text:
394/2014. (X. 16.) KE határozata kitüntetés adományozásáról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés f )  pontja, illetve a  Magyarország címerének és zászlajának használatáról,
valamint állami kitüntetéseiről szóló 2011. évi CCII. törvény 18.  § (1)  bekezdése alapján – a  miniszterelnök
előterjesztésére –
a magyar nyelv Kijevben történő oktatásának megszervezése, valamint a  magyar–ukrán oktatási kapcsolatok
fejlesztése érdekében végzett tevékenysége elismeréseként
Szerjakova Irina Ivanovna, a  Kijevi Nemzeti Nyelvészeti Egyetem oktatási és nemzetközi ügyekért felelős
rektorhelyettese részére,
a magyar–ukrán kulturális kapcsolatok elmélyítése, valamint a  magyar nyelv Kijevben történő oktatásának
megszervezése és folyamatos támogatása érdekében végzett tevékenysége elismeréseként
Vaszko Roman Volodimirovics, a Kijevi Nemzeti Nyelvészeti Egyetem rektora részére a
MAGYAR ARANY ÉRDEMKERESZT
polgári tagozata kitüntetést adományozom. Budapest, 2014. október 3.
Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
92/2003. (V. 30.) KE határozata a Gazdasági Versenytanács tagjának kinevezéséről.
A tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény 38. §-ának
(1) bekezdésében foglalt jogkörömben, a Gazdasági Versenyhivatal elnökének javaslatára, dr. Bodócsi Andrást
2003. július 1-jei hatállyal, hatévi időtartamra kinevezem a
Gazdasági Versenytanács tagjává.
Budapest, 2003. május 26. Mádl Ferenc s. k.,
a Köztársaság elnöke


text:
401/2015. (XII. 15.) Korm. rendelete a kéményseprő-ipari szerv kijelöléséről.
A Kormány a kéményseprő-ipari tevékenységről szóló 2015. évi CCXI. törvény 8. § (1) bekezdés a) pontjában kapott felhatalmazás
alapján,
az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § A Kormány a kéményseprő-ipari tevékenység ellátására kéményseprő-ipari szervként a hivatásos katasztrófavédelmi
szervet jelöli ki.
2. § Ez a rendelet 2016. január 1-jén lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
13/2017. (XI. 16.) FM utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva a következő utasítást adom ki:
1. § Dr. Kiss Elizát a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló
2010. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdése alapján a Földművelésügyi Minisztérium kiemelt
borágazati feladatokért felelős miniszteri biztosának nevezem ki.
2. § A miniszteri biztos:
a) koordinálja a  Nemzeti Borkincstár Program keretében az  állami tulajdonban lévő muzeális borok
állagmegóvásával kapcsolatos kormányzati feladatokról szóló 1685/2017. (IX. 21.) Korm. határozatban foglaltak
szerint a  Nemzeti Borkincstár Programmal összefüggésben az  állami tulajdonban lévő muzeális borok
állagmegóvásával, értékmegőrzésével kapcsolatos feladatokat, és e  feladatok ellátása során együttműködik
más tárcákkal;
b) koordinálja a  Nemzeti Borkiválóság Programmal kapcsolatos szakmai-tartalmi fejlesztési munkákat, segíti
a  kereskedelmi kapcsolatok kialakítását, közreműködik a  magyar borászat termékeinek piacra jutási
feltételeinek kialakításában, és ennek érdekében kapcsolatot tart más tárcákkal, érintett szervezetekkel, piaci
szereplőkkel;
c) koordinálja a szőlő-bor ágazat elektronikus ügyintézési és ellenőrzési rendszerének kialakításával összefüggő
feladatok előkészítését, és e feladatok ellátása során együttműködik más tárcákkal;
d) ellátja a Tokaji Aszú és az Egri Bikavér mint hungarikumok és eredetvédett termékek piaci pozicionálásának
kidolgozásával kapcsolatos feladatokat;
e) szervezi és koordinálja a 2017-es Furmint Évével és a 2018-as évre választott kiemelt szőlőfajtával kapcsolatos
feladatokat.
3. § A miniszteri biztos megbízatása 2017. november 17. napjától 2018. május 16. napjáig terjedő időtartamra szól.
4. § A miniszteri biztos tevékenységét a Ksztv. 38. § (4) bekezdése alapján a földművelésügyi miniszter irányítja.
5. § A miniszteri biztost feladata ellátásában a Miniszteri Titkárság segíti.
6. § A miniszteri biztos tevékenysége ellátásáért a Ksztv. 38. § (6) bekezdése szerinti díjazásra és juttatásokra jogosult.
7. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
8. § Hatályát veszti a miniszteri biztos kinevezéséről szóló 3/2017. (V. 17.) FM utasítás.
Dr. Fazekas Sándor s. k.,
 földművelésügyi miniszter


text:
1423/2013. (VII. 10.) Korm. határozata az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló, 1998. november 3-i 98/83/EK tanácsi irányelv előírásainak megfelelő minőségű ivóvíz átmeneti biztosításának folyamatosságához szükséges intézkedésekről.
A Kormány
 1. felhívja az  emberi erőforrások miniszterét, hogy az  ivóvíz minőségi követelményeiről és az  ellenőrzés rendjéről
szóló 201/2001. (X. 25.) Korm. rendeletnek az üzemeltetői vizsgálatok minimális mintaszámára vonatkozó szabályait
az uniós előírásokhoz igazodóan enyhítő módosítási javaslatot terjesszen a Kormány elé;
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2013. július 31.
2. egyetért azzal, hogy a  belügyminiszter a  Magyarország 2013. évi központi költségvetéséről szóló törvény helyi
önkormányzatok támogatásait tartalmazó költségvetési fejezetéből az  Orosházi Regionális Vízellátó Rendszer
fejlesztése érdekében nyújtandó támogatás felhasználásának és elszámolásának feltételeiről 2013. július 15-ig
támogatási megállapodást köt Orosháza Város Önkormányzatával, és ezt követően a támogatást folyósítja Orosháza
Város Önkormányzata számára.
Dr. Semjén Zsolt s. k.,
 miniszterelnök-helyettes


text:
83/2011. (XI. 10.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára és mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítvány tárgyában – dr. Bragyova András alkotmánybíró párhuzamos
indokolásával, valamint dr. Balsai István, dr. Holló András, dr. Lévay Miklós és dr. Pokol Béla alkotmánybírók
különvéleményével – meghozta a következő határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról szóló 2009. évi LXII. törvény 61. § (3) bekezdésével
összefüggésben előterjesztett, mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványt elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság azt az indítványt, amely a Magyar Biztosítók Szövetsége joggyakorlata
alkotmányellenességének megállapítására irányul, visszautasítja. 3. Az Alkotmánybíróság a gépjármű üzemben tartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 190/2004. (VI. 8.) Korm.
rendelet egészével összefüggésben előterjesztett, mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítvány tárgyában az eljárást megszünteti.
4. Az Alkotmánybíróság hivatalból eljárva megállapítja, hogy az Országgyűlés mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenességet idézett elő azzal, hogy nem szabályozta a 2010. január 1-je előtt felszámolás alá került
biztosítóval kötött kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésen alapuló kártérítési igényeknek a
kockázatközösség elvén alapuló érvényesíthetőségét. Az Alkotmánybíróság felhívja az Országgyűlést, hogy jogalkotói feladatának 2012. június 30-ig tegyen eleget.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítványozó a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról szóló 2009. évi LXII. törvénnyel (a továbbiakban: Kgfbtv.)
összefüggésben mulasztás megállapítását kérte az Alkotmánybíróságtól. Indokolásában arra hivatkozott, hogy a
törvény Kártalanítási Alap létrehozását előírta ugyan, azonban arról nem rendelkezett, hogy az Alap visszaható
hatállyal nyújtson fedezetet az Alap létrehozását indokoló – felszámolási eljárás alá került – MÁV Általános Biztosító
Egyesület (a továbbiakban: MÁV ÁBE) ügyfelei által okozott károkra.
Emellett a gépjármű üzemben tartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 190/2004. (VI. 8.) Korm. rendelet
(a továbbiakban: R.) egésze alkotmányellenességének megállapítását kérte utólagos normakontroll indítvány
keretében. Az R. megsemmisítését azért nem indítványozta, mert észlelte, hogy azt időközben a jogalkotó hatályon
kívül helyezte. Az R.-rel összefüggésben felhozott indokok azonban szintén mulasztás megállapítására irányultak,
hiszen az indítványozó azt sérelmezte, hogy a jogszabály nem rendelkezett a felszámolás alatt álló biztosító esetében
a károk megtérítésének fedezéséről, valamint nem írta elő viszontbiztosítás megkötésének a kötelezettségét.
Az indítványozó szerint az, hogy a károsult vagy biztosítója a MÁV ÁBE helytállási kötelezettsége híján másodlagosan,
közvetlenül a károkozót perli, a jogbiztonság [Alkotmány 2. § (1) bekezdés] követelményét sérti. Ennek indokát az
indítványozó abban látta, hogy az állam mulasztott: nem hozott létre olyan külön szervezetet vagy pénzügyi alapot,
amely a biztosító helyett (annak nem teljesítése esetén) helytállni köteles. A biztosított ugyanis a biztosítás
konstrukcióját ismerve joggal várhatja el, hogy a biztosító – ellenérték fejében vállalt kötelezettsége alapján –
helytálljon az okozott kárért. Az indítványozó végül azt a jogalkalmazási gyakorlatot is alkotmányellenesnek tartotta [Alkotmány 70/A. §
(1) bekezdés], hogy a MÁV ÁBE-nél nyilvántartott külföldi károkat a Magyar Biztosítók Szövetsége (a továbbiakban:
MABISZ) kifizette a felszámolás alá került biztosító helyett, míg a „magyar károsultaknak okozott károkat nem vállalta
fel, így azt a biztosítottaknak maguknak kell megfizetni a biztosító helyett”. Ezzel összefüggésben azonban az
indítványozó nem jelölte meg a Kgfbtv. támadott rendelkezését, sőt arra utalt, hogy a „gyakorlat indokolatlanul
megkülönbözteti” a biztosítottakat. Az Alkotmánybíróság beszerezte a közigazgatási és igazságügyi miniszter, a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete
elnökének, valamint a Magyar Biztosítók Szövetsége elnökének véleményét.
II. Az Alkotmánynak az indítvánnyal érintett rendelkezései: „2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az
állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
III. Az indítvány nem megalapozott. 1. Az Alkotmánybíróság az alkotmányossági kérdés megválaszolását megelőzően áttekintette a konkrét jogviszony
jogrendszerbeli elhelyezkedését, illetve jogi minősítését. A kötelező gépjármű felelősségbiztosítás a polgári jogon belül, a vagyonjog részeként a kötelmi jogban helyezkedik el.
Ez az egyik kártelepítési mód (kárelosztás), melynek alapja a károkozó és a károsult közötti kárkötelem.
A felelősségbiztosítás egyaránt védi a károkozó és a károsult vagyoni érdekét. A biztosító szolgáltatása tipikus
praestare (készenléti, helytállási) kötelezettségnek minősül. A biztosítási esemény bekövetkezése esetén olyan kár
megtérítése alól mentesíti a biztosítottat, melyért jogszabály szerint a biztosított (azaz a károkozó) felelős. A kötelező
felelősségbiztosítás tehát a károkozóra nehezedő kártérítési terhet (a kár megfizetését) telepíti át a biztosítóra.
A biztosító a kárkötelemben nem lép a károkozó helyébe, hanem pusztán a kár megtérítését (az anyagi terhet) vállalja
át az üzemben tartóktól. Ennek a tehernek az átvállalása sem teljes, hiszen a biztosítót a törvényben meghatározott
esetekben a károkozóval szemben is viszontkereseti jog illeti meg, továbbá az üzemben tartó az okozott és a biztosító
teljesítési kötelezettségét kiváltó káresemények számához igazodó díjtöbblet (malus) fizetésére köteles. A biztosítási
szerződés lényege tehát a kártelepítés módja: a kár szétterítése, elosztása a biztosítottak között. A biztosító helytállása
egyfelől kiküszöböli a károsultaknak a károkozók anyagi helyzetétől való függését, másfelől meggyorsítja a
károsultnak a kártérítési összeghez való hozzájutását, és végül a károkozót is megóvja attól, hogy – magas,
egyösszegű, vagy járadék jellegű kártérítés kifizetése esetén – anyagilag ellehetetlenüljön.
A kötelező felelősségbiztosítás – kártelepítő feladatán túl – tehát veszély- és kockázatközösség is. Funkciója elsősorban
a károsultak személyi és vagyoni jogainak a védelme, kárigényeik biztonságos kielégítése, másodsorban pedig
a károkozók vagyoni érdekeinek a védelme, a kockázatok és terhek elviselhető mértékre (a biztosítási díjra)
redukálásával. Gépjárművek esetén a veszélyes üzem működésében rejlő fokozott kockázatok miatt döntött úgy a jogalkotó, hogy a
szerződés megkötését kötelezővé teszi. A kogencia azonban nem változtat azon, hogy továbbra is kárkötelmi igények
szerződéses rendezéséről van szó, aminek lényege az azonos kárveszélyek okozói és (egyre gyakrabban) elszenvedői
között egy – az érintettek kölcsönös és kiegyensúlyozott érdekein alapuló – kockázat- és kárközösség létrehozása.
A felelősségbiztosítás tehát egy, a károkozó felelősségét meg nem szüntető, a károkozó és a károsult közötti
kárkötelmet lebonyolító, törvényi alapú szerződéses megállapodás. A szerződéskötési kötelezettség, azaz a kogencia folytán lényeges kötelező elemei vannak e szerződéstípusnak,
azonban annak helye továbbra is a magánjogban található, így az egész rendszernek – az alkotmányossági
követelményeknek való megfelelés mellett – a magánjog követelményeit (érdekegyensúly fenntartása, a károkozói
felelősség érvényesítése, a károsulti közrehatás figyelembevétele, stb.) is ki kell elégítenie.
2. Az Alkotmánybíróság áttekintette a biztosítókra vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket is.
A közrendészeti biztosítási jogot szabályozó 1923. évi VIII. törvénycikk, és az ennek alapján kibocsátott rendeletek
lehetővé tették, hogy a biztosítók kereskedelmi társaságok és egyesületek formájában is működhessenek. Az állami
pénzügyekről szóló 1979. évi II. törvény (a továbbiakban: Ápt.) fenntartotta azt, hogy a törvény hatálybalépésekor
működő biztosító egyesületek tovább folytathassák ilyen jellegű tevékenységüket. Az Ápt. 1986. évi módosítása
emellett lehetővé tette biztosító szövetkezetek alapítását is. A biztosítókról és a biztosítási tevékenységről szóló 1995. évi XCVI. törvény, majd a jelenleg is hatályos 2003. évi
LX. törvény (a továbbiakban: Bit.) meghatározza, hogy biztosítási tevékenység milyen szervezeti formákban
végezhető. Eszerint biztosító: részvénytársaság, szövetkezet vagy egyesület (illetve harmadik országbeli biztosító
magyarországi fióktelepe) formájában létesíthető. Az egyes szervezeti formákra mögöttes jogként a gazdasági
társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban: Gt.), a szövetkezetekről szóló 2006. évi X. törvény
(a továbbiakban: Szvt.), valamint az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény (a továbbiakban: Et.) irányadó.
A Gt. szerint a zártkörűen működő részvénytársaság alaptőkéje nem lehet kevesebb ötmillió forintnál, a nyilvánosan
működő részvénytársaság alaptőkéje pedig húszmillió forintnál. A szövetkezetekre vonatkozóan a Szvt.-ben, az egyesületekre vonatkozóan pedig az Et.-ben tőkeminimum nincs
kikötve. Ugyanakkor a Bit. 66. § (1) bekezdése kimondja, hogy a biztosító tevékenységének megkezdésekor a biztosító
részvénytársaságnak legalább olyan nagyságú jegyzett tőkével, a szövetkezetnek részjegytőkével, az egyesületnek
induló tőkével kell rendelkeznie, amely elegendő a) a működés megkezdéséhez szükséges személyi és tárgyi feltételek biztosítására, valamint
b) a tevékenység megkezdésekor felvállalt kockázatokból adódó kötelezettségek teljesítésére (minimális biztonsági
tőkerész). Az értelmező rendelkezések 46. pontja szerint a minimális biztonsági tőke: a tevékenység megkezdésekor és
folytatásakor felvállalt kockázatokból adódó kötelezettségek teljesítésére szolgáló tőkerész.
A Bit. 3. § (1) bekezdés 53. pontja maghatározza a szavatoló tőke fogalmát is, mely szerint az a biztosító rendelkezésére
álló, e törvény szabályai szerint megállapított tőkeösszeg, amely a biztosítóval szemben fennálló követelések
kielégítésébe tőkeként azonnal, harmadik fél hozzájárulása nélkül bevonható, és amely arra szolgál, hogy a biztosító
akkor is teljesíteni tudja kötelezettségeit, ha erre a beszedett díjak, illetve a biztosítástechnikai tartalékok nem
nyújtanak fedezetet. Ezzel párhuzamosan a Bit. 125. §-a szerint a minimális szavatoló tőke szükséglet egyharmada képezi a biztosító
biztonsági tőkéjét akkor, ha ez nagyobb, mint a 126. §-ban meghatározott minimális biztonsági tőke értéke.
Egyébként a biztosító biztonsági tőkéje megegyezik a 126. § szerinti minimális biztonsági tőkével.
A Bit. 126. § (1) bekezdése szerint a részvénytársaság, a szövetkezet és a harmadik országbeli biztosító fióktelepének
minimális biztonsági tőkéje a nem életbiztosítási ág esetén a 10. ágazat (kötelező gépjármű felelősségbiztosítás)
művelésére vonatkozó engedéllyel rendelkező biztosító esetén 3 500 000 euró. A Bit. 126. § (2) bekezdése szerint
egyesületnél a minimális biztonsági tőke az (1) bekezdésben meghatározott értékek 75 százaléka.
