Alkotmánybíróság a  vizsgált ügyben az  Alaptörvény XXII.  cikk (2) és (3)  bekezdéseiben foglalt
államcél és az alaptörvényi tilalom érvényre juttatása érdekében – azok hatékony megvalósulására és az egyénnek
az  ezzel összefüggő együttműködési kötelezettségére tekintettel – az  Abtv. 46.  § (3)  bekezdésében írtak alapján,
hivatalból eljárva szükségesnek látta ugyanakkor alkotmányos követelmény megállapítását.
[107] Az alkotmányos követelmény az  indítványokkal támadott új Szabs. tv.-beli tényállásnak az  Alaptörvény XXII.  cikk
(2) és (3) bekezdéseivel összhangban álló jogalkalmazói jogértelmezését segíti elő.
[108] Az Alkotmánybíróság elvi éllel mutat rá arra, hogy a  támadott Szabs. tv.-beli szabályozásnak a  hajléktalan
személyek esetében történő alkalmazása során a  jogalkalmazó szerveknek egyrészt figyelemmel kell lenniük
az  államnak az  elesettek védelmére irányuló alkotmányos kötelezettségére, másrészt arra is, hogy a  fokozott
állami intézményvédelmi, illetve életvédelmi kötelezettség csak az  érintett személyeknek az  ellátórendszerbe
történő bekerülése esetén biztosítható, ami az  érintett személyek oldalán együttműködési kötelezettségét
keletkeztet. A szabálysértési szankció mint ultima ratio eszköz alkalmazásának a célja az, hogy az érintett személy
bekerüljön az állam által erre a célja kialakított és fenntartott ellátórendszer keretei közé, mivel az érintett élethez,
illetve emberi méltósághoz való joga csak ekként biztosítható, figyelemmel az  életvitelszerű közterületen
tartózkodással szükségszerűen együtt járó, az  emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet (szélsőséges
időjárási körülmények, élet ellenes támadásnak, betegségnek való kitettség) elhárítására. Az  emberi lét alapvető
feltételei az érintettek esetében ezen szabályozási keretek között biztosíthatók, az állam az egyén együttműködési
kötelezettségére (az állam által biztosított ellátás igénybe vétele az  érintett részéről, ha az  ellátórendszerben
való elhelyezése biztosított) tekintettel végső esetben csak ezen szabályozási keretek között tud hatékonyan
gondoskodni az  emberi lét alapvető feltételeinek a  biztosításáról, azok esetében akik ezt saját erejükből,
állami segítség nélkül nem tudják megteremteni. Az  Alkotmánybíróság rámutat, hogy a  Szabs. tv. 178/B.  §
(8)–(10)  bekezdései, valamint az  életvitelszerű közterületi tartózkodás szabályainak megsértése szabálysértéssel
kapcsolatban közreműködő egyes szervek kijelöléséről és feladatairól szóló 178/2018. (X. 2.) Korm. rendelet
(a továbbiakban: Korm. rendelet) az  érintettek személyi és tárgyi körülményeivel kapcsolatos garanciális
rendelkezéseket tartalmaznak. A  Korm. rendelet alapján az  intézkedő rendőr megkeresésére az  Sztv. 65/E.  §
(2)  bekezdése szerinti diszpécserközpont nyújt tájékoztatást az  elkövetés helye szerinti ellátási területen szabad
férőhellyel rendelkező ellátó intézményekről. Az  intézkedő rendőr kérésére a  diszpécserközpont megkeresi
az  elkövetés helye szerint illetékes, utcai szociális munkát biztosító szervezetet vagy a  modellprogram keretében
megszervezett hajléktalanellátó helyet, amelynek munkatársa segítséget nyújt a hajléktalanellátó intézménybe való
eljutás megszervezése érdekében, ha az érintett az őt fogadni képes szabad férőhellyel rendelkező hajléktalanellátó
intézménybe állapotánál fogva önállóan nem képes eljutni.
[109] Az Alkotmánybíróság gyakorlatában az  egészséghez való joggal összefüggésben az  állam alkotmányos
kötelezettségét akkor teljesíti, ha a  szociális ellátó rendszert megszervezi és működteti. Az  Alkotmánybíróság
elvontan, általános ismérvekkel csak igen szélső esetekre (ellátatlanság, a  megfelelő számú férőhely hiánya)
korlátozottan határozhatja meg az  állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a  szükséges alkotmányos
minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Az  állam által fenntartott és működtetett
intézmény, illetve ellátórendszer célszerűségi, illetve hatékonysági szempontjainak mikénti megítélése azonban
nem alkotmányossági kérdés, vagyis az ellátás színvonalának önmagában nincsen alkotmányos mércéje. Az állam
ugyanakkor az  alkotmányos kötelezettsége teljesítése során nem okozhat területenként, vagy társadalmi
csoportonként ellátatlanságot. Az  Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy az  érintettek a  bíróság konkrét ügyben
meghozott döntésével szemben alkotmányjogi panasszal fordulhatnak az  Alkotmánybírósághoz, vagyis a  vizsgált
Szabs. tv.-beli szabályozással összefüggésben az egyéni alapjogvédelem lehetősége is biztosított.
[110] Az alkotmányos követelmény megfogalmazása során az  Alkotmánybíróság arra helyezte a  hangsúlyt, hogy
az  állam és az  önkormányzatok gazdasági teljesítőképességükhöz igazodóan kötelesek az  alkotmányos
követelményben foglalt államcél megvalósulásához szükséges feltételeket biztosítani, illetve az  Alaptörvény
XXII.  cikk (3)  bekezdésben foglalt tilalmat érvényre juttatni. Ezt szolgálja – az  állam és az  önkormányzatok
gazdasági teljesítőképességéhez igazodó – a  hajlék nélkül élő személyek szállását biztosító, illetve a  társadalmi
reintegrációjukat elősegítő differenciált ellátást biztosító szociális intézményrendszer fenntartása és folyamatos
továbbfejlesztése.
[111] A szegények és elesettek megsegítésének a  Nemzeti hitvallásban foglalt kötelezettsége, valamint az  Alaptörvény
XXII. cikk (2) és (3) bekezdéseiben foglaltak feltétlen érvényre juttatása – szem előtt tartva a hajlék nélküli személyek
ellátásával összefüggésben felmerülő differenciált ellátási igényeket – a  rendelkező részben megfogalmazott
alkotmányos követelménnyel biztosítható.
V. [112] Az Alkotmánybíróság a határozat Magyar Közlönyben történő közzétételét az Abtv. 44. § (1) bekezdésének második
mondata alapján rendelte el.
Budapest, 2019. június 4. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke,