text:
445/2013. (XI. 28.) Korm. rendelete a harmadik országbeli állampolgárok magyarországi foglalkoztatásának nem összevont kérelmezési eljárás alapján történő engedélyezéséről, az engedélyezési kötelezettség alóli mentességről, a fővárosi és megyei kormányhivatal munkaügyi központjának az összevont kérelmezési eljárásban való szakhatósági közreműködéséről, valamint a Magyarországon engedélymentesen foglalkoztatható harmadik országbeli állampolgárok magyarországi foglalkoztatásának bejelentéséről, és a munkabér megtérítéséről.
A Kormány
a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény 7. § (4) és (5) bekezdésében,
a 27.  § tekintetében a  foglalkoztatás elősegítéséről és a  munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény 47.  §
(1) bekezdésében,
a IV. Fejezet és a 28. § b) pontja tekintetében a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi
CXL. törvény 174/A. § (1) bekezdés b) és c) pontjában,
a 28. § a) pontja tekintetében a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény 7. § (3) és
(4) bekezdésében,
a 28. § c) pontja tekintetében a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 31. § (2) bekezdés b) pontjában kapott felhatalmazás
alapján,
az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK 1. § (1) E rendelet hatálya kiterjed
a) – a  (2) bekezdésben meghatározott kivétellel − arra a harmadik országbeli állampolgárra, aki a magyar jog
hatálya alá tartozó foglalkoztatásra irányuló jogviszonyt kíván létesíteni, valamint Magyarország területén
foglalkoztatásra irányuló jogviszony keretében munkát végez, továbbá
b) az a) pont szerinti állampolgár belföldi foglalkoztatójára.
 (2) Nem terjed ki a  rendelet hatálya arra a  harmadik országbeli állampolgárra, akit a  foglalkoztatás elősegítéséről és
a  munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény (a  továbbiakban: Flt.) 2.  § (2)  bekezdése szerint az  Flt. és
végrehajtási szabályai által tartalmazott jogokat és kötelezettségeket illetően a magyar állampolgárral azonos jogok
és kötelezettségek illetnek meg.
2. § E rendelet alkalmazásában:
 1. bejelentett munkaerőigény: a  foglalkoztatónál olyan tevékenység jövőbeni ellátására felmerült igény,
amelyben a munkavégzés foglalkoztatásra irányuló jogviszony keretében történik, és amelyet a foglalkoztató
a  fővárosi és megyei kormányhivatal járási (fővárosi kerületi) hivatal munkaügyi kirendeltségéhez
(a  továbbiakban: kirendeltség) vagy a  fővárosi és megyei kormányhivatal munkaügyi központjánál
(a továbbiakban: munkaügyi központ) jelentett be;
2. családtag: a  harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény
(a továbbiakban: Harmtv.) 2. § d) pontjában meghatározott személy;
3. belföldi foglalkoztató: az,
a) akinek a  részére a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatásra irányuló jogviszony alapján
Magyarország területén munkát végez, vagy
b) aki a külföldi munkáltatóval kötött megállapodás teljesítése érdekében Magyarországon a harmadik
országbeli állampolgárt foglalkoztatja, továbbá akivel kötött megállapodás teljesítése érdekében
a harmadik országbeli állampolgár Magyarország területén munkát végez;
4. foglalkoztatásra irányuló jogviszony: minden olyan jogviszony, amelyben a  jogviszony tárgya a  harmadik
országbeli állampolgár által a  foglalkoztató részére ellenérték fejében végzett munka, ideértve azt is, ha
a harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására
a) meghatározott munka elvégzéséhez szükséges begyakorlottság megszerzését célzó képzés
(betanító képzés) során, vagy
b) a  belföldi foglalkoztatóval kötött megállapodás teljesítése érdekében a  külföldi munkáltatóval
fennálló jogviszonya alapján kerül sor; 5. harmadik országban honos vállalkozás: az  EGT-megállapodásban részes államok területén kívüli székhellyel
rendelkező, vállalkozási tevékenységet folytató jogi személy, vagy jogi személyiséggel nem rendelkező egyéb
jogalany;
6. harmadik országbeli állampolgár: a Harmtv. 2. § a) pontjában meghatározott személy;
 7. kiközvetíthető munkaerő: a  magyar állampolgár, valamint az  Flt. 2.  § (2)  bekezdése alapján a  magyar
állampolgárral azonos jogokkal és kötelezettségekkel rendelkező személy, akinek az  Flt. 25.  § (2)  bekezdés
b)–d)  pontjában felsorolt szempontokat figyelembe véve megfelel az  a  munkahely, ahol a  foglalkoztató
a harmadik országbeli állampolgárt foglalkoztatni kívánja;
8. kulcsszemélyzet: a  Magyarország területén alapított külföldi érdekeltségű vállalkozás által foglalkoztatott
olyan természetes személy, aki nem minősül a  gazdasági társaságokról szóló törvényben meghatározott
vezető tisztségviselőnek, és
a) irányítja vagy felügyeli (ideértve a  munkáltatói jogkörök gyakorlását is) a  vállalkozás egészét,
valamint egy vagy több olyan szervezeti egységét, amely a vállalkozás tulajdonosa, legfőbb szerve
vagy vezető tisztségviselője közvetlen irányítása, felügyelete alatt áll, vagy
b) olyan munkára vagy szakmára rendelkezik megfelelő képesítéssel, amely magas szintű vagy
kivételes műszaki ismereteket igényel, vagy egyébként olyan kivételes tudással rendelkezik,
amely a  szervezet szolgáltató tevékenységéhez, kutatási felszereléséhez, technológiájához
vagy igazgatásához szükséges, feltéve, hogy az  első munkavállalási engedély iránti kérelem
benyújtásakor legalább egy éve a  vállalkozás 5.  pontban meghatározott külföldi alapítójával
munkaviszonyban, vagy egyéb olyan jogviszonyban áll, amelyre tekintettel az  adott ország
jogszabályai szerint alkalmazásban állónak minősül;
9. külföldi érdekeltségű vállalkozás:
a) Magyarország területén alapított olyan gazdálkodó szervezet, amely többségi külföldi tulajdonban
áll, vagy amely felett külföldi állampolgár vagy külföldi vállalkozás többségi vagy meghatározó
befolyással rendelkezik,
b) a külföldi vállalkozás magyarországi fióktelepe, képviselete, valamint
c) a külföldi állampolgár által, Magyarországon alapított − az egyéni vállalkozóról és az egyéni cégről
szóló törvény hatálya alá tartozó − egyéni vállalkozás, egyéni cég;
10. külföldi munkáltató: a  Magyarország területén kívüli székhellyel rendelkező olyan foglalkoztató, aki
a  harmadik országbeli állampolgárt munkaviszonyban vagy olyan jogviszonyban foglalkoztatja, amelyre
tekintettel az  adott ország jogszabályai szerint a  harmadik országbeli állampolgár alkalmazásban állónak
minősül;
11. mezőgazdaság: a növénytermesztési, erdőgazdálkodási, állattenyésztési, és halászati ágazat;
12. munkavállalási engedély meghosszabbítása: ha a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására
− a mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély kivételével − a munkavállalási engedély érvényességi
időtartamának lejártát követően ugyanannál a foglalkoztatónál, ugyanabban a munkakörben és ugyanazon
a munkavégzési helyen kerül sor;
13. országos átlagos személyi alapbér: a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységnek
a  Foglalkozások Egységes Osztályozási Rendszeréről szóló 7/2010. (IV. 23.) KSH közlemény mellékletében
(a  továbbiakban: FEOR) megfelelő foglalkozás gyakorlása során elért személyi alapbér − a  Nemzeti
Munkaügyi Hivatal (a továbbiakban: NMH) által meghatározott − országos átlaga;
14. összevont kérelmezési eljárás: a Harmtv. 2. § w) pontjában meghatározott eljárás;
15. összevont engedély: a Harmtv. 2. § v) pontjában meghatározott engedély.
II. FEJEZET
A hARMADIK ORSZÁGBELI ÁLLAMPOLGÁR MAGYARORSZÁGI FOGLALKOZTATÁSÁNAK NEM ÖSSZEVONT
KÉRELMEZÉSI ELJÁRÁS ALAPJÁN TÖRTÉNŐ ENGEDÉLYEZÉSÉNEK SZABÁLYAI
1. A munkavállalási engedély 3. § (1) A harmadik országbeli állampolgár, amennyiben nem tartozik a Harmtv. 29/A. § (1)–(3) bekezdésének hatálya alá,
− a 15. §-ban foglalt kivétellel − Magyarországon munkavállalási engedély alapján foglalkoztatható.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott engedélyt – a 9. §-ban foglalt kivétellel − akkor kell kiadni, ha
a) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységre vonatkozóan érvényes
munkaerőigénnyel rendelkezett,
b) a  munkaerőigény benyújtásától kezdődően nem közvetítettek ki részére olyan kiközvetíthető munkaerőt,
akit az  Flt. és végrehajtási rendeletei alapján álláskeresőként tartanak nyilván, és aki rendelkezik
a jogszabályban előírt, valamint a foglalkoztató munkaerőigényében megjelölt alkalmazási feltételekkel, és
c) a  harmadik országbeli állampolgár megfelel a  jogszabályban előírt, valamint a  foglalkoztató
munkaerőigényében megjelölt alkalmazási feltételeknek.
(3) A  (2)  bekezdés a)  pontjának alkalmazása szempontjából érvényes munkaerőigénynek azt a  munkaerőigényt kell
tekinteni, amelyet a foglalkoztató
a) a kérelem benyújtásával egyidejűleg nyújtott be,
b) a kérelem benyújtását megelőzően, de hatvan napnál nem régebben nyújtott be, vagy
c) hatvan napnál régebben nyújtott be, de azt legalább a kérelem benyújtását megelőző hatvan napnál nem
régebben meghosszabbította.
 (4) Ha a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatásának helye több megye területén található, a  (2)  bekezdés
a) és b)  pontjában meghatározott feltételnek – az  (5)  bekezdésben meghatározott kivétellel – a  foglalkoztató
székhelye szerinti megyében kell fennállnia. Ezen túlmenően a munkavállalási engedély kiadásának az  is feltétele,
hogy a munkavégzéssel érintett többi megye területén ne álljon rendelkezésre olyan kiközvetíthető munkaerő, aki
a tevékenység ellátására rendelkezik a jogszabályban előírt, valamint a foglalkoztató munkaerőigényében megjelölt
alkalmazási feltételekkel.
(5) Ha a  (4)  bekezdésben megjelölt munkavégzéssel érintett többi megye valamelyikének területén rendelkezésre áll
megfelelő kiközvetíthető munkaerő, akkor e megye területére az engedély nem adható ki, azonban a munkavégzés
engedélyezhető azon munkavégzéssel érintett többi megye területén, ahol megfelelő munkaerő nem áll
rendelkezésre.
(6) Ha a  foglalkoztató egy időben több személyre vonatkozóan nyújtott be munkavállalási engedély iránti kérelmet,
és a kérelem elbírálására illetékes munkaügyi központ illetékességi területén, illetve a többi megye valamelyikének
területén a  kérelmezett létszámhoz képest csak részben áll rendelkezésre kiközvetíthető munkaerő, akkor
a  foglalkoztatás – a  munkaügyi központ felhívására a  foglalkoztató által megnevezett személyek tekintetében –
a rendelkezésre nem álló kiközvetíthető munkaerő tekintetében engedélyezhető.
(7) Ha a  munkavégzés a  munka természetéből adódóan több megye területére terjedhet ki, a  (2)  bekezdés a) és
b)  pontjában meghatározott feltételeknek a  munkavégzés megkezdésének helye szerinti megye vonatkozásában
kell fennállnia.
4. § (1) A  munkavállalási engedélyben meg kell határozni, hogy az  engedély alapján a  harmadik országbeli állampolgár
mely foglalkoztatónál, melyik munkahelyen, milyen tevékenység ellátására, milyen FEOR-kóddal megjelölt
munkakör keretében és milyen időtartamban foglalkoztatható.
(2) Az engedély – a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – legfeljebb két évre adható ki, amely meghosszabbítható.
 (3) A 9. § (1) bekezdés 15. pontjában meghatározott esetben az engedélyt a fogadási megállapodásban meghatározott
időtartamra kell kiadni, és az  a  fogadási megállapodás időtartamának meghosszabbítása esetén hosszabbítható
meg. A meghosszabbításra az engedélyezés szabályait kell alkalmazni.
5. § (1) A munkavállalási engedély iránti kérelmet el kell utasítani, ha
a) nem állnak fenn a 3. § (2) bekezdés a)–c) pontjában meghatározott feltételek,
b) a  harmadik országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatása a  Magyarországon foglalkoztatható
harmadik országbeli állampolgárok – foglalkoztatáspolitikáért felelős miniszter (a  továbbiakban: miniszter)
rendeletében meghatározott − létszámán felül történne,
c) a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó foglalkozásban a  magyarországi munkanélküliség
alakulására és összetételére tekintettel harmadik országbeli állampolgár nem foglalkoztatható,
d) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatását a  kérelem benyújtásának időpontjától
számított százhúsz napon belül nem kívánja megkezdeni,
e) a harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenység elvégzésére a jogszabály vagy a foglalkoztató
által előírt képzettséggel és alkalmazási feltételekkel rendelkező kiközvetíthető munkaerő áll rendelkezésre,
és annak foglalkoztatása a foglalkoztató érdekkörében fennálló okból hiúsul meg,
f ) a harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására − a 2. § 4. pont b) alpontjában foglalt kivétellel − nem
a kérelmet benyújtó foglalkoztatónál kerül sor,
g) a  foglalkoztatásra irányuló jogviszony – a  2.  § 4.  pont b)  alpontjában foglalt kivétellel – nem a  kérelmet
benyújtó foglalkoztató és a harmadik országbeli állampolgár között jön létre,
h) a  szolgáltatás kizárólagos tárgya a  külföldi munkáltatóval kötött magánjogi szerződésben a  harmadik
országbeli állampolgár munkaerejének tartós átengedése,
i) a  harmadik országbeli állampolgár állandó lakóhelye szerinti ország illetékes hatósága a  magyar
állampolgárok adott országban történő munkavállalásának engedélyezését más országok állampolgáraira
irányadó általános feltételekhez képest indokolatlanul nehezebb feltételhez köti (viszonosság hiánya),
j) a harmadik országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatására a kérelem benyújtásának időpontjában
egy másik foglalkoztató érvényes engedéllyel rendelkezik,
k) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatása érdekében hamis vagy hamisított
szakképzettséget, iskolai végzettséget igazoló okiratot nyújtott be.
(2) Az (1) bekezdés e) pontjának alkalmazása szempontjából a foglalkoztató érdekkörében keletkezett oknak különösen
azt kell tekinteni, ha a foglalkoztató
a) a  munkaerőigényében a  munkakör betöltésére vagy a  tevékenység ellátására nyilvánvalóan szükségtelen
alkalmazási feltételt jelölt meg,
b) a feltételeknek megfelelő kiközvetíthető munkaerő foglalkoztatásától elzárkózott, vagy
c) érvényes munkaerőigénnyel rendelkezett, de abban közvetítést nem kért, vagy a  munkaerőigény
érvényességi idejét tizenöt napnál rövidebb időtartamban határozta meg.
 (3) Az  (1)  bekezdés i)  pontjában meghatározott körülmény fennállásáról a  munkaügyi központot a  miniszter
tájékoztatja. 6. § (1) A  kérelem az  5.  § (1)  bekezdésében foglaltakon túlmenően akkor is elutasítható, ha a  harmadik országbeli
állampolgár foglalkoztatása egyéb foglalkoztatási szempont mérlegelése alapján nem indokolt.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott egyéb foglalkoztatási szempont lehet különösen, ha
a) a  foglalkoztatóval szemben a  kérelem benyújtását megelőző egy éven belül jogerősen munkaügyi vagy
munkavédelmi bírságot szabtak ki,
b) a foglalkoztatót a kérelem benyújtását megelőző egy éven belül harmadik országbeli állampolgár engedély
nélküli foglalkoztatása miatt a  munkaügyi ellenőrzésről szóló törvényben meghatározott, a  Nemzeti
Foglalkoztatási Alapba történő befizetésre kötelezték,
c) a  kérelem benyújtásának időpontjában a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységre
vonatkozóan a Nemzeti Foglalkoztatási Alapból támogatott olyan képzés van folyamatban, amely a harmadik
országbeli állampolgár foglalkoztatásának tervezett megkezdését megelőzően befejeződik,
d) a foglalkoztatónál a foglalkoztatási feltételek nyilvánvalóan nem biztosítottak,
e) a foglalkoztatónál a kérelem benyújtásának időpontjában a harmadik országbeli állampolgár által ellátandó
tevékenységet is érintő sztrájk van,
f ) a foglalkoztató a kérelem benyújtását megelőző egy évben csoportos létszámcsökkentést hajtott végre,
g) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységért az  erre a  tevékenységre
vonatkozó országos átlagos személyi alapbérnél lényegesen alacsonyabb alapbért – ideértve az illetményt és
a díjazást – jelölt meg.
(3) A  (2)  bekezdés g)  pontjában meghatározott feltétel szempontjából a  harmadik országbeli állampolgár által
ellátandó tevékenységért megjelölt alapbér – ideértve az  illetményt és a  díjazást – az  erre a  tevékenységre
vonatkozó országos személyi alapbérnél akkor minősül lényegesen alacsonyabbnak, ha nem haladja meg annak
nyolcvan százalékát.
2. A mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély 7. § (1) A mezőgazdaságban történő szezonális foglalkoztatás (a továbbiakban: szezonális foglalkoztatás) engedélyezésére
a 3–6. §-ban foglaltakat ebben az alcímben szabályozott eltérésekkel kell alkalmazni.
(2) Az NMH a kiadott mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedélyekről nyilvántartást vezet.
 (3) A szezonális foglalkoztatás egy naptári éven belül legfeljebb száznyolcvan napra engedélyezhető, a munkavállalási
engedély meghosszabbításának helye nincs. Egy engedélyben a  foglalkoztatás időtartama több részletben is
meghatározható. A kérelmet a 1. melléklet szerinti formanyomtatványon kell benyújtani.
(4) Az engedélyt – az (5) bekezdésben meghatározott kivétellel − a munkaerőpiaci helyzet vizsgálata alapján kell kiadni.
(5) Amennyiben egy naptári éven belül a  szezonális foglalkoztatás időtartama nem haladja meg a  hatvan napot,
az engedélyt a munkaerőpiaci helyzet vizsgálata nélkül kell kiadni. E bekezdés szerinti foglalkoztatás esetén a 8. §
(1) bekezdés a) és b) pontja nem alkalmazható.
(6) A  mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély kiadása során nem kell vizsgálni a  3.  § (2)  bekezdés
c) pontjában foglaltakat.
8. § (1) Az  5.  §-ban foglaltaktól eltérően a  mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély iránti kérelmet akkor kell
elutasítani, ha
a) a harmadik országbeli állampolgár a száznyolcvan nap időkeretet kimerítette,
b) a  foglalkoztató nem rendelkezett a  3.  § (2)  bekezdés a)  pontjában meghatározott érvényes
munkaerőigénnyel, vagy az  érvényes munkaerőigénye alapján közvetítettek ki részére a  3.  § (2)  bekezdés
b)  pontjában meghatározott munkaerőt, de annak foglalkoztatása a  foglalkoztató érdekkörében felmerült
okból hiúsult meg,
c) a  harmadik országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatása a  Magyarországon foglalkoztatható
harmadik országbeli állampolgárok – a miniszter rendeletében meghatározott − létszámán felül történne,
d) a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó foglalkozásban a  magyarországi munkanélküliség
alakulására és összetételére tekintettel harmadik országbeli állampolgár nem foglalkoztatható,
e) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatását a  kérelem benyújtásának időpontjától
számított százhúsz napon belül nem kívánja megkezdeni, vagy
f ) a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására nem a  kérelmet benyújtó foglalkoztatónál kerül sor,
vagy a foglalkoztatásra irányuló jogviszony nem a kérelmet benyújtó foglalkoztató és a harmadik országbeli
állampolgár között jön létre.
(2) A kérelem a 6. § (2) bekezdés a), b) és d) pontja esetén is elutasítható.
 (3) A szezonális foglalkoztatás munkaerő-kölcsönzés keretében is engedélyezhető.
 (4) A (3) bekezdésben meghatározott esetben a kérelmet el kell utasítani az (1) bekezdés a)–e) pontja szerinti esetben,
továbbá ha a kölcsönbeadó nem szerepel a munkaügyi központ nyilvántartásában.
 (5) Az (1) bekezdés b) és e) pontjának, valamint a 6. § (2) bekezdés a) és b) pontjának alkalmazásában foglalkoztatón
a kölcsönbeadót kell érteni. 3. Munkavállalási engedély munkaerőpiaci helyzet vizsgálata nélkül
9. § (1) A  munkavállalási engedélyt a  3.  § (2)–(7)  bekezdésében, valamint az  5.  § (1)  bekezdés a) és e)  pontjában
meghatározott szempontok vizsgálata nélkül kell kiadni:
 1. nemzetközi szerződésben meghatározott kereteken belül,
 2. harmadik országbeli állampolgárnak kulcsszemélyzetként történő munkavégzéséhez,
 3. naptári évenként a  többségi külföldi tulajdonban lévő gazdasági társaság által a  megelőző év december
31-ei munkajogi állományi létszám öt százalékát meg nem haladó létszámú harmadik országbeli állampolgár
munkavégzéséhez,
4. a  külföldi állam diplomáciai vagy konzuli képviseletének személyzete közeli hozzátartozója magyarországi
foglalkoztatásához, az államok között fennálló viszonosság hiányában,
5. felsőoktatási intézmények, tudományos kutatóintézetek, valamint közművelődési, művészeti intézmények
által meghívott, az adott szakmában nemzetközileg elismert harmadik országbeli állampolgárnak a naptári
évenként tíz munkanapot meghaladó oktatási, tudományos vagy művészeti munkavégzéséhez,
6. az EU Kék Kártyával nem rendelkező, legalább nyolc éve Magyarországon foglalkoztatott harmadik országbeli
állampolgárral legalább öt éve Magyarországon együtt élő, családi együttélés biztosítása céljából kiadandó
tartózkodási engedélyre nem jogosult családtag munkavégzéséhez,
7. menekültként, oltalmazottként vagy menedékesként elismert, valamint a  bevándorolt vagy letelepedett
jogállású személlyel legalább egy éve Magyarországon együtt élő házastársának munkavégzéséhez,
8. menekültként, oltalmazottként vagy menedékesként elismert, valamint a  bevándorolt vagy letelepedett
jogállású személy, valamint a  szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személy özvegyének
munkavégzéséhez, aki az elhunyt házastárssal annak halála előtt Magyarországon legalább egy évig együtt élt,
9. harmadik országban honos vállalkozással kötött magánjogi szerződés alapján történő – alkalmanként
harminc napos időtartamon belül a  tizenöt munkanapot meghaladó – üzembe helyezési, szavatossági,
szervizelési és jótállási tevékenység elvégzéséhez,
10. az  olyan harmadik országbeli állampolgár munkavégzéséhez, akinek a  magyarországi foglalkoztatásához
az idegenrendészeti hatóság az idegenrendészeti jogszabályok szerint hozzájárult,
11. annak a  befogadottnak a  befogadó állomáson kívüli munkavégzéséhez, akinek a  magyarországi
foglalkoztatását az idegenrendészeti hatóság humanitárius szempontból támogatja,
12. nemzetközi szervezet, külföldi állam diplomáciai, konzuli képviselete vagy egyéb szerve vagy személyzete
által foglalkoztatni kívánt, e szervek személyi állományába nem tartozó, a küldő állam delegált tagjának nem
minősülő harmadik országbeli állampolgár munkavégzéséhez,
13. a  mozgóképszakmai hatóság által, a  mozgóképről szóló törvény alapján nyilvántartásba vett filmgyártó
vállalkozás által alkalmazni kívánt harmadik országbeli állampolgár munkavégzéséhez,
14. ha a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatására meghatározott munka elvégzéséhez szükséges
begyakorlottság megszerzését célzó képzés (betanító képzés) során kerül sor, és annak időtartama naptári
évenként nem haladja meg a három hónapot,
15. a  kutatónak olyan magyarországi oktatási tevékenységéhez, amelyet a  harmadik országbeli állampolgár
a  kutatókat fogadó kutatószervezetek akkreditációjáról, valamint a  fogadási megállapodásról szóló
kormányrendelet szerinti, akkreditált kutató szervezettel kötött fogadási megállapodásban meghatározott
kutatási tevékenysége mellett végez,
16. ha a foglalkoztató a 2. § 12. pontjában meghatározott, engedély meghosszabbítása iránti kérelmet legkésőbb
a munkavállalási engedély lejártát megelőző tizenötödik napon benyújtja, valamint
17. az EU Kék Kártyával rendelkező harmadik országbeli állampolgár − a családi együttélést biztosító szabályok
hatálya alá tartozó − családtagja munkavégzéséhez.
(2) Az  (1)  bekezdésben foglalt rendelkezés alkalmazásának feltétele, hogy a  harmadik országbeli állampolgár
a jogszabályban előírt alkalmazási feltételeknek megfeleljen.
(3) Az (1) bekezdés 1. és 2. pontjában meghatározott esetekben a 6. §-ban foglalt szempontokat sem kell vizsgálni.
 (4) Az (1) bekezdés 3. pontja alkalmazása szempontjából, a megelőző év december 31-ei munkajogi állományi létszám
öt százalékának kiszámításánál minden olyan harmadik országbeli állampolgárt figyelembe kell venni, akinek
foglalkoztatására munkavállalási engedély vagy összevont engedély alapján kerül sor.
(5) Az  (1)  bekezdés 4.  pontjában meghatározott viszonosság fennállásának tekintetében a  külpolitikáért felelős
miniszter nyilatkozata az irányadó.
4. Eljárási szabályok 10. § (1) A  munkavállalási engedély és a  mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély (a  továbbiakban együtt:
engedély) iránti kérelmet, valamint a  munkaerőigényt annál a  munkaügyi központnál kell benyújtani, amelynek
területén a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatása történik. A  munkaerőigényt a  foglalkoztatás helye
szerint illetékes kirendeltségnél kell benyújtani.
(2) Az (1) bekezdésben foglaltaktól eltérően, ha
a) a  munka természetéből adódóan a  munkavégzés több megye vagy kirendeltség területére terjedhet ki,
a munkavégzés megkezdésének helye szerinti munkaügyi központ, illetve kirendeltség,
b) a  harmadik országbeli állampolgárt a  foglalkoztató több − különböző megye vagy kirendeltség területén
lévő − telephelyén kívánja foglalkoztatni, a  foglalkoztató székhelye szerinti munkaügyi központ, illetve
kirendeltség
jár el.