A Bit. 66. § (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy az adminisztratív szolgáltatások és a szervezet felállításának
költségeire (a működés megkezdésére) vonatkozó minimális érték részvénytársaságnál 100 millió, szövetkezetnél
50 millió, egyesületnél 1 millió forint. További különbség, hogy a részvénytársaság: alapvetően a részvényes befektetők nyereségorientált gazdasági
társasága, a szövetkezet: az alapszabályban meghatározott összegű részjegytőkével alapított, a nyitott tagság és a
változó tőke elvei szerint működő, jogi személyiséggel rendelkező szervezet, amelynek célja a tagjai gazdasági,
valamint más társadalmi (kulturális, oktatási, szociális, egészségügyi) szükségletei kielégítésének elősegítése, az
egyesület pedig: olyan önkéntesen létrehozott, önkormányzattal rendelkező szervezet, amely az alapszabályban
meghatározott célra alakul, nyilvántartott tagsággal rendelkezik, és céljának elérésére szervezi tagjai tevékenységét.
Az egyesület nonprofit jellegű jogi személy. Emellett lényeges különbség van a fenti jogi személyek belső ellenőrzése, felügyelete terén is.
Nyilvánvaló a fenti tényekből, hogy mind az alkalmazandó jog, mind a részletszabályok vonatkozásában különbségek
mutathatók ki a felelősségbiztosítással foglalkozó részvénytársaságok, a szövetkezetek és az egyesületek között.
3. A biztosítási jogviszony és a biztosítókra vonatkozó szabályok fenti bemutatását követően az Alkotmánybíróság azt
tekintette át, hogy mi volt a Kártalanítási Alap létrehozásának indoka, mely események vezettek ennek a pénzalapnak
a létrehozásához. 3.1. A Kártalanítási Alap létrehozásának közvetlen indoka a MÁV ÁBE 2008-ban bekövetkezett fizetésképtelensége volt,
mely csupán végső állomása volt az egyesület 2003 óta tartó tartalék-, eszköz- és szavatoló tőkehiányának.
A mintegy 5 éven át tartó időszakban a MÁV ÁBE-vel szemben a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete
(a továbbiakban: PSZÁF) 15 alkalommal intézkedett határozattal annak érdekében, hogy megteremtse, illetve
fenntartsa a jogszabályszerű működés feltételeit. A 2008. áprilisában kirendelt felügyeleti biztos kísérletet tett a MÁV
ÁBE állományának átruházására, azonban átvevő biztosító hiányában ez meghiúsult. E folyamat vezetett végül a MÁV
ÁBE tevékenységi engedélyének 2008. augusztus 5-i hatállyal történő PSZÁF általi visszavonásához.
3.2. Az Alkotmánybíróság emellett áttekintette a MÁV ÁBE szerződő partnereinek (a károkozóknak) mint egyesületi
tagoknak a speciális jogállását is. A MÁV ÁBE egyesület alapszabálya (4.1. pont és 5.1.2. pont) szerint a tag jogosult és köteles az alapszabályban
meghatározott módon, annak előírásait megtartva, az egyesület tevékenységében részt venni. Az egyesület legfőbb
szerveként működő közgyűlés kizárólagos hatáskörébe tartozik az Intéző Bizottság és az Ellenőrző Bizottság két
közgyűlés közötti munkájáról szóló beszámoló elfogadása is. Azt, hogy a tagoknak – a részvénytársasági formában működő biztosítókkal ellentétben – ilyen jellegű kötelezettségük
is van, a belépési nyilatkozatot tevő, és ezzel együtt az alapszabályt is birtokló személyeknek (egyesületi tagoknak)
ismerniük kellett. A PSZÁF a fentiekben kifejtettek értelmében számos alkalommal felhívta az egyesületet a
jogszabályi előírásoknak megfelelő működésre, azonban a nyilvánosan közzétett határozatok ellenére a tagok
passzívak maradtak, sőt a PSZÁF kifejezett elvárása ellenére a 2008. június 6-i és július 24-i közgyűléseken az egyesület
tagsága nem szavazta meg a pótlólagos befizetés lehetőségének az egyesület alapszabályába való visszaemelését,
így pótlólagos befizetés előírására nem kerülhetett sor. Itt kell megjegyezni, hogy a biztosítás – mint alapvetően magánjogi jogintézmény – esetében a jóhiszeműség és
elvárhatóság követelménye a biztosítottak oldalán nem tehető félre és nem is kerülhető meg.
Az sem lényegtelen, hogy az egyesület tagjai (mintegy 160 ezren) – akikkel szemben mintegy 7 milliárd forintnyi
kárigényt jelentettek be a károsultak –, a kellő, azaz minden belépéskori és később bekövetkező körülményre is
kiterjedő körültekintés helyett kizárólag az olcsóbb díjat vették figyelembe (culpa in contrahendo).
A fentiekre figyelemmel a MÁV ÁBE biztosítottai a biztosító egyesületnek nem „ügyfelei”, hanem egyesületi tagjai
voltak, így a MÁV ÁBE-re nem úgy kellett volna tekinteniük, mint rajtuk kívül álló független, piaci alapon működő
szolgáltatóra, hanem mint egy, az önkéntes tagság elve alapján létrejött nonprofit szervezetre, melynek
tevékenységében részt kellett volna vállalniuk (döntéshozatal, ellenőrzés stb.).
3.3. A PSZÁF-nak a fizetésképtelen MÁV ÁBE esetében 2008-ban – azon kívül, hogy a jogszabályban biztosított
lehetőségeit maradéktalanul kihasználva mintegy 15 alkalommal kötelezte az egyesületet a törvényes működés
helyreállítására – kevés eszköz állt rendelkezésére. Nem volt ugyanis lehetősége arra, hogy a megszűnést megelőző felszámolási eljárást lefolytassa, hiszen a biztosító
egyesületekre nem terjedt ki a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény hatálya.
A Felügyelet visszavonhatta volna az egyesület alapítási, illetve tevékenységi engedélyét, azonban ez az egyesület
azonnali megszűnésének kockázatát hordozta. Ebben a korlátozott mozgástérben került sor a felügyeleti biztos kirendelésére, végül pedig a tevékenységi engedély
visszavonására. 4. Az Alkotmánybíróság a továbbiakban a Kgfbtv.-vel összefüggésben azt vizsgálta meg, hogy a jogalkotó mulasztott-e
azzal, hogy a Kártalanítási Alap nem visszaható hatállyal nyújt fedezetet az okozott károkra, így a MÁV ÁBE ügyfelei az
Alaptól a károk fedezésére nem számíthatnak. Az Alkotmánybíróságnak a mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására vonatkozó hatáskörét
az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 49. §-a szabályozza, mely szerint
– hivatalból vagy indítvány alapján – mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására akkor
kerülhet sor, ha a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból származó jogalkotói feladatát elmulasztotta, és ezzel
alkotmányellenességet idézett elő. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a jogalkotó szerv jogalkotási
kötelezettségének konkrét jogszabályi felhatalmazás nélkül is köteles eleget tenni, ha az alkotmányellenes helyzet
– a jogi szabályozás iránti igény – annak nyomán állott elő, hogy az állam jogszabályi úton avatkozott bizonyos
életviszonyokba, és ezáltal az állampolgárok egy csoportját megfosztotta alkotmányos jogai érvényesítésének
lehetőségétől [22/1990. (X. 16.) AB határozat, ABH 1990, 83, 86.]. Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenességet állapít meg akkor is, ha alapjog érvényesüléséhez szükséges jogszabályi garanciák hiányoznak
[37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 227, 231.].
Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést nemcsak akkor állapít meg, ha az adott
tárgykörre vonatkozóan semmilyen szabály nincs [35/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 204-206.], hanem akkor is,
ha az adott szabályozási koncepción belül az Alkotmányból levezethető tartalmú jogszabályi rendelkezés hiányzik
[22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 113.; 29/1997. (IV. 29.) AB határozat, ABH 1997, 122, 128.; 15/1998. (V. 8.)
AB határozat, ABH 1998, 132, 138.]. A szabályozás tartalmának hiányos voltából eredő alkotmánysértő mulasztás
megállapítása esetében is a mulasztás vagy a kifejezett jogszabályi felhatalmazáson nyugvó, vagy ennek hiányában,
a feltétlen jogszabályi rendezést igénylő jogalkotói kötelezettség elmulasztásán alapul [4/1999. (III. 31.) AB határozat,
ABH 1999, 52, 57.]. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértés megállapítható akkor is, ha az
adott kérdés tekintetében van ugyan szabályozás, de az Alkotmány által megkívánt jogszabályi rendelkezés hiányzik
[22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 113.], és akkor is, ha a jogalkotó nem megfelelő tartalommal
szabályozott és ezáltal alkotmányellenes helyzet állt elő [15/1998. (V. 8.) AB határozat, ABH 1998, 132, 138-139.].
Mivel a jogalkotó a Kgfbtv.-ben a jövőre nézve létrehozta a Kártalanítási Alapot, ezért az alkotmányossági kérdés
egyrészt akként merül fel, hogy sérti-e a jogbiztonság követelményét az, hogy maga az alap – a törvény 61. §
(3) bekezdése értelmében – a káreseményekre nem visszamenőlegesen (a létesítését megelőző időre) nyújt fedezetet.
Másrészt, ha a Kártalanítási Alap szabályainak nem kell kiterjednie a 2010. január 1-je előtti esetekre, van-e az államnak
kötelezettsége arra, hogy ezeket az eseteket más módon, külön szabályozza. A két kérdést az Alkotmánybíróság külön
vizsgálta (az elsőt az indítvány alapján, a másodikat hivatalból).