 (3) A kérelemmel egyidejűleg benyújtott munkaerőigény előzetes vizsgálatát a munkaügyi központ végzi el, amelyet
követően a munkaerőigényt a közvetítési eljárás lefolytatása érdekében az (1) vagy a (2) bekezdés szerint illetékes
kirendeltség részére továbbítja. A kirendeltség a közvetítés eredményéről a 13. § (4) bekezdésében meghatározott
határidőn belül tájékoztatja a  munkaügyi központot. Amennyiben az  engedély iránti kérelem elutasítási feltételei
a közvetítési eljárás lefolytatásának eredményétől függetlenül fennállnak, a munkaügyi központ a munkaerőigény
továbbítását mellőzi.
11. § (1) Az engedély iránti kérelmet a foglalkoztató nyújtja be.
 (2) A kérelmet az 2. melléklet szerinti formanyomtatványon kell benyújtani.
12. § (1) A  kérelemhez − a  mezőgazdasági szezonális munkavállalási engedély, valamint a  munkavállalási engedély
meghosszabbítása iránti kérelem kivételével − csatolni kell:
a) a  harmadik országbeli állampolgárnak a  tevékenység ellátásához szükséges szakképzettségét, iskolai
végzettségét igazoló okirat hiteles másolatát, valamint annak hiteles magyar fordítását, továbbá
b) a  9.  §-ban meghatározott esetben a  jogosultság feltételeinek fennállását igazoló adatokat, okiratokat,
valamint a hozzátartozói minőséget igazoló okirat hiteles másolatát, valamint azok hiteles magyar fordítását.
(2) Ha a szakképzettség vagy végzettség megfelelősége tekintetében kétség merül fel, a munkaügyi központ a külföldi
bizonyítványok és oklevelek elismeréséért felelős hatóságot megkeresi annak igazolása érdekében, hogy a diploma
honosításához vagy elismeréséhez szükséges feltételek fennállnak-e. A  külföldi bizonyítványok és oklevelek
elismeréséért felelős hatóság állásfoglalása a szakképesítések elismeréséről szóló törvény szerinti honosítási, illetve
elismerési eljárást nem váltja ki.
(3) Ha a  harmadik országbeli állampolgárnak a  tevékenység ellátásához szükséges szakképzettségét, iskolai
végzettségét igazoló okirat hiteles másolata a kérelem benyújtását megelőző öt éven belül indított munkavállalási
engedélyezési ügyben valamely munkaügyi központ részére becsatolásra került, a munkaügyi központ hivatalból,
saját iratanyagából, vagy a  foglalkoztató kérelmére belföldi jogsegély keretében más munkaügyi központtól
az  eredetivel megegyező hitelesített másolatban szerzi be, amennyiben az  a  megkeresett munkaügyi központ
iratanyagában megtalálható.
(4) Az  eljárásban a  korábbi engedélyt kiadó munkaügyi központ által készített nem hiteles elektronikus másolat
elfogadható. A hiteles dokumentumot a másolatot kiállító munkaügyi központ irattárában legalább tíz évig megőrzi.
13. § (1) Az e  rendelet szerinti közigazgatási hatósági eljárásban − a  (2)–(4) bekezdésben foglalt kivétellel − az ügyintézési
határidő harminc nap.
(2) Kulcsszemélyzet foglalkoztatásának engedélyezésére irányuló kérelem esetében az ügyintézési határidő öt nap.
 (3) Az ügyintézési határidő tíz nap
a) a munkaerőpiaci vizsgálat nélkül kiadandó egyéni engedély esetén,
b) a 14. § (4) bekezdésében meghatározott esetekben, valamint
c) ha a foglalkoztató a 3. § (2) bekezdés a) pontja szerinti munkaerőigényét a kérelem benyújtását megelőzően
legalább tizenöt nappal korábban a kirendeltségnél benyújtotta.
 (4) A 10. § szerinti közvetítési eljárást a kirendeltség tizenöt napon belül folyatja le.
14. § (1) A foglalkoztató köteles bejelenteni öt napon belül az illetékes munkaügyi központhoz
a) a munkavállalási engedélyhez kötött foglalkoztatás meghiúsulását,
b) a munkavállalási engedélyben meghatározott foglalkoztatás megszűnését, valamint
c) a  munkavállalási engedélyben meghatározott foglalkoztatás engedélymentessé válását, kivéve, ha
az illetékes munkaügyi központnak hivatalból tudomása van erről.
 (2) A foglalkoztató (1) bekezdés szerinti bejelentésének
a) az engedély számát,
b) az (1) bekezdés b) pontjában meghatározott esetben a munkaviszony megszűnésének időpontját, és
c) az  (1)  bekezdés c)  pontjában meghatározott esetben az  engedélymentességet megalapozó okot és annak
kezdő időpontját
kell tartalmaznia. (3) A  foglalkoztató az  engedélyt köteles a  foglalkoztatás időtartama alatt, valamint annak megszűnését követően
három évig megőrizni, és a hatósági ellenőrzést végző szervnek felmutatni.
(4) A munkaügyi központ az engedélyt visszavonja, ha a harmadik országbeli állampolgár
a) foglalkoztatása meghiúsul vagy megszűnik a foglalkoztatónál,
b) foglalkoztatására az engedélyben foglaltaktól eltérő munkahelyen vagy munkakörben kerül sor,
c) foglalkoztatása engedélymentessé vált,
d) tartózkodásra jogosító engedélye érvénytelenné vált vagy tartózkodásra jogosító engedélyét jogerősen
visszavonták, és erről a munkaügyi központ tudomást szerez,
e) foglalkoztatásának az engedélyben foglalt feltételei már nem állnak fenn, vagy
f ) foglalkoztatása érdekében a foglalkoztató hamis vagy hamisított okiratot nyújtott be.
(5) Engedély nélkül történő foglalkoztatásnak kell tekinteni azt is, ha a harmadik országbeli állampolgár tevékenységét
nem az engedélyben megjelölt foglalkoztatónál végzi, vagy a foglalkoztató a harmadik országbeli állampolgárt nem
az engedélyben megjelölt munkahelyen vagy munkakörben foglalkoztatja.
5. A harmadik országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatását érintő engedélyezési
kötelezettség alóli mentesség szabályai
15. § (1) A harmadik országbeli állampolgár Magyarország területén foglalkoztatásra irányuló jogviszony keretében történő
foglalkoztatásához nincs szükség engedélyre:
 1. nemzetközi szerződés ilyen tartalmú rendelkezése esetén,
 2. a  külföldi székhellyel rendelkező gazdasági társaság − nemzetközi szerződés által meghatározott − fiók és
képviselet vezetőjeként történő munkavégzéséhez,
 3. külföldi állam diplomáciai (konzuli) képviselete vagy egyéb szerve személyi állománya keretében, a  küldő
állam által delegált tagjának a  képviseletnél vagy egyéb szervnél történő munkavégzéséhez, valamint
az  államok közt fennálló viszonosság alapján, a  külföldi állam diplomáciai vagy konzuli képviselete
személyzete közeli hozzátartozójának munkavégzéséhez,
4. a  Magyarország területén nemzetközi szerződés alapján működő nemzetközi kormányközi szervezet,
valamint Magyarország által nemzetközi szervezetként elismert, Magyarország területén működő szervezet
(a  továbbiakban: nemzetközi szervezet) személyzetének a  nemzetközi szervezetnél történő, valamint ezek
közeli hozzátartozójának munkavégzéséhez,
5. a  nemzetközi szervezetet vagy nemzetközi szervezetnek nem minősülő közös szervet létrehozó
szerződésben részes államok által delegált személyeknek (a  továbbiakban: delegáltak) a  nemzetközi
szervezetnél vagy a  közös szervnél történő munkavégzéséhez, valamint a  részes államok között fennálló
viszonosság alapján a delegáltak közeli hozzátartozójának munkavégzéséhez,
6. a  harmadik országban honos vállalkozással kötött magánjogi szerződés alapján történő − alkalmanként
harminc napos időtartamon belül a tizenöt munkanapot meg nem haladó − üzembe helyezési, szavatossági,
szervizelési és jótállási tevékenység elvégzéséhez,
7. az  EGT-megállapodásban részes valamely államban letelepedett munkáltató által határon átnyúló
szolgáltatásnyújtás teljesítése keretében kiküldetés, kirendelés útján magyarországi foglalkoztatónál
magánjogi szerződés teljesítése érdekében történő munkavégzéshez,
8. az  EGT-megállapodásban részes valamely államban letelepedett munkaerő-kölcsönzési tevékenységet
folytató vállalkozás, mint munkáltató által kölcsönzött munkavállaló magyarországi foglalkoztatónál
munkaerő-kölcsönzés keretében történő munkavégzéséhez,
9. a  külföldi részesedéssel rendelkező gazdasági társaság vezető tisztségviselőjeként, valamint felügyelő
bizottsági tagjaként történő munkavégzéshez,
10. a  posztdoktori foglalkoztatásra irányuló pályázat, valamint a  Bolyai János Kutatási Ösztöndíj alapján
− a pályázat, valamint az ösztöndíj keretében történő − munkavégzéshez,
11. a  külföldi felsőoktatási intézménnyel hallgatói jogviszonyban álló harmadik országbeli állampolgárnak
nemzetközi diákszervezet által szervezett szakmai gyakorlat keretében történő foglalkoztatásához,
12. a  Magyarország területén működő szakiskolával, középiskolával, alapfokú művészeti iskolával, felsőoktatási
intézménnyel nappali tagozatos tanulói, illetve hallgatói jogviszonyban álló személynek a  jogviszony
fennállása alatt történő munkavégzéséhez,
13. az  alap-, közép- és felsőfokú oktatási intézményekben, idegen nyelven történő olyan oktatási
tevékenységhez, amelyre − az  oktatásért felelős miniszter igazolása szerint − az  érintett államok illetékes
miniszterei által aláírt nemzetközi oktatási program keretében kerül sor,
14. a  bevett egyház belső szabályában meghatározott, az  egyházi jogi személy szolgálatában álló, egyházi
szolgálatot sajátos egyházi szolgálati viszonyban, munkaviszonyban vagy egyéb jogviszonyban teljesítő
természetes személy (egyházi személy) tevékenységéhez,
15. a  Magyarország területén menekültkénti vagy oltalmazottkénti, valamint menedékeskénti elismerését
kérőnek, továbbá a befogadottnak a befogadó állomáson történő munkavégzéséhez,
16. a  naptári évenként tíz munkanapnál nem hosszabb ideig tartó, oktatási, tudományos vagy művészeti
tevékenységhez,
17. a kutató olyan tevékenységéhez, amely − a Magyar Tudományos Akadémia által kiállított igazolás szerint –
a Magyarország és más állam között létrejött nemzetközi szerződés hatálya alá tartozik,
18. a  Comenius, Erasmus, Leonardo da Vinci, és Grundtvig program keretében szakmai gyakorlaton résztvevő
harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatásához,
19. a  magyar állampolgár olyan özvegyének munkavégzéséhez, aki az  elhunyt házastárssal annak halála előtt
legalább egy évig Magyarország területén együtt élt,
20. a  kutató olyan magyarországi kutatási tevékenységéhez, amelyet a  harmadik országbeli állampolgár
kutatókat fogadó kutatószervezetek akkreditációjáról, valamint a  fogadási megállapodásról szóló
kormányrendelet rendelkezései szerint, akkreditált kutató szervezettel kötött fogadási megállapodás alapján
végez,
21. a  hivatásos sportolónak munkavégzés keretében folytatott sporttevékenységéhez, és az  edző
sporttevékenységre való felkészítő tevékenységéhez,
22. az  1999. évi CXVII. törvénnyel kihirdetett az  Észak-Atlanti Szerződés tagállamai közötti, fegyveres erőik
jogállásáról szóló 1951. június 19-én Londonban kelt Megállapodás (a  továbbiakban: NATO-SOFA
Megállapodás) részes államainak a  NATO-SOFA Megállapodás I. Cikk 1.  pont a) és b)  alpontjában
meghatározott és Magyarország területén szolgálati célból tartózkodó fegyveres ereje és polgári állománya
tagjai közeli hozzátartozóinak munkavégzéséhez a szolgálati célú tartózkodás idejére a  részes államok közt
fennálló viszonosság alapján,
23. a Harmtv. 19. §-ában meghatározott családegyesítő családi együttélés biztosítása céljából kiadott, érvényes
tartózkodási engedéllyel rendelkező és legalább egy éve jogszerűen Magyarország területén tartózkodó
családtagjának, feltéve, hogy a családegyesítő engedély nélkül foglalkoztatható, valamint
24. a  menekültként, oltalmazottként elismert személy családtagjának, vagy a  menekültként elismert kísérő
nélküli kiskorú esetén szülőjének, ennek hiányában gyámjának, feltéve, hogy a családi együttélés biztosítása
céljából kiadott, érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkezik.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott mentesség nem vonatkozik a harmadik országbeli állampolgárnak a mentesség
alá eső tevékenységét meghaladó munkavégzésére.
(3) Az  (1)  bekezdés 3. és 5.  pontjában meghatározott viszonosság fennállásának tekintetében a  külpolitikáért felelős
miniszter nyilatkozata az irányadó.
(4) A mentesség alapjául szolgáló feltételek fennállását a foglalkoztatónak kell bizonyítani.