4.1. Az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a gépjármű-felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség
ellenőrzéséről szóló 2009. szeptember 16-i 2009/103/EK Irányelve 10. cikke arról rendelkezik, hogy az azonosítatlan
(ismeretlen) gépjármű és a biztosítási kötelezettségnek eleget nem tevő (azaz a nem biztosított) gépjárművek által
okozott károk rendezésére szolgáló intézményt kell létrehozniuk a tagállamoknak. Ezen kötelezettségének a jogalkotó
már jóval az irányelv előtt, a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 58/1991. (IV. 13.)
Korm. rendelet 7. § (3) bekezdésével eleget tett, és az R.-rel létrehozta a MABISZ által kezelt Kártalanítási Számlát
(garanciaalapot). Ezen az irányelvi kötelezettségen felül más alap létrehozását egyetlen közösségi vagy hazai
jogszabály sem írta elő a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás terén.
4.2. A MÁV ÁBE fizetésképtelensége viszont számos változtatást indukált a jogrendszerben.
Egyfelől a Kgfbtv. 2010. január 1-jével azzal a céllal hozta létre a Kártalanítási Alapot mint pénzalapot – melynek
kezelője szintén a MABISZ –, hogy ahelyett a fizetésképtelen biztosító helyett, amellyel szemben felszámolási eljárás
indult és így a felmerült károkat megtéríteni képtelen, a károsult kárát fedezze, ha a károkozás időpontjában a
károkozó üzemben tartó biztosítási fedezettel rendelkezett. Másfelől a Bit. 22. § (1) bekezdésének i) pontja 2009. január 1-jével előírta, hogy a biztosító egyesület alapszabályában
rendelkezni kell a szolgáltatás csökkentéséről, illetve a tagok által teljesítendő kötelező pótlólagos befizetésről arra az
esetre, ha más források nem elégségesek az egyesület tárgyévi kötelezettségeinek teljesítésére. A biztosító egyesület
legfelsőbb szerve állapítja meg a 22. § (1) bekezdés i) pontjában meghatározott szolgáltatáscsökkentést, illetve a
pótlólagos befizetési kötelezettséget, beleértve azok mértékét is [Bit. 24. § (1) bekezdés]. Ha a biztosító egyesület a
Bit.-ben meghatározottak szerinti szükséghelyzetbe került, a Felügyelet maga is jogosult a pótlólagos befizetési
kötelezettség megállapítására, feltéve, ha a Felügyelet erre irányuló felhívásának a biztosító egyesület legfelsőbb
szerve nem tett eleget [Bit. 24. § (2) bekezdés].
Harmadrészt a Bit. 2009. december 26-i hatállyal előírta, hogy a biztosító részvénytársaság, szövetkezet elleni
felszámolási eljárásra, továbbá a biztosító egyesület vagyonelszámolási eljárására a csődeljárásról és a felszámolási
eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény rendelkezéseit kell megfelelően alkalmazni [Bit. 217. § (1) bekezdés]. A Bit.
kimondja továbbá, hogy a biztosító részvénytársaság, szövetkezet felszámolójának vagy végelszámolójának, továbbá
a biztosító egyesület e törvény szerinti felszámolójának kizárólag a PSZÁF-ról szóló törvényben meghatározott
szervezetek felszámolását végző, a Felügyelet által létrehozott nonprofit gazdasági társaság rendelhető ki [Bit. 220. §
(1) bekezdés]. 4.3. A fenti jogszabályi változtatások kapcsán az indítványozó által felvetett alkotmányossági kérdés tehát arra szűkül,
hogy megállapítható-e a jogalkotó mulasztása, azaz e jogszabályi rendelkezéseknek már a MÁV ÁBE
fizetésképtelenségének bekövetkezte előtt hatályban kellett volna-e lenniük, illetve ezek hiánya miatt kényszerítően
következik-e az Alkotmány valamely rendelkezéséből az, hogy a jogalkotónak visszamenőlegesen kellett volna
rendelkeznie a Kártalanítási Alap létrejöttét megelőzően keletkezett kárigények megtérítéséről.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában kifejtette, hogy a jogállam [Alkotmány 2. § (1) bekezdés] alapvető,
nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Elsőként a törvényességi óvás alkotmányosságának vizsgálata során hozott
9/1992. (I. 30.) AB határozatában mondta ki, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé
teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek,
működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság
nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének
kiszámíthatóságát is (ABH 1992, 59, 65.). A jogbiztonság követelményének ezen értelmezése a konkrét esetben azt jelenti, hogy a biztosítás rendszerének
kiszámíthatónak és előre láthatónak kell lennie. Kétségtelen, hogy a magánszemély károkozóknak nem mindig van elegendő vagyonuk a bekövetkezett károk
elhárítására. Éppen ennek kiküszöbölésére született a veszélyes üzemek működése körében – ahol kismértékű
gondatlansággal, figyelmetlenséggel aránytalanul nagy károk idézhetők elő – a kötelező biztosítás intézménye.
Tekintettel arra, hogy a jogszabály a gépjármű-felelősségbiztosítás terén szerződéskötési kötelezettséget ír elő
az üzemben tartó részére, a piaci szereplők állami felügyeletének (biztosításfelügyelet) – lényegében tehát
a piacszabályozás egyik eszközének – kiemelt és különös jelentősége van. A jogbiztonság követelménye az egyes
jogintézmények kiszámítható működését követeli meg. Ennek érdekében az állam a biztosítókra vonatkozó szabályok
megalkotásával magatartási szabályokat állapít meg e szervezetek prudens működésére, a rendszerbeli kockázatok
minimálisra csökkentése érdekében, és ennek előmozdítására intézkedési jogosítványokkal ruházza fel a jogszabályok
betartására hivatott, hatósági feladatokat ellátó szervezeteket. Az tehát mindenképpen megállapítható – figyelembe véve a fent bemutatott, a biztosítókra vonatkozó jogszabályi
hátteret, valamint a PSZÁF-nak a MÁV ÁBE-vel szemben kifejtett felügyeleti tevékenységét – hogy a jogalkotó
megteremtette a piaci keretek között működő biztosítási rendszer jogbiztonság követelményéhez igazodó pénzügyi
igazgatását és felügyeletét. Önmagában az, hogy a rendelkezésre álló, jogszabály által biztosított eszközök – részben a MÁV ÁBE és tagjaiknak a
passzivitása miatt – nem voltak elégségesek a fizetésképtelen helyzet elkerüléséhez, nem minősíthető
alkotmányellenes súlyú mulasztásnak. Különösen azért nem, mert a szabad piacgazdaság rendszerében működő
bármely biztosító fizetésképtelenségének esetleges bekövetkezése jogszabályi eszközökkel teljes mértékben nem
zárható ki. Az ilyen „nem várt” esetekre a jogállamiságból levezetett jogbiztonság követelményéből nem következik a
jogalkotó „objektív” (azaz feltétlen) felelőssége. Különösen nem lehet a jogalkotót önmagában felelőssé tenni azért,
mert egy később esetlegesen bekövetkező körülményt (szerződések lehetetlenülését) nem látott előre.
A jogalkotó általában a társadalmi változásokra reagál a jog „fejlesztésével”, a jogalkotással és a jogszabályok
kiegészítésével, módosításával. Azaz a jogilag már szabályozott életviszonyokban felmerülő problémák orvoslására
jellemzően nem proaktív módon, hanem utólag alkot jogszabályokat. A „megelőző” jogalkotás nem kizárt, de kivételes
jelenség. A jogalkotónak sem lehet azonban a feladata valamennyi előre nem látható veszély „maradéktalan
felismerése”, ezek megelőző kezelése. Önmagában ezért tehát a jogalkotó mulasztása a Kgfbtv. 61. § (3) bekezdésével összefüggésben nem állapítható meg.
4.4. Ugyanígy nem vezethető le az Alkotmányból az sem, hogy a jogalkotónak az utólag létrehozott ezt az alapot akként
kellett volna szabályoznia, hogy az a létrehozását megelőzően keletkezett károk fedezetét is biztosítsa. A Kártalanítási
Alapot a jogalkotó normatív aktussal hozta létre, azonban a pénzalap feltöltésében nem vett részt, befizetési
kötelezettsége kizárólag a biztosítóknak van: a Kgfbtv. 57. § (1) bekezdése értelmében a kötelező
gépjármű-felelősségbiztosításból származó tárgyévi díjbevételük arányában kötelesek a biztosítók befizetni olyan
mértékben, hogy azok fedezetet nyújtsanak e szervezeteket terhelő kötelezettségek teljesítésére, valamint a
működési költségeik fedezetére. A negyedévenkénti befizetés legkisebb összege biztosítónként kétmillió forint.
A biztosítottaknak ilyen pénzalap létrehozására és működtetésére nincs az Alkotmányból levezethető alanyi joguk.