III. FEJEZET
A MAGYARORSZÁGON ENGEDÉLYMENTESEN FOGLALKOZTAThATÓ hARMADIK ORSZÁGBELI
ÁLLAMPOLGÁR MAGYARORSZÁGI FOGLALKOZTATÁSÁNAK BEJELENTÉSÉRE VONATKOZÓ SZABÁLYOK
16. § (1) A foglalkoztató köteles a foglalkoztatás helye szerint illetékes munkaügyi központnak bejelenteni
a) a 15. § (1) bekezdés 7. és 8. pontja kivételével annak a harmadik országbeli állampolgárnak a foglalkoztatását,
akinek Magyarország területén történő foglalkoztatásához e  rendelet szabályai szerint nincs szükség
engedélyre, valamint
b) a  menekültként, oltalmazottként vagy menedékesként elismert, továbbá a  bevándorolt vagy letelepedett
jogállású személy foglalkoztatását.
(2) A foglalkoztatás kezdő időpontját legkésőbb a foglalkoztatás megkezdésének napján, a foglalkoztatás megszűnését
legkésőbb az azt követő napon kell bejelenteni.
(3) Az  (1)  bekezdésben meghatározott bejelentés személyazonosításra alkalmatlan módon tartalmazza
a  foglalkoztatottak számát, életkorát, iskolai végzettségét, állampolgárságát, munkakörének FEOR számát,
a  foglalkoztatási jogviszony formáját, hozzátartozó esetében a hozzátartozói jogállás megjelölését, a  foglalkoztató
statisztikai törzsszámát, továbbá az  arra vonatkozó adatot, hogy a  foglalkoztatási jogviszony létrejött vagy
megszűnt.
(4) A munkaügyi központ igazolja a bejelentés teljesítését, és a bejelentett adatokról nyilvántartást vezet.
 (5) A  foglalkoztató köteles a  bejelentés tárgyát képező foglalkoztatási jogviszony létesítéséről és megszűnéséről
szóló dokumentumot és igazolást a  foglalkoztatási jogviszony megszűnését követő három évig megőrizni, és
az ellenőrzés során bemutatni.
(6) Az  (1)  bekezdésben meghatározott bejelentési kötelezettség teljesítése, és annak igazolása nem feltétele
a foglalkoztatásra irányuló jogviszony létesítésének, és az annak alapján végzett tevékenység megkezdésének.
IV. FEJEZET
A FŐVÁROSI ÉS MEGYEI KORMÁNYhIVATAL MUNKAüGYI KÖZPONTJÁNAK A hARMADIK ORSZÁGBELI
ÁLLAMPOLGÁROK MAGYARORSZÁG TERüLETÉN VALÓ TARTÓZKODÁSÁRA ÉS MUNKAVÁLLALÁSÁRA
VONATKOZÓ ÖSSZEVONT ENGEDÉLY KIADÁSÁVAL ÉS MEGhOSSZABBÍTÁSÁVAL KAPCSOLATOS
SZAKhATÓSÁGI KÖZREMűKÖDÉSÉRE VONATKOZÓ SZABÁLYOK
17. § A munkaügyi központ az  összevont engedély kiadására és meghosszabbítására irányuló hatósági eljárásban
− a  hatáskörrel és illetékességgel rendelkező idegenrendészeti hatóság megkeresésére − szakhatósági
állásfoglalásban nyilatkozik arról, hogy a  harmadik országbeli állampolgárnak az  Flt. 7.  § (7)  bekezdése szerinti
előzetes megállapodásban (a  továbbiakban: előzetes megállapodás) meghatározott munkakörben történő
magyarországi munkavállalását támogatja, vagy nem támogatja.
18. § (1) A  munkaügyi központ a  szakhatósági állásfoglalásában − a  3.  § (2)  bekezdés b) és c)  pontjában meghatározott
szempontok vizsgálata nélkül − támogatja a  harmadik országbeli állampolgárnak az  előzetes megállapodásban
meghatározott munkakörben történő magyarországi munkavállalását, ha a  harmadik országbeli állampolgár
tekintetében olyan feltételek állnak fenn, amelyek alapján a  nem összevont kérelmezési eljárás alapján kiadandó
tartózkodásra jogosító engedélyt kérelmező harmadik országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatásához
− a  15.  §-ban foglaltak szerint – nem lenne szükség engedélyre, vagy az  engedélyt a  9.  §-ban foglaltak szerint
a munkaerőpiaci helyzet vizsgálata nélkül kellene kiadni.
(2) Az  (1)  bekezdésben foglalt rendelkezés alkalmazásának feltétele, hogy a  harmadik országbeli állampolgár
a jogszabályban, valamint az előzetes megállapodásban előírt alkalmazási feltételekkel rendelkezzen.
19. § (1) A  18.  §-ban foglaltakon kívül a  munkaügyi központ abban az  esetben támogatja a  harmadik országbeli
állampolgárnak az  előzetes megállapodásban meghatározott munkakörben történő magyarországi
munkavállalását, ha
a) a  harmadik országbeli állampolgár az  előzetes megállapodásban meghatározott munkakörhöz szükséges
szakmai képesítéssel rendelkezik,
b) a  foglalkoztató a  harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységre vonatkozóan érvényes
munkaerőigénnyel rendelkezett,
c) a  munkaerőigény benyújtásától kezdődően nem közvetítettek ki részére olyan kiközvetíthető munkaerőt,
akit az  Flt. és a  végrehajtására kiadott jogszabályok alapján álláskeresőként tartanak nyilván, és aki
rendelkezik a  jogszabályban előírt, valamint a  foglalkoztató munkaerőigényében megjelölt alkalmazási
feltételekkel, és
d) a  harmadik országbeli állampolgár megfelel a  jogszabályban előírt, valamint a  foglalkoztató
munkaerőigényében megjelölt alkalmazási feltételeknek.
(2) Az  (1)  bekezdés b)  pontjának alkalmazása szempontjából érvényes munkaerőigénynek azt a  munkaerőigényt kell
tekinteni, amelyet a foglalkoztató
a) az összevont engedély iránti kérelem benyújtásával egyidejűleg nyújtott be,
b) hatvan napnál nem régebben nyújtott be, vagy
c) hatvan napnál régebben nyújtott be, de azt legalább a kérelem benyújtását megelőző hatvan napnál nem
régebben meghosszabbította,
és az  (5) bekezdésben foglalt kivétellel az előzetes megállapodást kötő foglalkoztató a munkaerőigényt a  fővárosi
és megyei kormányhivatal járási (fővárosi kerületi) hivatalának annál a  munkaügyi kirendeltségénél jelentette be,
amelynek területén a harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatása történik.
(3) Ha a  harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatásának helye több különböző megye területén található,
az  (1)  bekezdés b) és c)  pontjában meghatározott feltételnek − a  (4)  bekezdésben meghatározott kivétellel −
a foglalkoztató székhelye szerinti megyében kell fennállnia. Ezen túlmenően a támogató szakhatósági állásfoglalás
kiadásának az  is feltétele, hogy a  munkavégzéssel érintett többi megye területén ne álljon rendelkezésre olyan
kiközvetíthető munkaerő, aki a tevékenység ellátására rendelkezik a  jogszabályban előírt, valamint a  foglalkoztató
munkaerőigényében megjelölt alkalmazási feltételekkel.
(4) Ha a  munkavégzés a  munka természetéből adódóan több megye területére terjedhet ki, az  (1)  bekezdés b) és
c)  pontjában meghatározott feltételeknek a  munkavégzés megkezdésének helye szerinti megye vonatkozásában
kell fennállnia.
(5) A  (3) és (4) bekezdésben foglaltak figyelembevételével, a  (2) bekezdésben foglaltaktól eltérően, a munkaerőigény
érvényességének feltétele, hogy azt a foglalkoztató
a) ha a munka természetéből adódóan, a munkavégzés több megye vagy kirendeltség területére terjedhet ki,
a munkavégzés megkezdésének helye szerinti kirendeltségnél,
b) ha a harmadik országbeli állampolgárt a foglalkoztató több − különböző megye vagy kirendeltség területén
lévő − telephelyén kívánja foglalkoztatni, a székhelye szerinti kirendeltségnél
jelentse be.
20. § (1) A munkaügyi központ szakhatósági állásfoglalásában nem támogatja az összevont engedély kiadását, ha
a) nem állnak fenn a 19. § (1) bekezdés a)–d) pontjában meghatározott feltételek,
b) az  összevont engedély kiadásával a  Magyarországon összesen vagy az  adott munkaügyi központ
illetékességi területén egyidejűleg foglalkoztatott, vagy egy adott foglalkozásban egyidejűleg foglalkoztatott
harmadik országbeli állampolgárok létszáma az  Flt. 7.  § (6)  bekezdés a)  pontjában kapott felhatalmazás
alapján kiadott miniszteri rendeletben meghatározott létszámot meghaladja,
c) az előzetes megállapodásban meghatározott munkakör ellátása az Flt. 7. § (6) bekezdés b) pontjában kapott
felhatalmazás alapján kiadott miniszteri rendeletben meghatározott tilalomba ütközik,
d) a harmadik országbeli állampolgár által ellátandó tevékenység elvégzésére a jogszabály vagy a foglalkoztató
által előírt képzettséggel és alkalmazási feltételekkel rendelkező kiközvetíthető munkaerő áll rendelkezésre,
e) a  foglalkoztató a  munkaerőigényében a  munkavállaló alkalmazásához olyan feltételt írt elő, amelynek
előírása az ott megjelölt munkakör betöltéséhez vagy tevékenység ellátásához nem szükséges,
f ) a  foglalkoztató a  jogszabályban vagy a  munkaerőigényében meghatározott feltételeknek megfelelő
kiközvetíthető munkaerő foglalkoztatásától elzárkózott, vagy a  foglalkoztató a  kérelem benyújtását
megelőzően érvényes munkaerőigénnyel rendelkezett, de közvetítést nem kért,
g) a  harmadik országbeli állampolgár állandó lakóhelye szerinti ország illetékes hatósága a  magyar
állampolgárok adott országban történő munkavállalásának engedélyezését más országok állampolgáraira
irányadó általános feltételekhez képest indokolatlanul nehezebb feltételhez köti (viszonosság hiánya),
h) az  előzetes megállapodást megkötő foglalkoztatónál a  foglalkoztatás egészségügyi, szakmai, vagy műszaki
feltételei nem biztosítottak, vagy
i) az  előzetes megállapodást megkötő foglalkoztatónál a  kérelem benyújtásának időpontjában a  harmadik
országbeli állampolgár által ellátandó tevékenységet is érintő sztrájk van.
(2) Az  (1)  bekezdés g)  pontjában meghatározott körülmény fennállásáról a  munkaügyi központot a  miniszter
tájékoztatja.
21. § (1) A  munkaügyi központ a  szakhatósági állásfoglalás kiadását megelőzően a  harmadik országbeli állampolgár
szakképzettségének, vagy végzettségének megfelelőségére vonatkozó döntés előkészítése érdekében kétség
esetén belföldi jogsegély keretében megkeresi a  külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséért felelős
hatóságot.
(2) Az (1) bekezdés szerinti külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséért felelős hatóság igazolja, hogy
a) szabályozott szakma esetén fennállnak-e az oklevél elismeréséhez vagy honosításához szükséges feltételek,
valamint
b) EU Kék Kártya kiadására irányuló eljárásban nem szabályozott szakma esetén az oklevél felsőfokú képesítést
tanúsít-e.
 (3) A külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséért felelős hatóság állásfoglalása a szakképesítések elismeréséről
szóló törvény szerinti honosítási, illetve elismerési eljárást nem váltja ki.
 (4) A  tevékenység ellátásához szükséges szakképzettséget, iskolai végzettséget igazoló okirat tekintetében a  12.  §
(3)–(4) bekezdésben foglaltakat megfelelően alkalmazni kell.
 (5) A munkaügyi központ – szükség esetén −
a) a munkavállalón kívül a foglalkoztatót is felhívhatja hiánypótlásra, valamint
b) a munkavállalót a foglalkoztató közreműködésével is felhívhatja hiánypótlásra.
22. § A Nemzeti Munkaügyi Hivatalnak a  másodfokú eljárásban adandó szakhatósági állásfoglalására a  17–21.  §-ban
foglaltakat megfelelően alkalmazni kell.
V. FEJEZET
A MUNKABÉR MEGTÉRÍTÉSÉRE VONATKOZÓ SZABÁLYOK 23. § (1) Az  érvényes tartózkodási engedéllyel vagy más, tartózkodásra jogosító engedéllyel nem rendelkező harmadik
országbeli állampolgár foglalkoztatása esetén a munkáltató köteles megtéríteni a harmadik országbeli állampolgár
elmaradt munkabérét és egyéb járandóságait.
(2) A megállapodás szerinti díjazás megállapításánál legalább a kötelező legkisebb munkabért kell figyelembe venni.
 (3) A  munkáltató köteles megtéríteni a  harmadik országbeli állampolgár elmaradt járandóságai kifizetésének
a visszautazása szerinti országba történő megküldésével összefüggő indokolt költségeket is.
 (4) Az (1) bekezdés alkalmazásában − az ellenkező bizonyításáig − a munkaviszony fennállását legalább három hónap
időtartamban vélelmezni kell. VI. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK 24. § Ez a rendelet 2014. január 1-jén lép hatályba.
25. § (1) A 2014. január 1-jét megelőzően hatályban volt jogszabály alapján kiadott munkavállalási engedély 2013. december
31-ét követően nem hosszabbítható meg.
(2) A  2014. január 1-je előtt kiadott munkavállalási engedély visszavonására az  engedély iránti kérelem beadásának
időpontjában hatályos szabályokat kell megfelelően alkalmazni.