Az a tény azonban, hogy a törvényhozó az ilyen esetek jövőbeli esetleges előfordulása esetére pénzalap létrehozásáról
gondoskodott, kétségtelenül hozzájárul a biztosítási rendszer stabilitásához és elősegíti a felszámolással érintett
biztosítók ügyfeleinek kárrendezését. Ezért az Alkotmánybíróság a rendelkező rész 1. pontja szerint a Kártalanítási Alappal kapcsolatban előterjesztett,
mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványt elutasította. 4.5. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésen alapuló kártérítési
igényeknek a kockázatközösség elvén alapuló érvényesíthetőségének egyes kérdéseit hivatalból is megvizsgálta, és a
következőket állapította meg. A kötelező gépjármű felelősségbiztosítás rendszere lényegében zárt rendszer ugyan (minden gépjárművet üzemben
tartó a tagja), mégsem minősül azonban össztársadalmi szintűnek, illetve a biztosítást nem egyetlen szolgáltató,
hanem piaci alapon szerveződő, egymással konkuráló szolgáltatók szervezik meg.
A szerződési szabadság ebben az utóbbi rendszerben több elemében fennmarad. A biztosított személy törvénynél
fogva köteles a szerződés megkötésére (enélkül a gépjármű a közúti forgalomban nem vehet részt), viszont
meghatározhatja, hogy a törvény által szabályozott kereteken belül melyik biztosítótársasággal kívánja megkötni a
szerződést, azaz a partnerválasztás szabadsága nem sérül. Abban a tekintetben is választás illeti meg a biztosítottat,
hogy egy nagy tőkeerejű részvénytársaságot, egy szövetkezetet vagy csupán egy egyesületet választ szerződéses
partnerének. A kötelező gépjármű felelősségbiztosítás – ahol a veszélyes üzem működéséből eredő károk speciális kártelepítési,
kárelosztási rendszeréről van szó – elsősorban a vagyonban és csak másodsorban a személyben bekövetkezett
értékcsökkenést, kárt kompenzálja. Ugyanakkor a kötelező felelősségbiztosítás rendszerét a kógens szabályozás esetén elvárt garanciákkal kell létrehozni
és működtetni. Ez azt is kell jelentse, hogy törvénnyel létrehozott kockázatközösségben a tagok alapos okkal
számíthassanak arra, hogy az okozott károk megtérítése nem közvetlenül rájuk, hanem a kockázatközösség tagjainak
összességére (közvetlenül a velük szerződő biztosítóra) hárul. A kockázatközösségnek nemcsak a károkozók, hanem
ebben az esetben a lehetséges károsultak jelentős csoportja is részese. Ebben a kockázatközösségben a károsulttá váló
személyek is bízhassanak abban, hogy nem a károkozóval állnak szemben, ha veszélyes üzemmel „találkoznak”,
és káruk megtérítése nem függ a konkrét károkozó teljesítőképességétől.
A jelen esetben arról van szó, hogy a felelősségbiztosítás kötelező, ez a forgalomban való részvétel feltétele,
mindenkinek egyedi szerződést kell kötnie, díjat kell fizetnie. A kockázatközösség alapján mindenki arra számíthat,
hogy károkozóként nem ő, hanem a biztosítója fog fizetni, ha pedig neki okoznak kárt, a károkozó kötelező
felelősségbiztosítása terhére a biztosító rendezi azt. Kényszerű kockázatközösség van, aminek az érvényesíthetőségét
megtöri, ha nincs olyan szabály, amely alapján nem egyedül a biztosító fizetőképességétől függ a károk megtérülése.
Egy ilyen konstrukció hiánya kiszámíthatatlanná teszi mind a biztosított, mind a károsult helyzetét. Különösen
a károsult helyzete nehezülhet el, hiszen a véletlenen múlik, hogy a neki kárt okozó személynek melyik, időközben
esetleg fizetésképtelenné vált biztosítóval áll fenn a biztosítása. Ez olyan körülmény, amelyet sem a károsult, sem
a károkozó nem tud érdemben befolyásolni. Mind a károsultra, mind a károkozóra előre nem kiszámítható teher
hárulhat, ha a biztosító fizetésképtelen. A jogintézmények kiszámítható működése a jogállamhoz tartozó jogbiztonságból eredő követelmény. A kötelező
biztosítási rendszer esetében a befizetés, vagyis a vagyonelvonás fejében a biztosított személy a rendszer fokozottabb
stabilitását várhatja el. A törvénnyel elrendelt kötelező befizetést nagymértékű állami garanciavállalás (a másik
oldalról: bizalomvédelem) legitimálhatja. „Az Alkotmánybíróság a 9/1992. (I. 30.) AB határozatában kifejtette, hogy a jogállamiság alapvető ismérve a
jogbiztonság, amely nemcsak »az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények
működésének kiszámíthatóságát is«” (ABH 1992, 59, 65.). A jogintézmények kiszámítható működésének a
jogbiztonságból fakadó jogállami követelményét az Alkotmánybíróság más határozataiban is megerősítette [47/2003.
(X. 27.) AB határozat, ABH 2003, 525, 535.; 33/2005. (IX. 29.) AB határozat, ABH 2005, 352, 358.]. Ez a követelmény
nemcsak a közhatalommal rendelkező szervekre vonatkozik, hanem az olyan, közjogi elemekkel jelentős mértékben
átszőtt egyes magánjogi jogintézményekre is, amelyek szabályozott piacon működnek.
Ha egy ilyen jogintézmény nem tudja rendeltetését betölteni, a biztosítási kárelosztás nem tud megvalósulni a
megfelelő jogi részletszabályok – akár eljárási, akár intézményi, akár garanciális stb. szabályok – hiánya okán, akkor
az sérti a jogbiztonságot. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy ezen az alapon az államnak – az alkotmányjogi
következményen túlmutató – kártérítési vagy más felelősségét lehetne megállapítani a joghézagért, az előrelátás
hiányáért. Az állam az általa megalkotott jogintézmény esetén – különösen olyankor, amikor az az állampolgárok
számára kötelező jellegű jogviszonyokba lépést eredményez – a jogintézmény megfelelő működésének kell érvényt
szereznie, részletes szabályozás, és megfelelő garanciák működtetése révén.
Egy kötelező biztosítási jogviszonyban a biztosító fizetésképtelensége következtében előálló helyzet kezelése nem
csupán polgári jogi helytállási kérdés. Jelen esetben kötelező biztosításról van szó. A közbizalom lényegét adja, hogy
a közösség valamennyi tagja annak tudatában vehet részt a közlekedésben, hogy esetleges kára, jogsérelme
megfelelő kielégítést nyer. A jogintézmény lényegéből fakad tehát, hogy annak az anyagi és eljárási, stb. biztosítékát is
meg kell teremteni. Ez a jogintézmény működési kiszámíthatóságának feltétele, szükségszerű eleme.
A 2010. január 1-jével a Kgfbtv.-ben létrehozott Kártalanítási Alap nem visszaható hatállyal nyújt fedezetet az okozott
károkra, így a MÁV ÁBE ügyfelei – a biztosítottak és a károsultak – az Alaptól a károk fedezésére nem számíthatnak.
Nem következik a jogbiztonság követelményéből, hogy a jogalkotónak visszamenőleges kötelezettsége állna fenn,
vagy az államnak magának kellene helytállnia a biztosító helyett, és az sem, hogy a Kártalanítási Alapot kellene
használnia. Bár a jogalkotó nem tud minden létező helyzetre előzetes garanciát adni a polgárok felé (ez nem is
követelmény), de az szükséges, hogy amikor kötelező jelleggel előírja egy jogviszony létesítését, akkor olyan
szabályozást hozzon létre, amely a jogviszony legalább minimális tartalmának megvalósítására alkalmas.
Az egyenlőség elve szempontjai is felvethetőek azzal, hogy a szabályozás garanciális elemei hiányában az egyesületi
formában működő biztosítók ügyfelei hátrányosabb pozícióba kerülhettek. A jelen esetben a jogi szabályozás 2010. január 1-je előtti hiányosságai következtében a jogintézmény nem nyújt
a károkozóknak és károsultaknak kellően hatékony jogvédelmet; a felelősségbiztosítás elemei nem működnek minden
esetben. A jogalkotó a biztosító egyesületek működését megengedve egyidejűleg nem reagált kellőképpen a
jogintézmény működését biztosító eszközök megfelelő kialakítására. Az Abtv. 49. §-ában meghatározott mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség állapítható meg akkor, ha a
jogalkotó a jogszabályi felhatalmazásból származó jogalkotói feladatát elmulasztotta és ezzel alkotmányellenességet
idézett elő. A „jogalkotó szerv jogszabály-alkotási kötelezettségének konkrét jogszabályi felhatalmazás nélkül is
köteles eleget tenni, ha azt észleli, hogy a hatás- és feladatkörébe tartozó területen jogszabályi rendezést igénylő
kérdés merült fel” [22/1990. (X. 16.) AB határozat, ABH 1990, 83, 86.], és emiatt alkotmányellenes helyzet keletkezett.