26. § E rendelet
a) a családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22-ei 2003/86/EK tanácsi irányelv 2. és 14. cikkének,
b) a  harmadik országbeli állampolgároknak az  Európai Közösség területén folytatott tudományos kutatás
céljából való fogadására vonatkozó külön eljárásról szóló, 2005. október 12-i 2005/71/EK tanácsi irányelvnek,
c) a  harmadik országbeli állampolgárok magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából való
belépésének és tartózkodásának feltételeiről szóló, 2009. május 25-i 2009/50/EK tanácsi irányelvnek,
d) az  illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokat foglalkoztató munkáltatókkal szembeni
szankciókra és intézkedésekre vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2009. június 18-i 2009/52/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelvnek, valamint
e) a  harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodásra és munkavállalására
vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a  harmadik országból
származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló
2011. december 13-i 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek
való megfelelést szolgálja. 27. § (1) A  Nemzeti Munkaügyi Hivatalról és a  szakmai irányítása alá tartozó szakigazgatási szervek feladat és hatásköréről
szóló 323/2011. (XII. 28.) Korm. rendelet (a  továbbiakban: Korm. rendelet) 6.  § (1)  bekezdés j)  pontja a  következő
jc) alponttal egészül ki:
[A hivatal foglalkoztatáspolitikai feladatkörében
j) hatósági jogkört gyakorol, amelynek keretében]
„jc) ellátja az  idegenrendészeti hatóság által a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról
szóló törvényben meghatározott összevont kérelmezési eljárás alá tartozó tartózkodási engedélyhez szükséges
szakhatósági állásfoglalással kapcsolatos másodfokú hatósági feladatokat,”
(2) A Korm. rendelet 8. § (4) bekezdés e) pontja helyébe a következő rendelkezés lép:
(A munkaügyi központ át nem ruházható hatáskörben a külön jogszabályban meghatározott illetékességi területén első
fokú hatósági jogkört gyakorol)
„e) a  nem összevont kérelmezési eljárás alapján kiadott tartózkodásra jogosító engedélyt kérelmező harmadik
országbeli állampolgár magyarországi foglalkoztatásához szükséges munkavállalási engedély, valamint
az  idegenrendészeti hatóság által a  harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló
törvényben meghatározott összevont kérelmezési eljárás alapján kiadott tartózkodási engedélyhez szükséges
szakhatósági állásfoglalás kiadásával kapcsolatos ügyekben,”
28. § Hatályát veszti
a) a  harmadik országbeli állampolgárok Magyar Köztársaság területén történő engedélymentes
foglalkoztatásának szabályairól szóló 355/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet,
b) a  megyei (fővárosi) kormányhivatal munkaügyi központjának az  EU Kék kártya kiadásával kapcsolatos
szakhatósági állásfoglalása kialakításának szabályairól, valamint egyes migrációs tárgyú és egyéb
kormányrendeletek módosításáról szóló 168/2011. (VIII. 24.) Korm. rendelet, valamint
c) a  harmadik országbeli állampolgárok magyarországi foglalkoztatásának engedélyezéséről szóló
16/2010. (V. 13.) SZMM rendelet.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
30/2016. (XI. 18.) MvM utasítása megyei fejlesztési biztosok kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében biztosított jogkörömben eljárva az alábbi utasítást adom ki:
1. § A központi államigazgatási szervekről, valamint a  Kormány tagjai és az  államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII.  törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdése alapján a megyei fejlesztési projektek megvalósításának
támogatása céljából a  projekt-előkészítési, projektmenedzsmenti, projektfejlesztési és projektértékelési feladatok
koordinálása érdekében 2016. december 1. napjától 2017. május 31. napjáig az alábbi személyeket miniszteri biztossá
(a továbbiakban: megyei fejlesztési biztos) nevezem ki:
1. Font Sándor Bács-Kiskun megye 2. dr. Hargitai János Baranya megye
3. Vantara Gyula Békés megye 4. Riz Gábor Borsod-Abaúj-Zemplén megye
5. B. Nagy László Csongrád megye 6. Varga Gábor Fejér megye
7. Simon Róbert Balázs Győr-Moson-Sopron megye 8. dr. Tiba István Hajdú-Bihar megye
9. Nyitrai Zsolt Heves megye 10. dr. Bene Ildikó Jász-Nagykun-Szolnok megye
11. dr. Völner Pál Komárom-Esztergom megye 12. Balla Mihály Nógrád megye
13. dr. Szűcs Lajos Pest megye 14. Móring József Attila Somogy megye
15. Lipők Sándor Szabolcs-Szatmár-Bereg megye 16. Hirt Ferenc Tolna megye
17. Ágh Péter Vas megye 18. dr. Kovács Zoltán Veszprém megye
19. Manninger Jenő Zala megye 2. § A megyei fejlesztési biztos feladata:
a) a megyei jogú városok, a  megyei önkormányzatok, valamint a  fővárosi és megyei kormányhivatalok
képviselőivel együttműködve koordinálja a projekt-előkészítő és projektmenedzsment-struktúra kialakítását;
b) közreműködik a  feladatokhoz szükséges humánerőforrás-kapacitás mennyiségi és minőségi felmérésében,
a  követelmények meghatározásában, ellátja a  humánerőforrás képzésével és oktatásával összefüggő
koordinatív feladatokat;
c) irányítja és koordinálja a megyei kedvezményezettek számára szükséges megyei szintű képzések és workshopok
megrendezését;
d) kapcsolatot tart a  Miniszterelnökség Európai Uniós Fejlesztésekért Felelős Államtitkárság koordinációs
feladatot ellátó szervezeti egységeivel és az Irányító Hatóságok vezetőivel.
3. § A megyei fejlesztési biztos tevékenységét a Miniszterelnökséget vezető miniszter irányítja.
4. § A Ksztv. 38. § (9) bekezdés a) pontja alapján a megyei fejlesztési biztos e tevékenysége ellátásáért legfeljebb helyettes
államtitkári illetménynek megfelelő összegű díjazásra jogosult. A  megyei fejlesztési biztost a  Ksztv. 38.  §
(6) bekezdésében meghatározott juttatások nem illetik meg.
5. § A Ksztv. 38. § (9) bekezdés b) pontja alapján a megyei fejlesztési biztost tevékenysége ellátásában titkárság nem segíti.
6. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
7. § 2016. december 1-jén hatályát veszti a megyei fejlesztési biztosok kinevezéséről szóló 15/2016. (VI. 8.) MvM utasítás.
Lázár János s. k.,
 Miniszterelnökséget vezető miniszter


text:
177/2011. (XII. 29.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítvány
tárgyában meghozta a következő határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a jogalkotó mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzetet idézett
elő azáltal, hogy a hallgatói hitelrendszerről és a Diákhitel Központról szóló 86/2006. (IV. 12.) Korm. rendelet 16. §
(2) bekezdés b) pontjában nem szabályozta azonos feltételek szerint a rokkantnak a törlesztési kötelezettség
szüneteltetésére való jogosultságát. Az Alkotmánybíróság felhívja a Kormányt, hogy jogalkotói feladatának 2012. március 31-ig tegyen eleget.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítvány a hallgatói hitelrendszerről és a Diákhitel Központról szóló 86/2006. (IV. 12.) Korm. rendelet
(a továbbiakban: R.) 16. § (2) bekezdés b) pontja, (3) és (8) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és
megsemmisítésére, tartalmilag azonban e rendelkezésekkel összefüggő mulasztás megállapítására irányult.
Az indítványozó előadta, hogy 2005. júniusában fejezte be felsőfokú tanulmányait, amelynek folytatásához diákhitelt
vett igénybe. Egy évig állt munkaviszonyban, amikor pszichés megbetegedése folytán munkaképességét 67
százalékban elvesztette; az orvosszakértők 2006-ban, 26 éves korában III. csoportú rokkantnak minősítették. Mivel
a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.) 24. § (1) bekezdésében
a rokkantsági nyugdíjra előírt szolgálati idővel nem rendelkezett, a baleseti rokkantsági nyugdíj-jogosultság
feltételeinek (Tny. 33. §) nem felelt meg, továbbá a rokkantsági járadékról szóló 83/1987. (XII. 27.) MT rendelet
(a továbbiakban: Jr.) szerinti járadékot nem kaphatott, a Diákhitel Központ a kifogásolt rendelkezések alapján
a törlesztés felfüggesztését nem engedélyezte. Arra is tekintettel, hogy megélhetése nem biztosított, az indítványozó
az önkormányzattól rendszeres szociális segélyben részesül. A diákhitel törlesztési kötelezettség szünetelésének az R. 16. § (2) bekezdés b) pontjában írt esete az indítványozó
szerint a diszkrimináció tilalmába ütközik, mert a jogosultságból kizárja azokat a rokkantakat, akik nem részesülnek
az ott felsorolt típusú nyugellátásban vagy járadékban. Álláspontja szerint ez a „joghézag” a – 67 százalékban –
csökkent munkaképességű személyek közötti indokolatlan megkülönböztetést eredményez azok terhére, akik a fenti
ellátásra jogosultságot nem szereztek. Az R. 16. §-ának az előbbi feltételekhez kapcsolódó formai szabályokat
tartalmazó (3) és (8) bekezdését ugyanebből az okból találta alkotmányellenesnek.
II. Az Alkotmánybíróság az indítvány elbírálásánál a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe:
1. Az Alkotmány vonatkozó rendelkezése: „70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
2. Az R. érintett rendelkezései: „16. § (2) A hitelfelvevő – a Diákhitel Központ által e célra rendszeresített nyomtatványon – kérelmet nyújthat be
a Diákhitel Központhoz törlesztési kötelezettség szüneteltetése iránt (…)
b) a rokkantsági nyugdíjra, a rokkantsági járadékra, a baleseti rokkantsági nyugdíjra való jogosultság
időszakának (3)–(4) bekezdés szerint meghatározott részére. (3) A törlesztési kötelezettség a (2) bekezdésben meghatározott jogcímek első napjára visszamenőlegesen
szünetelhet, ha az nem korábbi időpont a kérelem benyújtása évének első napjánál. Amennyiben a meghatározott
jogcím első napja ennél korábbi időpont, a törlesztés a kérelem benyújtása évének első napjától szünetelhet. (…)
(8) A rokkantsági nyugdíjban, rokkantsági járadékban, baleseti rokkantsági nyugdíjban részesülő hitelfelvevő
a törlesztési kötelezettség szüneteltetésének alapjául szolgáló jogcímét a kérelméhez csatolt említett nyugdíjat
járadékot megállapító, jogerős határozattal, valamint a legutolsó nyugdíj-folyósítási, járadékfolyósítási
csekkszelvénnyel vagy fizetési számlakivonattal igazolhatja. Abban az esetben, ha a törlesztési kötelezettség
szüneteltetésének alapjául szolgáló jogcímét a hitelfelvevő nem igazolja, kérelme elutasításra kerül.”
III. Az indítvány megalapozott. Az indítványozó megfogalmazását, miszerint a kifogásolt rendelkezések megsemmisítését és „kiterjesztését” kéri
az összes rokkantra, valamint a „joghézagra” hivatkozását az Alkotmánybíróság tartalmilag úgy értelmezte, hogy
az indítványozó az alkotmányellenességet abban látja, hogy a jogalkotó a munkaképességüket azonos mértékben
elvesztett személyeket kihagyta a diákhitel törlesztésének szüneteltetésére jogosító esetek közül.
A diákhitel törlesztési kötelezettség szüneteltetésének az R. 16. § (2) bekezdésében felsorolt két esetköre azt
feltételezi, hogy a kötelezett nem tud kereső foglalkozást folytatni: egyfelől a gyermekvállalás kapcsán
a terhességi-gyermekágyi segélyre, a gyed-re, gyes-re, másfelől a különböző rokkantsági nyugellátásra, járadékra való
jogosultság időszakában. A rokkantsági nyugdíj megállapításához a Tny. 24. § (1) bekezdésében írtak szerint életkor
függvényében növekvő, de legalább 2 év szolgálati idő szükséges, a baleseti rokkantsági nyugdíjra jogosultság üzemi
baleset következtében nyílik meg [Tny. 33. § (1) bekezdése], és mindkét esetben a munkaképesség csökkenés mértéke
legalább 67 százalékos. Emellett a Tny. 66. § (1) bekezdése értelmében a Nyugdíjbiztosítási Alap kezeléséért felelős
nyugdíjbiztosítási szervnek és a nyugdíjbiztosítási igazgatási szerv vezetőjének diszkrécionális joga a különös
méltánylást érdemlő körülmények fennállása esetén a rehabilitációs járadékra való jogosultság megállapításához
szükséges feltételeknek – az előírt szolgálati idő kivételével – megfelelő személy részére kivételes rehabilitációs
járadék megállapítása. Az Jr. 1. § (1) bekezdése szerint pedig – havi 2200 forint összegű – rokkantási járadékot
az igényelhet, aki 25. életéve betöltése előtt teljesen munkaképtelenné vált, illetve 80%-os, vagy azt meghaladó
mértékű egészségkárosodást szenvedett és nyugellátást, baleseti nyugellátást részére nem állapítottak meg.
Így az a rokkant, aki 25. életéve betöltését követően vesztette el 67 százalékos mértékben a munkaképességét és
ezideig legalább két évi szolgálati időt nem szerzett, a fenti ellátásokra és ezáltal a diákhitel törlesztésének
szüneteltetésére nem jogosult. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a diszkrimináció tilalma nem jelenti minden megkülönböztetés tilalmát.