A jogalkotó többféle módon is orvosolhatja a mulasztást. Például egy, a felelősségbiztosítók által erre az esetre képzett
másik pénzalapból kielégítést lehetővé tevő szabályozással, vagy valamennyi, volt MÁV ÁBE biztosított számára előírt
pótbefizetési kötelezettséggel, esetleg az állam saját elhatározása alapján közvetlen helytállása útján. Nem volna tehát
alkotmányellenes, ha az állam a MÁV ÁBE tagjait utólag kötelezné a felmerült károkat fedező pótbefizetésre. A Ptk. is
lehetőséget teremt a szerződéses viszonyokba történő állami beavatkozásra. Az Alkotmánybíróság már több
határozatában utalt arra, hogy az állam sok esetben nem ad teljesen szabad teret a felek megállapodásának, és
meghatározza a szerződések tartalmát, amelytől a felek nem térhetnek el. Az állami fellépés eredményeként egyes
szerződésekben keveredhetnek a közjogi és a magánjogi elemek. A 813/B/2009. AB határozattal (ABH 2010, 2136.)
elbírált gázár-kompenzáció ügyében nem ütközött a visszaható hatályú jogalkotás tilalmába, s nem találtatott
alkotmányellenesnek az, hogy a gáznagykereskedő veszteségét a jogszabály hatályba lépését követő időszakban
elhasznált gáz árában a „középfogyasztóknak” kellett utólag megfizetniük. Egy ilyen szabályozás nem valósít meg
„valódi” visszaható hatályú jogalkotást. A törvényhozónak egyensúlyt kell teremtenie a károsultak, károkozók,
biztosítók érdekei között úgy, hogy – a kötelező biztosítás körében – a kockázatközösség elve érvényesüljön a 2010.
január 1-je előtt felszámolás alá került biztosítók esetében is.
Az Alkotmánybíróság mindezekre figyelemmel megállapította: az Országgyűlés mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenességet idézett elő azzal, hogy nem szabályozta a 2010. január 1-je előtt felszámolás alá került
biztosítóval kötött kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésen alapuló kártérítési igényeknek a
kockázatközösség elvén alapuló érvényesíthetőségét. 5. Ezt követően az Alkotmánybíróság az indítványnak azt a részét vizsgálta meg, mely szerint a MÁV ÁBE-nél
nyilvántartott külföldi károkat a MABISZ kifizette a biztosító helyett, míg a magyar károsultaknak okozott károkat nem
fizette meg, amit az indítványozó a hátrányos megkülönböztetés tilalmába ütközőnek tartott. Az utólagos
normakontroll indítvány – a sérelmesnek tartott konkrét jogszabály megjelölése nélkül – egyértelműen a MABISZ
joggyakorlatának alkotmányellenességét sérelmezi. Az Alkotmánybíróság hatásköre az Abtv. 1. §-ának megfelelően
a jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára terjed ki. Az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre
a jogalkalmazói gyakorlat alkotmányosságának vizsgálatára. Mindezekre tekintettel az indítvány ezen részét az
Alkotmánybíróság az ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és egységes
szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü határozat (a továbbiakban: Ügyrend; ABK 2009. január, 3.) 29. § b) pontja alapján
visszautasította. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság az alábbiakra mutat rá: az Alkotmánybíróság gyakorlatában személyek közötti
diszkriminációról csak akkor lehet szó, ha a jogalkotó valamely személyt vagy embercsoportot más, azonos helyzetben
lévő személyekkel vagy embercsoporttal történt összehasonlításban kezel hátrányosabb módon [32/1991. (VI. 6.) AB
határozat, ABH 1991, 146, 161-162.; 1043/B/1992. AB határozat, ABH 1994, 744, 745.; 397/B/1995. AB határozat, ABH
1995, 786, 787.; 432/B/1995. AB határozat, ABH 1995, 789, 792.; 719/B/1998. AB határozat, ABH 2000, 769, 775.;
17/2000. (V. 26.) AB határozat, ABH 2000, 112, 115.; 624/E/1999. AB határozat, ABH 2002, 1023, 1035. stb.].
Az 1996. május 31-én, a Biztosító Irodák Tanácsának Közgyűlése által jóváhagyott „Irodák közötti egységes
megállapodás (Zöldkártya Egyezmény)” alapján a MABISZ mint Nemzeti Iroda megtérítési kötelezettséggel tartozik
minden tagbiztosítója (így a MÁV ÁBE) által biztosított hazai telephelyű gépjárművel valamely tagállamban okozott,
az adott tagállam nemzeti irodája által kifizetett kártérítési összegért, amennyiben az adott tagbiztosító (MÁV ÁBE)
a megtérítési kötelezettségének nem tesz eleget. A Nemzeti Iroda által teljesített kifizetések visszafizetésére
ugyanakkor a MABISZ megállapodásokat kötött a biztosítókkal a megtérítési jogalap megteremtése céljából.
A vizsgált esetben tehát a megtérítési kötelezettség viszonosság és kölcsönösség alapján áll fenn, alapja a Nemzeti
Irodák között fennálló egyezményes kötelezettség. Tekintettel arra, hogy a MABISZ helytállási kötelezettségének
alapja a külföldi károkozás esetén teljes mértékben különbözik attól az esettől, amikor a károkozás belföldön történt,
ezért az érintettek két csoportja nincs összehasonlítható helyzetben, nem tartoznak homogén csoportba.
6. Az R.-t a Kgfbtv. 67. § (1) bekezdésének b) pontja 2010. január 1. napjával – az indítvány benyújtását megelőzően –
hatályon kívül helyezte. Az R.-t hatályon kívül helyező Kgfbtv.-vel összefüggésben a mulasztás megállapítására
irányuló indítványt az Alkotmánybíróság jelen határozat indokolásának III.4. pontjában megvizsgálta. Mindezekre
tekintettel az Alkotmánybíróság az Ügyrend 31. § e) pontja alapján az eljárást az R. vonatkozásában okafogyottság
miatt megszüntette. Az Alkotmánybíróság a határozatnak a Magyar Közlönyben történő közzétételét a mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására tekintettel rendelte el. Budapest, 2011. november 8.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
60/2006. (XI. 9.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság önkormányzati rendelet alkotmányellenességének vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy Bodony Község Önkormányzata Képviselő-testületének a települési
szilárd hulladékkal összefüggő, szervezett hulladékkezelési közszolgáltatás igénybevételének szabályairól szóló
12/1998. (V. 17.) önkormányzati rendelete 8. § (3) bekezdése alkotmányellenes, ezért azt 2006. december 31. napjával megsemmisíti.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. A Heves Megyei Közigazgatási Hivatal vezetője indítványában kezdeményezte Bodony Község Önkormányzata Képviselő-testületének a települési szilárd hulladékkal
összefüggő, szervezett hulladékkezelési közszolgáltatás
igénybevételének szabályairól szóló 12/1998. (V. 17.) önkormányzati rendeletének (a továbbiakban: Ör.) – a
15/2005. (XII. 14.) számú önkormányzati rendelet 2. §
(3) bekezdésével megállapított – 8. § (3) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését,
mert törvényességi észrevételét a képviselő-testület nem
fogadta el.
Az indítványban kifogásolt rendelkezés a szemétszállítást „kéthetenkénti” gyakorisággal határozza meg a község területén. A hivatalvezető szerint ez a rendelkezése
ellentétes a települési szilárd és folyékony hulladékkal
kapcsolatos közegészségügyi követelményekről szóló
16/2002. (IV. 10.) EüM rendelet (a továbbiakban: EüM. r.)
5. § (2) bekezdésével, amely alapján az ilyen településen a
bomló szerves anyagot tartalmazó hulladékot legalább hetente egyszer el kell szállítani. Az indítványozó szerint az
Ör.-nek a szemétszállítás gyakoriságát meghatározó rendelkezése ellentétes magasabb szintű jogszabállyal, ezért
sérti az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdését.
II. Az indítványban megjelölt jogszabályok: 1. Az Alkotmány hivatkozott rendelkezése:
„44/A. § (2) A helyi képviselőtestület a feladatkörében
rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb
szintű jogszabállyal.”
2. A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) felhívott rendelkezése:
„1. § (1) A jogalkotó szervek a következő jogszabályokat alkotják:
a) az Országgyűlés törvényt,
b)
c) a Kormány rendeletet,
d) a miniszterelnök és a Kormány tagja (a továbbiak
ban együtt: miniszter) rendeletet,
e)
f) az önkormányzat rendeletet.
(2) E rangsornak megfelelően az alacsonyabb szintű
jogszabály nem lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal.”
3. Az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. r.):
„10. § (1) (...)
(2) A lakóterület lehet:
1. nagyvárosias (sűrű beépítésű és 12,5 m feletti meg
engedett legnagyobb építménymagasságú),
2. kisvárosias (sűrű beépítésű és 12,5 m-t meg nem ha
ladó megengedett legnagyobb építménymagasságú) lakóterület, 3. kertvárosias (laza beépítésű és 7,5 m-t meg nem haladó megengedett legnagyobb építménymagasságú) lakóterület,
4. falusias (7,5 m-t meg nem haladó – a lakóterületre
vonatkozó – megengedett legnagyobb építménymagasságú) lakóterület.”
4. EüM. r. megjelölt rendelkezése:
„5. § (2) A bomló szerves anyagot tartalmazó hulladé
kot az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelet 10. §-a
(2) bekezdésének 1. és 2. pontja szerinti nagyvárosias és
kisvárosias lakóterületen hetente legalább kétszer, egyéb
lakóterületen hetente legalább egyszer, illetőleg szükség
szerint nagyobb gyakorisággal el kell szállítani.”
5. Az Ör. kifogásolt rendelkezése:
„8. § (3) A szolgáltató a települési szilárd hulladék el
szállítását kéthetente, keddenként végzi. A szolgáltatás
kezdetének dátuma 2006. január 3.”
III. Az indítvány megalapozott.
A helyi önkormányzatok rendeletalkotási hatáskörét az
Alkotmány és a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi
LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) szabályozza. Az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdése szerint a helyi képviselő-testület a feladatkörében rendeletet alkothat, amely nem
lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal. Az Ötv.
16. § (1) bekezdése szerint a képviselő-testület a törvény
által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok rendezésére, továbbá a törvény felhatalmazása alapján, annak
végrehajtására alkothat rendeletet.
A Jat. 1. § (1) bekezdése meghatározza a jogalkotó szerveket, az általuk alkotható jogszabályokat. A felsorolás
egyben meghatározza a jogszabályok rangsorát is, amely
alapján a legalacsonyabb szintű jogszabály az önkormányzati rendelet. A Jat. 1. § (2) bekezdése szerint az (1) bekezdésben meghatározott rangsornak megfelelően az alacso
nyabb szintű jogszabály nem lehet ellentétes a magasabb
szintű jogszabályokkal.
A hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: Hgt.) 21. § (1) bekezdése a települési önkormányzatok feladatává teszi a hulladékkezelési
közszolgáltatás megszervezését és fenntartását. A Hgt.
23. §-a felhatalmazza a települési önkormányzatokat,
hogy rendeletben állapítsák meg – többek között – a helyi
közszolgáltatás tartalmát, a közszolgáltatás ellátásának
rendjét és módját, az elvégzett szolgáltatás alapján az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, a díj
megfizetésének rendjét.
A hulladékszállítási közszolgáltatás ellátásának rendje
és módja szabályozásakor is figyelemmel kell lenni a képviselő-testületeknek a magasabb jogszabályok előírásaira.
Ezek körébe tartozik az EüM. r. is, amelynek 5. § (2) bekezdése arról rendelkezik, hogy a bomló szerves anyagot
tartalmazó hulladékot a Korm. r. 10. §-a (2) bekezdésének
1. és 2. pontja szerinti nagyvárosias és kisvárosias lakóterületen hetente legalább kétszer, egyéb lakóterületen hetente legalább egyszer, illetőleg szükség szerint nagyobb
gyakorisággal el kell szállítani. E rendelkezés szerint „kéthetente” történő szemétszállításról egy önkormányzat sem
határozhat.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Ör. kifogásolt rendelkezése, amely kéthetenkénti hulladékszállítást határoz meg, ellentétes az EüM. r. 5. § (2) bekezdésével, emiatt sérti az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdését,
mely szerint az önkormányzat rendelete nem lehet ellentétes magasabb szintű jogszabállyal. Ezért az Alkotmánybíróság az Ör. 8. § (3) bekezdését alkotmányellenessé nyilvánította és 2006. december 31. napjával megsemmisítette. Az Alkotmánybíróság a kifogásolt rendelkezés megsemmisítésének határidejét úgy állapította meg, hogy a
képviselő-testületnek kellő idő álljon rendelkezésre az új,
alkotmányos tartalmú szabályozás megalkotására.
Az Alkotmánybíróság határozatának a Magyar Közlönyben történő közzététele az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény 41. §-án alapul.
Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Kovács Péter s. k.,
alkotmánybíró előadó alkotmánybíró


text:
56/2013. (IV. 23.) ME határozata Magyarország Kormánya és a Török Köztársaság Kormánya között a kulturális központok kölcsönös nyitásáról, működtetéséről és tevékenységéről szóló egyezmény létrehozására adott felhatalmazásról.
A nemzetközi szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló 2005. évi L. törvény 5. § (1) bekezdése szerinti hatáskörömben eljárva,
a közigazgatási és igazságügyi miniszternek a külügyminiszterrel egyetértésben tett előterjesztése alapján
 1. egyetértek Magyarország Kormánya és a  Török Köztársaság Kormánya közötti kulturális központok kölcsönös
nyitásáról, működtetéséről és tevékenységéről szóló egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) létrehozásával;
 2. felhatalmazom a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a tárgyalásokon résztvevő személyeket kijelölje;
 3. felhatalmazom a  közigazgatási és igazságügyi minisztert vagy az  általa kijelölt személyt, hogy a  tárgyalások
eredményeként előálló szövegtervezetet kézjegyével lássa el;
 4. felhívom a külügyminisztert, hogy az Egyezmény létrehozásához szükséges meghatalmazási okiratot adja ki;
 5. felhívom a  közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy – a  külügyminiszterrel egyetértésben – az  Egyezmény
létrehozását követően az  Egyezmény szövegének végleges megállapítására való felhatalmazásról szóló határozat
tervezetét haladéktalanul terjessze a Kormány elé.
orbán viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
322/2015. (VII. 27.) KE határozata állampolgárság visszavonással történő megszüntetéséről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés i)  pontja, valamint a  magyar állampolgárságról szóló 1993. évi LV. törvény
9. §-a alapján – a belügyminiszter BM/11743-2/2015. számú előterjesztésére – Szaponyenko Szergej (névmódosítás
előtti neve: Szaponyenko Szergej Anatoljevics; más átírással: Saponenko Serhiy; születési hely, idő: Ungvár
[Szovjetunió], 1980. január 15.) magyar állampolgárságát visszavonom.
Budapest, 2015. július 8. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
11/2019. (IV. 17.) OBH utasítása az új eljárási kódexekkel kapcsolatos képzésről.
A bírák jogállásról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény 45.  § (4)  bekezdésében, az  igazságügyi alkalmazottak
szolgálati jogviszonyáról szóló 1997. évi LXVIII. törvény 40.  § (3)  bekezdésében, valamint a  jogalkotásról szóló 2010. évi
CXXX.  törvény 23.  § (4)  bekezdés d)  pontjában kapott felhatalmazás alapján, a  bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló
2011. évi CLXI. törvény 76. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva a következő normatív utasítást
adom ki:
1. Bevezető rendelkezések 1. § [A szabályzat célja]
 (1) Az utasítás (a továbbiakban: szabályzat) célja:
a) a bíróságok az alkotmányos kötelezettségüket teljesítsék, a független bírák magas színvonalon és időszerűen
ítélkezzenek,
b) az emberi erőforrások optimális elosztása, hasznosítása,
c) a tárgyi feltételek biztosítása, azok optimális elosztása és hasznosítása,
d) a képzési rendszer fejlesztése,
e) együttműködés a többi hivatásrenddel.
(2) A  szabályzat meghatározza a  polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.),
a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.), valamint a büntetőeljárásról szóló
2017. évi XC. törvény (a továbbiakban: Be.) hatékony alkalmazásához szükséges képzés biztosításának és
teljesítésének rendjét.
2. § [A szabályzat hatálya]
A szabályzat
a) szervezeti hatálya a  bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény 16.  §
b)–e) pontjában meghatározott bíróságokra, az Országos Bírósági Hivatalra (a továbbiakban: OBH),
b) személyi hatálya az  a)  pont szerinti szervezeteknél szolgálatot teljesítő bírákra, bírósági titkárokra,
fogalmazókra, bírósági ügyintézőkre és jogász végzettségű tisztviselőkre,
c) tárgyi hatálya a Pp., a Kp. és a Be. szakszerű és egységes alkalmazásának elősegítéséhez szükséges képzésre
terjed ki.
3. § [Értelmező rendelkezések]
E szabályzat alkalmazásában:
a) akadályoztatás: a rendes szabadság kivételével az egy hónapot meghaladó igazolt távollét;
b) képzés: az adott eljárási kódexhez kapcsolódó – amennyiben központilag vagy a bíróságon szerveznek ilyet –
előadáson történő részvétel, a  tananyag megismerése és – amennyiben a  tananyaghoz teszt készült –
a vizsga teljesítése;
c) tananyag: a  Pp., Kp., Be. alkalmazásához szükséges ismereteket tartalmazó, egyedi azonosítást követően
online formában elérhető szöveg, kép- és hanganyag;
d) vizsga: az  egyedi azonosítást követően az  online vizsgafelületen teljesítendő teszt formában megjelenő
kérdéssor.
2. A képzés teljesítése 4. § [A képzés teljesítésére kötelezett]
 (1) A Pp.-hez kapcsolódó képzés teljesítésére köteles a bírósági ügyvitel szabályairól szóló 14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet
(a továbbiakban: Büsz.) 2. § 22a. pontja szerinti polgári, gazdasági, közigazgatási és munkaügyi ügyszakba tartozó
ügyben eljárásra jogosult bíró és bírósági titkár.
(2) A  Kp.-hoz kapcsolódó képzés teljesítésére köteles a  Büsz. 2.  § 22a.  pontja szerinti közigazgatási és munkaügyi
ügyszakba tartozó ügyben eljárásra jogosult bíró és bírósági titkár.
(3) A  Be.-hez kapcsolódó képzés teljesítésére köteles a  Büsz. 2.  § 22a.  pontja szerinti büntető, katonai büntető,
büntetés-végrehajtási és szabálysértési ügyszakba tartozó ügyben eljárásra jogosult bíró és bírósági titkár.
(4) Az (1) és a (3) bekezdés szerinti képzés teljesítésére köteles a fogalmazó.