A megkülönböztetés tilalmából az következik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként (egyenlő méltóságú
személyként) kell kezelnie [9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46, 48.]. Az alapjognak nem minősülő egyéb jogra
vonatkozó, személyek közötti hátrányos megkülönböztetés, vagy más korlátozás alkotmányellenessége akkor
állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, a tárgyilagos megítélés alapján ésszerű indok nélkül tett különbséget
az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között [9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46,
48.; 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 77–78.]. Az azonos csoporton, adott szabályozási koncepción belüli
eltérő szabályozás akkor nem alkotmányellenes, ha az eltérésnek kellő alkotmányos indoka van [21/1990. (X. 4.) AB
határozat, ABH 1990, 77–78.]. A diszkrimináció vizsgálatánál ezért központi elem annak meghatározása, hogy kiket kell
egy csoportba tartozónak tekinteni (752/B/1990. AB határozat, ABH 1991, 512, 513.).
Az R. 16. § (2) bekezdés a)–b) pontja a törlesztés felfüggesztésére jogosultak körének meghatározásánál arra van
tekintettel, hogy e személyek az ott meghatározott okból nem rendelkeznek keresettel, így nem képesek a hitel
törlesztőrészletének teljesítésére. Mindkét esetben azonban részesülnek valamilyen – vagy a kötelező
egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény alapján a gyermek után, vagy a Tny., illetőleg a Jr.
alapján a rokkantságukra tekintettel járó – ellátásban. A b) pont az ott írt ellátásokra utalással határozza meg
a jogosultakat, amely alá az alkalmazandó és fent vázolt szabályok szerinti rokkantak tartoznak. E csoport közös
jellemzője, hogy munkaképességüket legalább 67 százalékban elvesztették, vagyis jellemzően kereső foglalkozást
ebből az okból nem képesek folytatni. Így a rendelkezés a szabályozási koncepció szempontjából az azonos csoportba
tartozókat közvetve az egészségi állapotuk, munkaképességük minősítésével határozza meg, azzal azonban, hogy
a kedvezmény érvényesítésének feltételeként a nyugellátási jellegű juttatásban részesülést is előírja, homogén
csoportba tartozó személyek között tesz különbséget. A munkaképességét legalább 67 százalékban elvesztett aktív
korú személy számára ugyanis a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény
(a továbbiakban: Szt.) 33. § (1) bekezdés a) pontja szerint megállapítható pénzbeli ellátás, amelyet az Szt. 4. § i) pontja
a terhességi-gyermekágyi segéllyel, gyed-del, rokkantsági nyugdíjjal, baleseti rokkantsági nyugdíjjal azonos
rendszeres pénzbeli ellátás fogalmi körébe tartozónak tekint. Ezért az Alkotmánybíróság megítélése szerint nincs olyan ésszerű indok, amely megalapozná – az egészségkárosodás
miatt kapott ellátás fajtájára tekintettel – a nyugdíjszerű ellátásban nem részesülő rokkantaknak a törlesztés
szünetelésére jogosultak közül történő kirekesztését. Az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 49. § (1) bekezdése szerint mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására akkor kerülhet sor, ha a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból származó
jogalkotási feladatát elmulasztotta és ezzel alkotmányellenességet idézett elő. Az Alkotmánybíróság következetes
gyakorlata szerint e rendelkezés alkalmazása során két feltételnek: a jogalkotó mulasztásának és az ennek
következtében előállt alkotmányellenes helyzetnek együttesen kell fennállnia [22/1990. (X. 16.) AB határozat, ABH
1990, 83, 86.; 37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 227, 232.; 6/2001. (III. 14.) AB határozat, ABH 2001, 93, 103.].
A mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértés megállapításának nemcsak akkor van helye, ha az adott tárgykörre
vonatkozóan semmilyen szabály nincs [35/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 204, 205.], hanem akkor is, ha
az adott szabályozási koncepción belül az Alkotmányból levezethető tartalmú jogszabályi rendelkezés hiányzik
[22/1995. (III. 1.) AB határozat, ABH 1995, 108. 113.], illetőleg ha a jogalkotó nem megfelelő tartalommal szabályozott,
és ezáltal alkotmányellenes helyzet állt elő [15/1998. (V. 8.) AB határozat, ABH 1998, 132, 138–139.].
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdését sértő, mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség azért áll fenn, mert a jogalkotó az R. 16. § (2) bekezdés b) pontjában nem szabályozta azonos
feltételek szerint a munkaképességüket legalább 67 százalékos mértékben elvesztő, így kereső tevékenység
folytatására képtelen személyeket megillető jogosultságot, ezzel hátrányosan megkülönböztette az azonos fokban
rokkantak közül azokat, akiknél a nyugdíj- vagy járadékszolgáltatás megállapításának a rokkantság fokán felül előírt
egyéb feltételei hiányoznak. Az R. egyéb támadott rendelkezései e jogcímekre utalnak, ezek igazolását kívánják meg,
így e tekintetben is fennáll a mulasztás. Ezért az Alkotmánybíróság felhívta a Kormányt, hogy jogalkotói feladatának
2012. március 31-ig tegyen eleget. Az Alkotmánybíróság e határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét a mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására tekintettel rendelte el. Budapest, 2011. december 28.
Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Bragyova András s. k.,
előadó alkotmánybíró alkotmánybíró


text:
2/2004. (III. 2.) OGY határozata a Magyar Rádió Közalapítvány Kuratóriuma Elnöksége és a Hungária Televízió Közalapítvány Kuratóriuma Elnöksége tisztségviselőinek és tagjainak választásáról.
Az Országgyűlés a rádiózásról és televíziózásról szóló
1996. évi I. törvénynek megfelelően négy évre,
2004. március 1. napjától Gellért Kis Gábort a Magyar Rádió Közalapítvány Kuratóriuma elnökévé,
Szadai Károlyt a Magyar Rádió Közalapítvány Kuratóriuma elnökhelyettesévé,
dr. Agárdi Pétert, dr. Hankiss Ágnest,
Novák Gergelyt,
Olajos Pétert, Szente Pétert és
dr. Trombitás Zoltánt
a Magyar Rádió Közalapítvány Kuratóriuma Elnökségének tagjává, 2004. március 22. napjától
dr. Bíró Sándort a Hungária Televízió Közalapítvány Kuratóriuma elnökévé,
dr. Rékási Róbertet a Hungária Televízió Közalapítvány Kuratóriuma
elnökhelyettesévé,
A határozatot az Országgyűlés a 2004. március 1-jei ülésnapján
fogadta el.
Budai Lászlót,
dr. Farkas Istvánt, Hamburger Mihályt, Ördögh Szilvesztert,
Pálfy G. Istvánt és
dr. Veress Lászlót a Hungária Televízió Közalapítvány Kuratóriuma
Elnökségének tagjává,
megválasztja. Mandur László s. k.,
az Országgyűlés alelnöke


text:
56/2010. (V. 5.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkot mány elle nességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 191. § (2) bekezdés második
mondatának „az ügyész, ille tő leg” szövegrésze alkot mány elle nes, ezért azt a határozat közzétételének napjával
megsemmisíti.
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 191. § (2) bekezdés második mondata a következő szöveggel marad
hatályban: „Ha a gyanúsítottat megrovásban (Btk. 71. §) részesítették, a felettes ügyész a nyomozást megszüntető
határozatot hatályon kívül helyezi.”
2. Az Alkotmánybíróság a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény 35. § (1) bekezdése
alkot mány elle nességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 197. § (2) bekezdése alkot mány elle nességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítványozó utólagos normakontroll keretében több büntetőjogszabály alkot mány elle nességének
megállapítását és megsemmisítését kérte.
1. Az indítvány és annak kiegészítése szerint az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, az alkotmányos büntetőjog elvei
tekintetében a 8. § (1) és (2) bekezdését, továbbá az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből és 57. § (1) bekezdéséből
levezetett tisztességes eljáráshoz való jogot, valamint az 57. § (3) bekezdésben biztosított védelemhez való jogot sérti
a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továb biak ban: Btk.) 35. § (1) bekezdése.
Az indítványozó álláspontja szerint a Btk. támadott rendelkezése – amely rögzíti, hogy a büntethetőséget
megszüntető elévülést félbeszakítja a büntető ügyekben eljáró hatóságoknak az elkövető ellen a bűncselekmény
 miatt foganatosított büntetőeljárási cselekménye – az ismeretlen elkövető ellen elrendelt nyomozás esetében
alkot mány elle nes. A jogalkalmazók (nyomozó hatóság, ügyészség, bíróság) ugyanis nem csupán a bűncselekmény
elkövetésével alaposan gyanúsítható személy elleni hatósági fellépést, hanem már a bűncselekmény „egyszerű”
gyanúja alapján az ismeretlen elkövető elleni büntetőeljárás megindítását is a büntethetőség elévülésének
félbeszakadásaként értelmezik, ami alkotmányos alapjogok sérelmét okozza.
Az indítványozó szerint a következetes, 2004 óta megszilárdult jogértelmezés – az „élő jog” – arra vezethető vissza,
hogy a Btk. 19–21. §-ában meghatározott és a törvény szövegében konzekvensen alkalmazott „elkövető” kifejezés,
valamint a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény ben (a továb biak ban: Be.) 43. §-ában definiált és a törvény
egészében alkalmazott „terhelt” fogalom tartalmilag eltér egymástól. Megítélése szerint „sérti az Alkotmány
jogállam-klauzáláját, az alkotmányos büntetőjog elveit és garanciáit a Btk. 35. § (1) bekezdésének megfogalmazása,
mivel a konkrét elkövető-fogalom (»terhelt«) helyett helytelenül az általános elkövető-fogalmat használja.” Ezáltal
sérül a jogbiztonság, illetve a normavilágosság követelménye, a gyakorlatban kialakult értelmezés pedig a tisztességes
eljáráshoz, valamint a védelemhez való jog sérelmére vezet. Az indítvány hivatkozik a 11/1992. (III. 5.) AB határozatnak
az elévülés félbeszakadására és nyugvására vonatkozó megállapításaira (ABH 1992, 77, 90.).
2. Az indítványozó támadta a Be. 191. § (2) bekezdés második mondatának „az ügyész, ille tő leg” szövegrészét, valamint
a Be. 197. §-ának (2) bekezdését, mert sértik az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből következő normavilágosság és
jogbiztonság követelményét, és az e miatt kialakult jogalkalmazói gyakorlat okán sérül az alkotmányos büntetőjog
elvei tekintetében az Alkotmány 8. § (1) és (2) bekezdése, valamint az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított
jogorvoslathoz való jog.
A sérelem lényege, hogy amennyiben az ügyész a nyomozást megszüntető határozatban a gyanúsítottat
megrovásban (Btk. 71. §) részesíti, de ez ellen a gyanúsított panasszal él, úgy a büntetőeljárást folytatni kell,
amennyiben a büntetőeljárás megszüntetésének nincs más oka. A büntetőeljárás folytatása ellen nincs jogorvoslati
lehetőség. Ilyenkor tehát – az indítványozó véleménye szerint – nem érvényesül az érdemi jogorvoslathoz való jog,
mivel a következetes ügyészi jogértelmezésnek meg fele lően sem a megrovást alkalmazó ügyész, sem a felettes
ügyész a panaszt érdemben nem bírálja el. A megrovást sérelmező panasz alapján az azt alkalmazó ügyész elrendeli
a büntetőeljárás folytatását, a panaszt nem terjeszti fel a szervezeten belül magasabb fórumhoz. Ennek következtében
nem történik meg a panasz másodfokú vizsgálata abban a kérdésben, hogy nincs-e más, a nyomozás megszüntetésére
okot adó körülmény, pl. nem következett-e be már a büntethetőséget megszüntető elévülés.
Az indítványozó azt is sérelmezte, hogy amennyiben „a panaszt a felettes szerv a Be. 197. § (2) bekezdésére hivatkozva
nem bírálja el – mondván, a vádemelés után a bíróság úgyis figye lembe veszi majd a terhelt védekezését –, akkor
a jogorvoslati jogot a Be. 195. §-ával – és az Alkotmánnyal – ellentétes módon kiüresíti.” Álláspontjának indokolására
a szabálysértési őrizet elleni jogorvoslat hiányát vizsgáló 3/2007. (II. 13.) AB határozat megállapításait (ABH 2007, 107,
112–113.) idézte.
3. Az Alkotmánybíróság az ügyészi gyakorlattal kapcsolatos tájékoztatás végett megkereste a legfőbb ügyészt.
II. Az indítvánnyal érintett jogszabályi rendelkezések:
1. Az Alkotmány rendelkezései:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben
tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg,
alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene
emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és pártatlan
bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.
(...)
(3) A büntetőeljárás alá vont személyeket az eljárás minden szakaszában megilleti a védelem joga. A védő nem
vonható felelősségre a védelem ellátása során kifejtett véleménye miatt.
(...)
(5) A Magyar Köztársaságban a törvény ben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági,
közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták
ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan – a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának
szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.”
2. A Btk. rendelkezése:
„19. § Elkövetők a tettes, a közvetett tettes és a társtettes (tettesek), valamint a felbujtó és a bűnsegéd (részesek).”
„35. § (1) Az elévülést félbeszakítja a büntető ügyekben eljáró hatóságoknak az elkövető ellen a bűncselekmény miatt
foganatosított büntetőeljárási cselekménye. A félbeszakítás napján az elévülés határideje ismét elkezdődik.”
„71. § (1) Megrovásban kell részesíteni azt, akinek a cselekménye az elbíráláskor már nem veszélyes, vagy oly csekély
fokban veszélyes a társadalomra, hogy a törvény szerint alkalmazható legkisebb büntetés kiszabása, vagy más
intézkedés – ide nem értve az elkobzást és a vagyonelkobzást – alkalmazása is szükségtelen.
(2) A megrovással a hatóság a rosszallását fejezi ki, és az elkövetőt felhívja, hogy a jövőben tartózkodjék
bűncselekmény elkövetésétől.”
3. A Be. rendelkezései:
„43. § (1) A terhelt az, akivel szemben büntetőeljárást folytatnak. A terhelt a nyomozás során gyanúsított, a bírósági
eljárásban vádlott, a büntetés jogerős kiszabása, illetve a megrovás, próbára bocsátás vagy javítóintézeti nevelés
jogerős alkalmazása után elítélt.”
„191. § (1) A nyomozás megszüntetése – ha e törvény kivételt nem tesz – nem akadálya annak, hogy ugyanabban
az ügyben utóbb az eljárást folytassák.
(2) A nyomozás folytatását az ügyész, ha pedig a nyomozást az ügyész szüntette meg, a felettes ügyész határozattal
rendeli el. Ha a gyanúsítottat megrovásban (Btk. 71. §) részesítették, az ügyész, ille tő leg a felettes ügyész a nyomozást
megszüntető határozatot hatályon kívül helyezi. A nyomozás folytatásáról szóló határozat ellen nincs helye
panasznak.”
„195. § (1) Akire nézve az ügyész vagy a nyomozó hatóság határozata rendelkezést tartalmaz – ha e törvény kivételt
nem tesz –, a határozat ellen a közléstől számított nyolc napon belül panasszal élhet.
(...)
(4) Ha a határozatot hozó a panasznak három napon belül nem ad helyt, köteles azt haladéktalanul felterjeszteni
az elbírálásra jogosulthoz. Az ügyész határozata elleni panaszt a felettes ügyész, a nyomozó hatóság határozata elleni
panaszt az ügyész a hozzá érkezésétől számított tizenöt, megszüntető határozat esetén harminc napon belül
határozattal bírálja el.”
„197. § (2) A büntetőeljárást folytatni kell, ha a gyanúsított a nyomozást megszüntető határozat ellen benyújtott
panaszában a megrovás alkalmazását sérelmezi, és a büntetőeljárás megszüntetésének más oka nincs. Erre
a gyanúsítottat a határozatban figyelmeztetni kell.”
III. Az indítvány részben megalapozott.
1. Az indítványozó mind a Btk., mind pedig a Be. rendelkezéseit azért tekintette a jogbiztonság és a normavilágosság
követelményét sértőnek, mert értelmezésük következtében a nyomozó hatóság, az ügyészség és a bíróság olyan
gyakorlatot alakított ki, amely alkotmányos alapjogokat sért. Az indítvány nem csupán a jogértelmezés
alkotmányosságát, hanem dogmatikai helyességét is vitatta. Ez utóbbi tekintetében az Alkotmánybíróság nem
nyilvánított véleményt.
Az Alkotmánybíróság már az 57/1991. (XI. 8.) AB határozatban megállapította: az Alkotmánybíróságnak csak
az Alkotmány rendelkezései tekintetében van értelmezési hatásköre. Önálló törvényértelmezési hatáskör
hiányában az alkotmányossági vizsgálat nem irányulhat önmagában a normaszöveg lehetséges különböző
értelmének és tartalmának a megállapítására, hanem azt az Alkotmánybíróság csak a hatáskörébe tartozó kérdés
vizsgálatával összefüggésben végezheti el. Amennyiben a bírói gyakorlat és az általánosan elfogadott
jogértelmezés a normaszöveget – a lehetséges több értelme közül – egységesen csak egy bizonyos, meghatározott
értelemben alkalmazza, az Alkotmánybíróságnak a normaszöveget ezzel az értelemmel és tartalommal kell
az alkotmányosság szempontjából vizsgálnia. Ha ugyanis ez – a gyakorlatban érvényesülő normatartalom –
megállapítható, az alkotmányossági vizsgálatnak abból a tényből kell kiindulnia, hogy a jogszabály tartalma és
értelme az, amit annak az állandó és egységes jogalkalmazási gyakorlat tulajdonít. Amennyiben valamely
jogszabály több lehetséges értelme közül a jogalkalmazási gyakorlatban csak egyféle tartalommal realizálódik,
akkor csak ez a normatartalom szolgálhat az alkotmányossági vizsgálat alapjául is. Ellenkező esetben ugyanis
az Alkotmánybíróság az eljárása során a hatáskörébe nem tartozó önálló jogszabály-értelmezést végezne, és éppen
azzal lépné túl hatáskörét, hogy ennek során a jogszabálynak a bírói gyakorlat által történt értelmezése helyességét
vitatná. Ha pedig az adott jogszabály-értelmezés a Legfelsőbb Bíróság iránymutató döntésén alapszik, a Legfelsőbb
Bíróság értelmezésétől eltérő normatartalom megállapítása a Legfelsőbb Bíróság hatáskörét sértené. (ABH 1991,
272, 276–277.)
Az Alkotmánybíróság a jelen ügyben sem bocsátkozott a jogalkalmazási gyakorlat helyességének,
megalapozottságának vizsgálatába, hanem a támadott jogszabályi rendelkezések alkotmányosságát a jogalkalmazási
gyakorlat által e jogszabályoknak tulajdonított tartalom alapján ítélte meg.
2. Az Alkotmánybíróság a Btk. 35. § (1) bekezdésének alkotmányosságát már vizsgálta, ezért elsőként abban kellett állást
foglalni, hogy az indítvány nem ítélt dolog vizsgálatára irányul-e.
A 100/E/2000. AB határozatban (ABH 2006, 1270.) az ügy indítványozója azt sérelmezte, hogy a büntethetőség
elévülését csak hatósági cselekmény szakítja meg, a sértett jogérvényesítő cselekedetei ilyen hatással nem
rendelkeznek. A mulasztásban megnyilvánuló alkot mány elle nes helyzetet – többek között – az Alkotmány 8. §
(1) bekezdésébe, és a tisztességes eljáráshoz való jog tekintetében az 57. § (1) bekezdésébe ütközőnek tartotta.
Az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította (ABH 2006, 1270, 1272, 1279.).
A 23/D/2007. AB határozattal lezárt ügyben az indítványozó az Alkotmány 2. § (1) bekezdés alapján támadta a Btk. 35. §
(1) bekezdését, mivel nem juttatja egyértelműen kifejezésre, hogy csak az ugyanazon bűncselekmény miatt
foganatosított hatósági büntetőeljárási cselekménynek van elévülést félbeszakító hatása. Az Alkotmánybíróság
az indítványt elutasította (ABH 2008, 2620, 2621, 2625.).
A jelen ügyben – bár azonos jogszabályi és részben azonos alkotmányi rendelkezésekről van szó – nem áll fenn az ítélt
dolog esete. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint az indítványban felvetett kérdés akkor res iudicata,
ha az újabb indítványt ugyanazon jogszabályi rendelkezésre vonatkozóan azonos okból vagy összefüggésben
terjesztik elő. Az érdemi döntéssel elbírált ügyben hozott határozat ugyanis az Alkotmánybíróságot is köti.
(1620/B/1991. AB végzés, ABH 1991, 972, 973.) Mivel az indítványozó a Btk. 35. § (1) bekezdését az elbírált
indítványoktól teljesen eltérő okból támadta, az érdemi vizsgálatnak nem volt akadálya.
2.1. A Btk. 35. § (1) bekezdését a joggyakorlat úgy értelmezi, hogy a bűncselekmény miatti büntethetőség elévülését
félbeszakítja a bűncselekmény gyanúja miatt ismeretlen elkövető ellen elrendelt nyomozás (BH 2007. 363, BH 2008.
204). Az elévülés félbeszakításának joghatása abban áll, hogy az elévülési idő addig eltelt részét figyelmen kívül kell
hagyni, és az elévülési idő újra kezdődik.
2.2. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a támadott rendelkezés nem sérti a jogbiztonság és a normavilágosság
követelményét.
A jogállam alapvető, nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság, ami az állam – és elsősorban a jogalkotó – kötelességévé
teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek,
működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára [9/1992. (I. 30.) AB
határozat, ABH 1992, 59, 65.]. A jogbiztonság megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos,
a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon [26/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1992, 135, 142.].
Nem állapítható meg az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamiság és annak részét képező jogbiztonság
sérelme pusztán a miatt, hogy az adott normaszöveg a jogalkalmazás során értelmezésre szorul: a jogbiztonság
elvéből nem következik a jogalkotónak olyan kötelezettsége, hogy minden fogalmat minden jogszabályban külön
meghatározzon [71/2002. (XII. 27.) AB határozat, ABH 2002, 417.]. A normavilágosság sérelme miatt
az alkot mány elle nesség akkor állapítható meg, ha a szabályozás a jogalkalmazó számára értelmezhetetlen, vagy eltérő
értelmezésre ad módot, és ennek következtében a norma hatását tekintve kiszámíthatatlan, előre nem látható
helyzetet teremt a címzettek számára, ille tő leg a normaszöveg túl általános megfogalmazása miatt teret enged
a szubjektív, önkényes jogalkalmazásnak. [Pl. 1160/B/1992. AB határozat, ABH 1993, 607, 608.; 10/2003. (IV. 3.)
AB határozat, ABH 2003, 130, 135–136.; 1063/B/1996. AB határozat, ABH 2005, 722, 725–726.; 381/B/1998.
AB határozat, ABH 2005, 766, 769.] A 47/2003. (X. 27.) AB határozat rámutatott: az Alkotmánybíróság mindig is nagy
jelentőséget tulajdonított annak, hogy az általa vizsgált kérdés megválaszolásához rendelkezésre áll-e olyan kialakult
bírói gyakorlat, amely – határozata meghozatala során – a jogalkalmazót a jogbiztonság érvényesüléséhez
elengedhetetlenül szükséges mértékben segíti (ABH 2003, 525, 535.).
A Btk. 35. § (1) bekezdését a bíróságok, köztük a Legfelsőbb Bíróság, konzekvensen, a nyomozó hatóság és
az ügyészség számára is irányadó módon értelmezik. A normaszöveg és annak értelmezett tartalma tehát nem vet fel
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével összefüggő alkotmányossági kérdéseket.
2.3. Az indítványozó álláspontja szerint a Btk. 35. § (1) bekezdés joggyakorlatban alkalmazott értelmezésének
következménye, hogy az ismeretlen elkövető elleni nyomozás elrendelésével a nyomozó hatóság magához vonja
az elévülés idejének meghatározását, ezzel sérül az Alkotmány 8. § (1) és (2) bekezdése. Hivatkozott a 42/1993. (VI. 30.)
AB határozatra, amelyben az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy az alkotmányos büntetőjog szempontjából
az Alkotmány 8. § (1) és (2) bekezdése az az alaprendelkezés, amely a jogállamiság normatív tartalmán túl védi
az egyént a büntetőjogi eszközöknek az állam általi önkényes felhasználása ellen (ABH 1993, 300, 304.).
Az Alkotmánybíróság megállapította: a Btk. 35. § (1) bekezdésének az elévülés félbeszakadását szabályozó
rendelkezése nincs alkotmányosan értékelhető összefüggésben az Alkotmány 8. § (1) bekezdésével, amely az ember
sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak állami elismeréséről szól, az állam számára azok tiszteletben
tartását és védelmét írja elő.
Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése az alapvető jogok törvényi szintű szabályozását írja elő azzal, hogy az alapvető jog lényeges
tartalma nem korlátozható. Az Alkotmánybíróság a 11/1992. (III. 5.) AB határozat rendelkező részében kifejtette:
az alkotmányos büntetőjognak az elévülés szabályait érintő követelménye, hogy a bűncselekmények büntethetőségének
elévülésére – beleértve az elévülés félbeszakítását és nyugvását is – az elkövetéskor hatályos törvényt kell alkalmazni,
kivéve, ha az elévülés időszakában az elkövetőre nézve kedvezőbb szabályok léptek hatályba (ABH 1992, 77.).
A határozat ugyan az igazságtételi törekvések alkotmányossági kérdéseivel összefüggésben vizsgálta az elévülés
intézményét, megállapításai azonban a jelen ügyben is irányadóak. Az AB határozat megállapította: „Nincs (...)
az elkövetőnek alanyi joga arra, hogy büntethetősége a rendes időn belül biztosan elévüljön, nem számíthat joggal
arra, hogy ezalatt nem foganatosítanak ellene semmilyen büntetőeljárási cselekményt. Neki csak arra van joga, hogy
ha a törvényesen számított idő eltelt, ne üldözzék tovább, és ne büntethessék meg. Az elévülési idő tényleges hossza
tehát nem garantált, a törvény a rendes elévülési idővel csupán a minimumot határozza meg.” (ABH 1992, 77, 90.)
A 41/1993. (VI. 30.) AB határozat megerősítette, hogy a törvényalkotó viszonylag nagy szabadsággal rendelkezik
az elévülés feltételeinek meghatározásában. Az elévülés jogi tények kérdése, jogszabálynak kell a naturális tényt
– az idő folyását – jogi hatással járó ténnyé változtatni. Ezt fejezik ki az elévülés kezdetére, félbeszakadására,
nyugvására vonatkozó jogi rendelkezések, amelyek eredményeként az elévülés bekövetkezésének naturális
időtartama hosszabb lehet, mint az elévülés jogi időtartama. A naturális és a jogi időmúlás eltérésének lehetséges
eseteit azonban jogszabályban és előre kell rögzíteni. (ABH 1993, 292, 295.)
Mindezen tételek alapján vizsgálva az elévülés félbeszakadásának a Btk. 35. § (1) bekezdésében meghatározott
szabályát, az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Alkotmány 8. § (2) bekezdésének sérelme nem merül fel.
2.4. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a Btk. 35. § (1) bekezdése – annak jogalkalmazói értelmezése az ismeretlen
elkövető elleni nyomozás-elrendelés félbeszakító hatásáról – nincs alkotmányosan értékelhető összefüggésben
a terheltnek a tisztességes eljáráshoz és a védelemhez való jogával.
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában a jogállami büntetőeljárásnak korlátozhatatlan minősége az eljárás
tisztességes volta, amelynek lényeges eleme a terhelt védelemhez való jogának érvényesülése. A tisztességes
eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. §
(1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási
garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003.
AB határozat, ABH 2003, 1590, 1594.), amely komplex védelmet nyújt a terhelt számára [14/2004. (V. 7.) AB határozat,
ABH 2004, 241, 256.].
A tisztességes eljáráshoz és a védelemhez való jog a büntetőjogi felelősség megállapítása folyamatának,
a büntetőeljárásnak alkotmányos garanciái. Az elévülés intézménye az időmúlás büntethetőséget megszüntető
hatásának elismerését, az állam büntető igényének elenyészését jelenti. Az elévülés félbeszakítására alkalmas
hatósági cselekmények ugyan a büntetőeljárás meghatározott mozzanatai, azonban ezek törvényi
meghatározására nem vonatkoztathatóak az Alkotmány 57. § (1) bekezdéséből és (3) bekezdéséből levezethető
alkotmányi követelmények.
A 11/1992. (III. 5.) AB határozatban az Alkotmánybíróság kifejtette, hogy amíg az elévülési idő folyik, az elévülés
elsősorban a bűnüldöző hatóságnak szól, és annak kezében van: a törvény szerint a hatóság félbeszakítással újból
megindíthatja a teljes idő folyását, anélkül, hogy az elkövetőnek tudnia kellene erről. A rendes elévülési idő tehát
csupán arra az esetre szól, ha közben az elkövető ellen semmilyen büntetőeljárási cselekmény nem történne.
Ez azonban nyilván kivételes eset, a jogrend működési hibája. Nincs tehát az elkövetőnek alanyi joga arra, hogy
büntethetősége a rendes időn belül biztosan elévüljön, nem számíthat joggal arra, hogy ez alatt nem foganatosítanak
ellene semmilyen büntetőeljárási cselekményt. (ABH 1992, 77, 90.)
A fentiek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Btk. 35. § (1) bekezdése nem sérti az Alkotmány 2. §
(1) bekezdését, 8. §-ának (1) és (2) bekezdését, valamint 57. § (1) és (3) bekezdését. Ezért a rendelkezés
alkot mány elle nességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasította.
3. Az indítványozó szerint a Be. 191. § (2) bekezdése második mondatának helytelen – jogalkotási hibán alapuló –
megfogalmazása, illetve közvetlenül ennek eredményeként a 197. § (2) bekezdése nem csak bizonytalanságuk,
homályosságuk folytán sértik a jogbiztonság elvét, hanem a büntetőeljárás alá vont személyek jogorvoslathoz való
jogának korlátozására is lehetőséget adnak.
3.1. Az Alkotmánybíróság nem talált bizonyítékot az indítványozó állítása szerinti, a Legfőbb Ügyészség iránymutatásán
(utasítások, körlevelek, főosztályvezető ügyészi iránymutatások és állásfoglalások) alapuló alkot mány elle nes ügyészi
gyakorlatra. Ennek hiányát, pontosabban az ügyészi jogértelmezés és gyakorlat törvényességét a legfőbb ügyész
az Alkotmánybíróság tájékoztatást kérő megkeresésére megerősítette, nem elhallgatva azt sem, hogy az indítványozó
konkrét ügyében valóban megtörtént a 191. § (2) bekezdésének téves értelmezése.
Az Alkotmánybíróság is észlelte, hogy a Be. 191. § (2) bekezdés második mondata – jogalkotási hiba következtében –
nem csupán a felettes ügyészt, hanem az ügyészt is feljogosítja a megrovást tartalmazó nyomozást megszüntető
határozat hatályon kívül helyezésére.
A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény ben (a továb biak ban: 1973. évi Be.) a nyomozó hatóság is
megszüntethette a nyomozást megrovás alkalmazása mellett. Ennek felelt meg a törvény 141. § (2) bekezdés
második mondata a nyomozás folytatása körében: „Ha a gyanúsítottat megrovásban részesítették (Btk. 71. §),
az ügyész, ille tő leg a felettes ügyész a nyomozást megszüntető határozatot hatályon kívül helyezi.” A jogalkotó
a Be.-nek a 2002. évi I. törvény 120. § (1) bekezdésében történt kiegészítésekor szó szerint beépítette ezt
a rendelkezést, holott a Be. – szemben a korábbi törvénnyel – már nem teszi lehetővé, hogy a nyomozó hatóság
megrovást alkalmazzon, ilyen határozat meghozatalára csak az ügyész, így a határozat felülvizsgálatára csak
a felettes ügyész jogosult.
Az indítványban támadott szabály tehát – a jogalkotási hiba következtében – megenged olyan értelmezést, hogy a megrovás
 miatt benyújtott panasz esetén a megrovást alkalmazó ügyész, a panasz felettes ügyészhez történő felterjesztése nélkül,
a határozatot hatályon kívül helyezze, és így folytassa a büntetőeljárást. Ilyen értelmezés eredményeképp pedig sérelmet
szenved az érdemi jogorvoslathoz való jog, mivel nem történik meg a panasz kétfokú elbírálása.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította: a Be. 191. § (2) bekezdése második mondatában „az ügyész,
ille tő leg” szövegrésze sérti a jogbiztonság követelményét.
3.2. Az Alkotmánybíróság kidolgozta és alkalmazza az alkotmányos követelmény meghatározásának gyakorlatát, aminek
alapgondolata, hogy lehetőleg kímélje a hatályos jogot. A 38/1993. (VI. 11.) AB határozatban megállapította:
„A jogszabály hiányosságának vagy homályosságának alkotmányos következményei többféleképpen is levonhatók.
Megsemmisíthető vagy hatályban tartható a vizsgált jogszabály attól függően, hogy annak technikai hiányossága
valamely alapjog súlyos sérelmét, vagy a súlyos sérelem veszélyét okozza-e. Ezek a mindent vagy semmit
jogkövetkezmények a szorosan vett alkotmány- és normaértelmezésen kívüli, megítéléstől függő és gyakorlati
szempont alapján dőlnek el.
(...)
Ha (...) az Alkotmánybíróság a vizsgált jogszabály alkotmányos értelmezéseinek körét határozza meg a normával
szembeni alkotmányos követelmények megállapításával, akkor hatályban tartja azt a jogszabályi rendelkezést,
amely nem feltétlenül alkot mány elle nes; s a normakontroll eredményének következményeit úgy vonja le, hogy
nem lép túl az alkotmányossági vizsgálatnak szükségképpen részét képező megállapításokon.” (ABH 1993, 256,
267.)
A jelen ügyben is felmerült az alkotmányos követelmény megállapításának lehetősége, ugyanis a megrovást
tartalmazó nyomozást megszüntető határozattal kapcsolatos speciális szabályokat – azaz a Be. 191. §
(2) bekezdésének második mondatát és a 197. § (2) bekezdést – együtt alkalmazva a jogorvoslatra vonatkozó
általános szabályokkal, különösen pedig a 195. § (4) bekezdéssel, megállapítható, hogy a törvény valójában nem
engedi meg a jogorvoslati jog kiüresítését. Ezt erősíti a Be 3. § (3) bekezdése is, amely szerint, ha a törvény kivételt
nem tesz, az ügyész határozatai ellen jogorvoslatnak van helye. A Be. nem zárja ki a megrovást tartalmazó
nyomozást megszüntető határozat elleni jogorvoslatot, így a panaszt a jogorvoslatra vonatkozó szabályok szerint
kell elbírálni.
Az Alkotmánybíróság mégis úgy ítélte meg, hogy a hibás jogalkotás eredményeként született jogszabályszöveg
esetében nem elegendő az alkotmányos követelmény megfogalmazása, annak ellenére, hogy a szöveghiba
jogértelmezéssel kiküszöbölhető, és erre az ügyészek számára megfelelő iránymutatás is létezik. A normaszöveg
ugyanis olyan jogkörrel ruházza fel az első fokon eljáró ügyészt, amellyel valójában nem rendelkezik.
Ezért az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Be. 191. § (2) bekezdés második mondat „az ügyész, ille tő leg”
szövegrésze az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből következő követelmények sérelme miatt alkot mány elle nes, és azt
azonnali hatállyal megsemmisítette. A részbeni megsemmisítés miatt megállapította az ezt köve tően hatályban maradó
szöveget.
3.3. A Be. 197. § (2) bekezdést a jogorvoslathoz való jog szempontjából önállóan is vizsgálva, az Alkotmánybíróság
megállapította, hogy a támadott rendelkezés és az Alkotmány 57. § (5) bekezdése között nincs alkotmányjogilag
értékelhető összefüggés.
3.3.1. Amint azt az indítványban hivatkozott 3/2007. (II. 13.) AB határozat összefoglalja, „[a]z Alkotmánybíróság
értelmezésében az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog olyan alkotmányos alapjog,
amely mindenkit megillet, akinek jogát, vagy jogos érdekét a bírói, államigazgatási vagy más hatósági döntés érinti.
A jogorvoslathoz való jog tárgyát tekintve a bírói, ille tő leg a hatósági döntésekre terjed ki. A jogorvoslathoz való jog
tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy a magasabb fórumhoz fordulás lehetősége.
A jogorvoslathoz való jog törvény ben meghatározottak szerint gyakorolható, ezért az egyes eljárásokban eltérő
szabályozás lehetséges. A jogorvoslathoz való jogot kizárólag a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében
és azzal arányosan korlátozhatja – minősített többséggel – a törvényhozó [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992,
27, 31.; 1437/B/1990. AB határozat, ABH 1992, 453, 454.; 513/B/1994. AB határozat, ABH 1994, 731, 733–734.;
22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 109–110.; 23/1998. (VI. 9.) AB határozat, ABH 1998, 182, 186.; 24/1999.
(VI. 30.) AB határozat, ABH 1999, 237, 243–246.; 29/1999. (X. 6.) AB határozat, ABH 1999, 294, 297–298.]. Minden
jogorvoslat lényegi, immanens eleme a jogorvoslás lehetősége, vagyis a jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan
tartalmazza a jogsérelem orvosolhatóságát [23/1998. (VI. 9.) AB határozat, ABH 1998, 182, 186.].” (ABH 2007, 107,
111–112.)
3.3.2. A Be. 197. § (2) bekezdése egyáltalán nem korlátozza, és nem is „üresíti ki” a jogorvoslathoz való jogot, csupán
a jogorvoslatot elbíráló felettes ügyész döntési jogkörét korlátozza, illetve azt akadályozza meg, hogy a megpanaszolt
határozat a bírósági eljárást megelőzően „jogerőre” emelkedjen és végrehajtható legyen.
A megrovást tartalmazó nyomozást megszüntető határozat elleni jogorvoslatot a Be. 195. §-a korlátozás nélkül
biztosítja, tehát a nyomozást megszüntető határozatot – az indítványozó állításával ellentétben – a felettes ügyész
érdemben bírálja el. Amennyiben a felettes ügyész nem ért egyet az első fokon eljárt ügyész döntésével, mert
álláspontja szerint hiányoznak a megrovás alkalmazásának a Btk. 71. §-ában meghatározott feltételei, vagy
a nyomozás megszüntetésének egyéb feltételeinek [Be. 190. § (1) bekezdés a)–h) pont] meglétét állapítja meg, úgy
a Be. 191. § (2) bekezdése alapján a megrovást alkalmazó nyomozást megszüntető határozatot hatályon kívül helyezi.
A panasz elbírálásának következménye ezekben az esetekben a nyomozás más jogcímen való megszüntetése vagy
a büntetőeljárás folytatása. Ez utóbbi még nem jelent feltétlenül vádemelést, mert elvileg még sor kerülhet közvetítői
eljárásra (Be. 221/A. §) vagy a vádemelés elhalasztására (Be. 222. §).
Amennyiben a felettes ügyész egyetért az első fokon eljárt ügyész döntésével, a gyanúsított panasza valóban
a nyomozást megszüntető határozat hatályon kívül helyezéséhez és vádemeléshez, azaz az ügy bíróság elé viteléhez
vezet. Ez azonban már meghaladja a jogorvoslathoz való jog hatókörét. A megrovás büntetőjogi szankció alkalmazása
a bírósági eljárást megelőző eljárási szakaszban, így a támadott rendelkezés nem az Alkotmány 57. § (5) bekezdésével,
hanem az Alkotmánynak a vád bíróság általi elbírálásához való jogot biztosító 57. § (1) bekezdésével és a bíróság
igazságszolgáltatási monopóliumát meghatározó 50. § (1) bekezdésével függ össze.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság a Be. 197. § (2) bekezdés alkot mány elle nességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló indítványi részt elutasította.
A határozat közlésének elrendelése az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 41. §-án alapul.
Budapest, 2010. május 4. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
258/2010. (X. 25.) KE határozata kitüntetés adományozásáról.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdése j) pontja, valamint a Magyar Köztársaság kitüntetéseiről szóló 1991. évi XXXI. törvény 2. §
(1) bekezdése alapján a honvédelmi miniszter előterjesztésére
Böjti István főhadnagynak, a Magyar Honvédség 25. Klapka György Lövészdandár szakaszparancsnokának a
MAGYAR KÖZTÁRSASÁGI EZÜST ÉRDEMKERESZT
(katonai tagozat) kitüntetést adományozom.
Budapest, 2010. október 14. Schmitt Pál s. k.,
köztársasági elnök