 (5) A munkáltatói jogkör gyakorlója előírhatja a fogalmazó számára a munkaköri feladatai ellátása érdekében a Kp.-hoz
kapcsolódó képzés, a  jogász végzettségű tisztviselő, illetve a  bírósági ügyintéző számára a  Pp.-hez, Kp.-hoz vagy
Be.-hez kapcsolódó képzés teljesítését.
5. § [A képzés önkéntes teljesítése]
 (1) A számára nem kötelező képzést is teljesítheti a bíró, a bírósági titkár, a fogalmazó, a jogász végzettségű tisztviselő,
illetve a bírósági ügyintéző.
 (2) Amennyiben a képzés részben vagy egészben a munkaidőt érinti, a részvételhez a munkáltatói jogkör gyakorlójának
előzetes hozzájárulása szükséges.
 (3) Amennyiben a  képzés a  munkaidőt nem érinti, a  képzés önkéntes teljesítésére irányuló vállalást a  munkáltatói
jogkör gyakorlójának előzetesen be kell jelenteni. 6. § [A képzés teljesítésének határideje]
 (1) A  teljesítésre kötelezettnek a  képzést a  2.  § (1)  bekezdése szerinti szolgálati jogviszony létrejöttétől, az  adott
ügyszakba tartozó ügyek elbírálására hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságra történő beosztásától,
az akadályoztatás megszűnésétől vagy a munkáltatói jogkör gyakorlója előírásának közlésétől számított 6 hónapon
belül kell teljesítenie.
(2) A képzés önkéntes teljesítése esetén az (1) bekezdés szerinti teljesítési határidő a munkáltatói jogkör gyakorlójának
hozzájárulásától vagy a vállalás számára történő bejelentésétől kezdődik.
(3) A munkáltatói jogkör gyakorlója legkésőbb a kötelezettség keletkezését követő 8 napon belül írásban tájékoztatja
a kötelezettet
a) a képzési kötelezettségéről és
b) a képzési kötelezettsége teljesítésének határidejéről.
7. § [Mentesülés a képzés teljesítése alól]
A képzés teljesítésére nem köteles az, aki a szabályzat hatálybalépését megelőzően azt már teljesítette.
8. § [A kötelező képzés elmulasztásának jogkövetkezményei]
A képzési kötelezettségét elmulasztó bíróval szemben a  bírák jogállásról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII.  törvény, az  igazságügyi alkalmazottal szemben az  igazságügyi alkalmazottak szolgálati jogviszonyáról szóló
1997. évi LXVIII. törvény képzésre, valamint fegyelmi felelősségre vonatkozó rendelkezései szerint kell eljárni.
3. A képzés biztosítása, nyilvántartása 9. § [A képzés biztosítása]
 (1) A  képzést a  Magyar Igazságügyi Akadémia (a továbbiakban: MIA), szükség esetén a  bírósági oktatásfelelősök
közreműködésén keresztül a bíróságok bevonásával biztosítja.
 (2) Az oktatásfelelős képzésenként a tárgyév június 30. és december 31. napjáig aktualizált nyilvántartást vezet, amely
tartalmazza:
a) a képzés teljesítésére kötelezettek nevét, beosztását (munkakörét), külön megjelölve
aa) akik a képzést már teljesítették,
ab) a képzés teljesítésére előírt határidővel, akiknek a képzése folyamatban van,
b) a  képzésben akadályozottak nevét, beosztását (munkakörét, az  akadályozottság okát, megszűnése előre
látható határidejét),
c) a képzés önkéntes teljesítését vállalók, valamint az azt teljesítők nevét, beosztását (munkakörét).
 (3) A MIA biztosítja az oktatásfelelős hozzáférését az online vizsgafelület adataihoz.
10. § [Közreműködés a Kúria képzésében]
A MIA biztosítja, hogy a Kúrián szolgálatot teljesítő bíró és a 2. § b) pontja szerinti igazságügyi alkalmazott – a Kúria
kérelmére – a  tananyagot megismerhesse, valamint a  vizsgát teljesíthesse. A  MIA biztosítja a  Kúria
oktatásfelelősének hozzáférését az online vizsgafelület adataihoz.
11. § [Hatályba léptető rendelkezés]
Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
Dr. Handó Tünde s. k.,
 elnök


text:
312/2014. (XII. 12.) Korm. rendelete a Magyarország és az Oroszországi Föderáció között a másik fél területén tervezett egészségügyi ellátás igénybevételének elősegítéséről szóló nemzetközi megállapodás kötelező hatályának elismerésére adott felhatalmazásról és kihirdetéséről.
1. § A Kormány e rendelettel felhatalmazást ad a Magyarország és az Oroszországi Föderáció között a másik fél területén
tervezett egészségügyi ellátás igénybevételének elősegítéséről szóló nemzetközi megállapodás (a  továbbiakban:
Megállapodás) kötelező hatályának elismerésére.
2. § A Kormány a Megállapodást e rendelettel kihirdeti.
3. § A Megállapodás hiteles magyar nyelvű szövege a következő:
„Az Oroszországi Föderáció egészségügyért felelős minisztereként van szerencsém Önt tájékoztatni arról, hogy
egyetértek azzal, hogy az egészségügyi ellátások nyújtásáért felelős szervek, így az Oroszországi Föderáció részéről
az  Oroszországi Föderáció Egészségügyi Minisztériuma, Magyarország részéről az  Országos Egészségbiztosítási
Pénztár együttműködhetnek a  saját nemzeti jogszabályaik értelmében egészségügyi ellátásra jogosult
személyeknek a másik állam területén nyújtott egészségügyi ellátása érdekében, és ezeket az együttműködéseket
támogatom.
Az 1962. december 20-án kötött, a  Szovjet Szocialista Köztársaságok és a  Magyar Népköztársaság közötti
Egyezmény 8.  § (2)  bekezdése szerint az  egyik Szerződő Fél állampolgárainak a  másik állam egészségügyi
intézményeibe kezelésre történő beutalásának feltételeit külön egyezmények szabályozzák.
A fenti rendelkezés alapján ez  a  levél együttesen az  Ön levelével, az  Oroszországi Föderáció és Magyarország
illetékes hatóságai közötti, az  egészségügyi ellátásra jogosult személyek egészségügyi ellátásáról szóló
egyezménynek minősül, amely 2014. december 22-én lép hatályba.
Ennek keretében az  érintett szervek az  esetileg meghatározott és a  két fél által előzetesen egyeztetett rendben
és módon – ideértve a  pénzügyi feltételek meghatározását – a  tervezett egészségügyi ellátás igénybevételében,
egészségügyi kezelés nyújtásában – ideértve a  várólistához kötött ellátásokat – megállapodhatnak és
együttműködhetnek.
Ez az egyezmény a kölcsönösség elvén alapul és ideiglenes jellegű, amely az Oroszországi Föderáció Egészségügyi
Minisztériuma és Magyarország Emberi Erőforrások Minisztériuma közötti egészségügyi együttműködésről szóló
megállapodás megkötéséig hatályban marad.
Magyarország egészségügyért felelős minisztereként van szerencsém Önt tájékoztatni arról, hogy egyetértek
azzal, hogy az  egészségügyi ellátások nyújtásáért felelős szervek, így Magyarország részéről az  Országos
Egészségbiztosítási Pénztár, az  Oroszországi Föderáció részéről az  Oroszországi Föderáció Egészségügyi
Minisztériuma együttműködhetnek a  saját nemzeti jogszabályaik értelmében egészségügyi ellátásra jogosult
személyeknek a másik állam területén nyújtott egészségügyi ellátása érdekében, és ezeket az együttműködéseket
támogatom.
Az 1962. december 20-án kötött, a  Magyar Népköztársaság és a  Szovjet Szocialista Köztársaságok közötti
Egyezmény 8.  § (2)  bekezdése szerint az  egyik Szerződő Fél állampolgárainak a  másik állam egészségügyi
intézményeibe kezelésre történő beutalásának feltételeit külön egyezmények szabályozzák.
A fenti rendelkezés alapján ez  a  levél együttesen az  Ön levelével, Magyarország és az  Oroszországi Föderáció
illetékes hatóságai közötti, az  egészségügyi ellátásra jogosult személyek egészségügyi ellátásáról szóló
egyezménynek minősül, amely 2014. december 22-én lép hatályba.
Ennek keretében az  érintett szervek az  esetileg meghatározott és a  két fél által előzetesen egyeztetett rendben
és módon – ideértve a  pénzügyi feltételek meghatározását – a  tervezett egészségügyi ellátás igénybevételében,
egészségügyi kezelés nyújtásában – ideértve a  várólistához kötött ellátásokat – megállapodhatnak és
együttműködhetnek.
Ez az  egyezmény a  kölcsönösség elvén alapul és ideiglenes jellegű, amely Magyarország Emberi Erőforrások
Minisztériuma és az  Oroszországi Föderáció Egészségügyi Minisztériuma közötti egészségügyi együttműködésről
szóló megállapodás megkötéséig hatályban marad.”
4. § (1) Ez a rendelet – a (2) bekezdésben foglalt kivétellel – a kihirdetését követő napon lép hatályba.
 (2) A 2. § és a 3. § 2014. december 22-én lép hatályba.
 (3) Az  e  rendelet végrehajtásához szükséges intézkedésekről az  egészségügyért és az  egészségbiztosításért felelős
miniszter gondoskodik. Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök