text:
7/2019. (III. 20.) AB határozata a Kúria Kfv.II.37.672/2015/28. számú ítélete, valamint a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. CXL. törvény 2005. november 1-jétől 2009. szeptember 30-ig hatályos 54. § (4)–(6) bekezdései alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről, valamint mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr.  Hörcherné dr.  Marosi Ildikó, dr.  Pokol Béla,
dr.  Schanda Balázs és dr.  Varga Zs. András alkotmánybírók párhuzamos indokolásával, valamint dr.  Czine Ágnes,
dr. Dienes-Oehm Egon, dr. Schanda Balázs, dr. Stumpf István és dr. Szívós Mária alkotmánybírók különvéleményével –
meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság a  Kúria Kfv.II.37.672/2015/28. számú ítélete alaptörvény-ellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a  közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004.  évi
CXL. törvény 2005. november 1-jétől 2009. szeptember 30-ig hatályos 54. § (4)–(6) bekezdései alaptörvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapítja, hogy az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésébe
valamint a  XXVIII.  cikk (1) és (3)  bekezdéseibe ütköző mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség
áll fenn annak következtében, hogy a jogalkotó nem szabályozta a tanúk zártan kezelt adatainak a különböző
eljárási törvények hatálya alá kerülése esetén fennálló védelmének eljárásrendjét.
Az Alkotmánybíróság felhívja az Országgyűlést, hogy jogalkotói feladatának 2019. december 31-ig tegyen eleget.
Az Alkotmánybíróság elrendeli e határozatának közzétételét a Magyar Közlönyben.
I. [1] 1. Az  indítványozó gazdasági társaság (jogi képviselő: Oppenheim Ügyvédi Iroda, 1053 Budapest, Károlyi utca 12.)
jogi képviselője útján az  Alkotmánybíróságról szóló 2011.  évi CLI.  törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 27.  §-a alapján
2016. július 21-én alkotmányjogi panasszal fordult az  Alkotmánybírósághoz a  Kúria Kfv.II.37.672/2015/28. számú
ítélete és a  Gazdasági Versenyhivatal Vj/69/2008/538. számú határozata ellen, azok alaptörvény-ellenességének
megállapítását és megsemmisítését kérve. Az indítványozó álláspontja szerint az ítélet és a közigazgatási határozat
ellentétes az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdése szerinti tisztességes eljáráshoz való joggal. Az  indítványozó
indítvány-kiegészítésében az Alaptörvény XXIV. cikkének és a B) cikk (1) bekezdésének megsértésére is hivatkozott,
továbbá alkotmányjogi panasza jogalapjaként az Abtv. 26. § (1) bekezdését is megjelölte a közigazgatási hatósági
eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004.  évi CXL.  törvény (a  továbbiakban: Ket.) vele szemben
alkalmazott ún. „védett tanúra” vonatkozó szabályozás tekintetében, mert álláspontja szerint a  szabályozás
az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésébe, a  XXIV.  cikkbe és a  XXVIII.  cikkbe ütközik azáltal, hogy nem rendelkezik
megfelelő eljárási garanciákról.
[2] Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügyben a  Gazdasági Versenyhivatal (a  továbbiakban: GVH)
2010.  október  28-án kelt, Vj/69/2008/538. számú határozatában megállapította, hogy az  indítványozó jogelődei
– más eljárás alá vont vállalkozásokkal együtt – 2005 februárja és 2008 áprilisa között – a  tisztességtelen piaci
magatartás és a  versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996.  évi LVII.  törvény (a  továbbiakban: Tpvt.) 11.  §-ába és
az  Európai Közösséget létrehozó Szerződés (a  továbbiakban: EKSz.) 81.  cikkébe ütköző – a  gazdasági verseny
korlátozását célzó egységes, folyamatos és összetett – megállapodás és összehangolt magatartás formájában
megnyilvánuló jogsértést valósított meg, amikor az  eljárás alá vontak egyeztették egymással egyes malmi
búzaőrlemények árát, illetve árának változását, valamint egymás piacának meg nem támadására tett vállalásukkal
felosztották egymás között a  piacot. A  GVH e  jogsértés miatt az  indítványozó jogelődeivel szemben összesen
1 000 000 000 Ft versenyfelügyeleti bírságot szabott ki.
[3] A versenyfelügyeleti eljárás megindítását követően a  kartellben részt vevő egyik vállalkozás engedékenységi
kérelmet nyújtott be, amelyben elismerte a jogsértést és a kartell működésével, a találkozók tárgyával, időpontjával
és résztvevőivel kapcsolatban részletes adatokat szolgáltatott a  GVH számára, ezért a  GVH ezen vállalkozással
szemben nem szabott ki bírságot. Az  indítványozó és más eljárás alá vontak keresetet nyújtottak be a  GVH
határozata ellen.
[4] Az első fokon eljáró Fővárosi Törvényszék 2.K.31.793/2011/90. számú ítéletében az egységes és folyamatos jogsértés
időtartamát több felperes, köztük az  indítványozó vonatkozásában megváltoztatta, azt rövidebb időtartamban
állapította meg, amelyre tekintettel a  bírságtételeket is leszállította, valamint az  egyik felperes vonatkozásában
a kiszabott bírságot hatályon kívül helyezte és a GVH-t új eljárás lefolytatására kötelezte. A másodfokon megismételt
eljárásban eljáró Fővárosi Törvényszék 2.Kf.650.018/2015/14. számú ítéletében a  GVH fellebbezését részben
alaposnak találva az elsőfokú ítéletet akként változtatta meg, hogy több felperes, köztük az indítványozó keresetét
is teljes egészében elutasította, egyebekben – így a  GVH-t egy felperes vonatkozásában új eljárásra kötelező
részében – helybenhagyta az elsőfokú ítéletet.
[5] A Kúria Kfv.II.37.672/2015/28. számú ítéletében a  másodfokú ítéletet – egy felperesre vonatkozóan a  jogsértés
időtartamának eltérő meghatározásával, így a  bírság ennek megfelelő leszállításával – hatályában fenntartotta.
A Kúria ítéletének elvi tartalma az alkotmányjogi panasz tárgya szempontjából a [154] bekezdés szerint „[a] védett
tanú vallomásával kapcsolatban a  védelemhez való jogra vonatkozó alapvető elv megsértését nem jelenti
az, ha nem biztosított a  vállalkozás számára a  tanúhoz közvetlenül kérdések intézése, mert az  uniós ítélkezési
gyakorlat értelmében ez az elv azt követeli meg, hogy az érintett vállalkozásoknak és a vállalkozások társulásainak
a közigazgatási eljárástól kezdve arra legyen lehetőségük, hogy kifejthessék az álláspontjukat a hatóság által állított
tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, de ez  az elv azt nem követeli meg, hogy
e vállalkozásoknak a közigazgatási eljárás során maguknak is lehetősége legyen kérdéseket feltenni a hatóság által
meghallgatott tanúk részére.” A  Kúria ítéletének [121]–[122] bekezdései szerint „[a] védett tanúk vonatkozásában
a Kúria utal arra, hogy a védekezéshez való jog, a tisztességes tárgyaláshoz való jog megsértését nem eredményezi
az a körülmény, hogy a »védett tanúkhoz« kérdéseket nem intézhettek, a vallomásukat tartalmazó jegyzőkönyvet
a  »védett tanú« védelme érdekében kivonatolt formában ismerhették meg. A  Ket.-nek a  versenyfelügyeleti
eljárás idején hatályos és alkalmazandó 54.  § (4)  bekezdése lehetővé tette a  tanú természetes személyazonosító
adatainak zártan kezelését, amely magával vonta, hogy a Ket. 54. § (6) bekezdése folytán az ekként »védett tanú«
meghallgatásánál az  ügyfelek, illetőleg képviselőik nem lehettek jelen, a  »védett tanú« jegyzőkönyvbe foglalt
vallomását csak kivonatos formában ismerhették meg a  Ket. 73.  § (1)  bekezdéséből is fakadóan. Utal a  Kúria
a T-110/07. számú ügyben hozott ítélet {Siemens AG kontra Európai Bizottság ügyben 2011. március 3-án hozott
ítélet [ECLI:EU:T:2011:68]} 188–189.  pontjaiban kifejtettekre, amely szerint a  védelemhez való jogra vonatkozó
alapvető elv megsértését nem jelenti az, ha nem biztosított a  vállalkozás számára a  tanúhoz közvetlenül
kérdések intézése, mert az  állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ez  az elv azt követeli meg, hogy az  érintett
vállalkozásoknak és a  vállalkozások társulásainak a  közigazgatási eljárástól kezdve arra legyen lehetőségük, hogy
kifejthessék az  álláspontjukat a  hatóság által állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és
jelentőségéről, de ez azt nem követeli meg, hogy e vállalkozásoknak a közigazgatási eljárásban saját maguknak is
lehetősége legyen kérdéseket feltenni a hatóság által meghallgatott tanúk részére. Tehát a kérdésfeltevés jogának
hiánya nem értékelhető súlyos jogsértésnek és nem ad alapot a  védett tanúk vallomásának kirekesztésére sem
[…]. […] [A] hatóság a  védett tanúk vallomását egyéb bizonyítékokkal összevetve értékelte, megállapítását nem
csak a  »védett tanúk« nyilatkozatára alapította, ezért nem volt jelentősége annak, hogy a  felperesek azt állították
a  »védett tanúk« motivációi feltáratlanok maradtak. Minden alapot nélkülöző a  II. és a VII. rendű felperesek azon
kifogása, hogy a  »titokmentesítést« nem ellenőrizhették, ez  a  védekezési joguk teljes megvonását eredményezte,
mert az ilyen értelmű ellenőrzés kizárt, az az intézmény lényegével lenne ellentétes, ha az ügyfelek ellenőrizhetnék
a  »védett tanú« vallomásának kivonatolását. Hangsúlyozza a  Kúria, hogy a  felperesek a  védekezés lehetőségétől
nem voltak elzárva, a védekezéshez való joguk sérelme nem állapítható meg.”
[6] 2. A  Ket. – az  alapügyben alkalmazandó, 2009. szeptember 30-ig hatályos, 2009. október 1-jétől a  39/A.  §-ában
lényegileg hasonló tartalommal szabályozott – 54.  § (4)  bekezdése alapján a  hatóságnak lehetősége van a  tanú
(a továbbiakban: „védett tanú”) személyes adatainak zárt kezelését elrendelni. Az indítványozó a Kúria döntésének
alaptörvény-ellenességét arra alapítja, hogy a Kúria szerint az indítványozó terhére felhasználhatóak a három „védett
tanú” GVH előtti meghallgatására vonatkozó jegyzőkönyvek, amelyek a  védekezéshez való jogának sérelmével
beszerzett bizonyítékok.
[7] A „védett tanúk” nyilatkozataira a  GVH határozat terhelő bizonyítékként hivatkozik a  jogsértés érdeme
tekintetében, valamint a  3. számú „védett tanú” nyilatkozata alapján minősítették az  indítványozó magatartását
szervezőnek, amely magasabb összegű bírság kiszabását eredményezte vele szemben, így valószínűsítette, hogy
e  bizonyítékok kirekesztése a  jogsértés megállapítását és a  szankció kiszabását is érdemben befolyásolta volna.
Az  indítványozó utalt az  Emberi Jogok Európai Bíróságának azon gyakorlatára, amely szerint az  emberi jogok
és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt Egyezmény 6.  cikke körében
kiterjesztően értelmezte a  büntetőjogi vád fogalmát több versenyügyben, így álláspontja szerint a  tisztességes
eljárás követelménye kapcsán hasonlóan magas szintű védelem illeti meg az indítványozót, mint a büntetőeljárások
terheltjeit. Ebben a  körben utalt a  büntetőeljárásról szóló 1998.  évi XIX.  törvény (a  továbbiakban: régi  Be.)
96. §-ában, illetve 97. §-ában szabályozott tanúvédelem különbségeire. A régi Be. 96. §-a alapján a tanú személyes
adatainak zárt kezelése esetén a védelemnek lehetősége van a tárgyaláson a tanúhoz kérdéseket intézni, míg a régi
Be. 97.  §-a szerinti különösen védett tanúnak a  személye kezelendő védettként, amelynek az  a  következménye,
hogy a  tanúnak nem tehetők fel kérdések nyilvános tárgyaláson, a  tanút a  büntetőeljárásban a  nyomozási bíró
hallgatja ki, akinek a régi Be. 213. § (2) bekezdése alapján fel kell tárnia a tanú szavahihetőségét és a vallomásának
hitelt érdemlőségét befolyásoló körülményeket. Az  indítványozó szerint a  Ket. nem tesz a  régi Be.-hez hasonló
különbséget a különösen védett tanú és a  tanú személyes adatainak zárt kezelése között. Az  indítványozó szerint
az alapügyben a GVH úgy értelmezte és alkalmazta a Ket.-nek a  tanú adatai zárt kezelésére vonatkozó szabályait,
hogy az  ily módon meghallgatott tanú valójában a  régi Be.-ben szabályozotthoz hasonló, különösen védett
tanúi státust kap, azonban a  GVH jogalkalmazásában a  régi Be. által biztosított eljárási garanciák – mint a  tanú
szavahihetőségének pártatlan és elfogulatlan tisztázása, független bírói fórumnak a meghallgatáson való részvétele
– nem kapcsolódnak. Az  indítványozó az  Európa Tanács R (97) 13. számú ajánlására is hivatkozott, amely szerint
„[A]z esetlegesen bizonyítékokat szolgáltató személyek számára biztosított anonimitásnak kivételes intézkedésnek
kell lennie, amennyiben ilyen lehetőség elérhető a  nemzeti jogszabályok alapján. Azokban az  esetekben,
melyekben e személyek kérelmezték az anonimitást, és/vagy ahol az illetékes hatóságok biztosították azt számukra,
a büntetőeljárásról szóló törvénynek rendelkeznie kell a hitelesség ellenőrzéséről, hogy megteremtse az igazságos
egyensúlyt a  büntetőeljárás szükségletei és a  védelemhez való jog között. A  védelemnek így lehetősége nyílik
arra, hogy kifogásolja a  tanú anonimitásának állítólagos szükségességét, ellenőrizze hitelességét és ismereteinek
eredetét.” Az indítványozó az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) a Kostovski kontra Hollandia
ügyben hozott (11454/85) ítéletére is hivatkozott, amely szerint a tisztességes tárgyaláshoz való jog erősebb, mint
az ügyek hatékony elintézéséhez fűződő érdek.
[8] Az indítványozó szerint a  Kúria ítéletében hivatkozott T-110/07. számú uniós ítélet nem az  érintett kérdéskörre
vonatkozik, mivel azon ügyben az  Európai Bizottság pontosan feltárta M. úr üzleti kapcsolatait, pályafutását
és érdekeltségeit és arra a  következtetésre jutott, hogy az  engedékenységi kérelmezőtől nem tekinthetők
függetlennek M. úr nyilatkozatai. Míg a  jelen ügyben éppen az  képezi az  alkotmányjogi jelentőségű kérdés
lényegét, hogy elrejthetők-e az  indítványozó elől a  „védett tanú” érdekeltségére vonatkozó információk, és
a  tanú szavahihetőségének ellenőrzésére vonatkozó jogosultság megvonható-e a  versenyjogi váddal érintett
vállalkozástól. Az indítványozó előadta, hogy az Európai Bizottság eljárásaiban a meghallgatásokat az ún. „Hearing
Officer”, azaz a Meghallgatási Tisztviselő vezeti le, aki független személy.
[9] Az indítványozó álláspontja szerint az  olyan büntetőjogi jellegű eljárásban, mint a  versenyfelügyeleti eljárás,
a „védett tanúk” meghallgatása és az  arról készült jegyzőkönyvek bizonyítékként történő felhasználása sértette
az  indítványozó tisztességes eljáráshoz való jogát, illetve a  védelemhez való jogát, mert (a) az  indítványozónak
semmifajta lehetősége nem volt arra, hogy ellenőrizze, hogy a „védett tanúk” meghallgatása ténylegesen az eljárási
alapelveknek megfelelően történt-e; (b) az  indítványozó nem tudott közvetlenül kérdéseket feltenni az  érintett
tanúknak, amellyel szavahihetőségük és nyilatkozataik valóságtartalma ellenőrizhető lehetett volna, e  tekintetben
azt is kifogásolta, hogy a  „védett tanúkhoz” sem a  meghallgatásuk során, sem később nem volt lehetősége
közvetlenül kérdést intézni és más módon sem tudta ellenőrizni a „védett tanúk” szavahihetőségét, vallomásuk
hitelességét, amely kapcsán utalt arra, hogy következtetni lehetett arra, hogy a védett tanúk maguk is jelen voltak
bizonyos megbeszéléseken, azonban nem derül ki a jegyzőkönyvekből, hogy valamilyen anyagi érdek (tulajdonosi,
részvényesi előnyök, kinevezés ígérete stb.) áll-e a  tanúvallomások hátterében; (c) nem tudott észrevételt tenni
az  érintett tanúk kikérdezésének metodológiájára és meghallgatásuk esetleges szabálytalanságaira; (d) volt
olyan jegyzőkönyv, amelyből nem volt megismerhető, hogy pontosan milyen kérdéseket tett fel a  GVH a „védett
tanúknak”; (e) a „védett tanúk” által tett nyilatkozatokat nem hallhatta „elsőkézből”, ekként nem ismerhették meg
az  összes, a „védett tanúk” által adott információt, melyek közül nem feltétlenül minden információ került utóbb
jegyzőkönyvbe, amelynek kivonatolását a  GVH végezte el, az  indítványozó csak a  kivonatolt jegyzőkönyveket
ismerhette meg; (f ) a „védett tanúk” meghallgatásán nem volt biztosított az eljáró hatóságtól független „felügyelet”,
ami a meghallgatás jogszerűsége felett őrködött volna.
[10] Az indítványozó utalt arra, hogy egy vállalkozás vonatkozásában a  jogsértés megállapításának és bírság
kiszabásának egyéb jelentős következményei is vannak, példának okáért a  közbeszerzési eljárásokból történő
kizárást is vonhat maga után, így nyilvánvalóan komoly előnyöket jelenthet egy magánszemély számára, ha
azon vállalkozás versenytársai, amelyben ő személyesen érdekelt, kizárásra kerül a  közbeszerzési eljárásokból,
így a  közreműködésével érintett vállalkozás anyagi előnyökhöz juthat. Az  indítványozó szerint a „védett tanúk”
meghallgatásakor meg kellett volna bizonyosodni arról, hogy az  érintett személyek vagy közeli hozzátartozóik
az  eljárás alá vont vállalkozások versenytársainak tisztségviselői, tagjai-e, érdekeltek-e az  eljárás alá vontak piac
helyzetének elnehezülésében, rendelkeztek-e folyamatos, megélhetésüket biztosító munkabérrel, jelentősebb
hitelekkel, átestek-e súlyos vagyoni krízisen stb. Továbbá indokolt lett volna a  tanúk nyilatkoztatása arról, hogy
elfogultnak tekintik-e magukat, illetve tisztázni kellett volna, hogy nem vezeti-e a  tanúkat személyes bosszú
az eljárás alá vontakkal esetlegesen fennállt korábbi munkaviszonyuk megszüntetése miatt. Az indítványozó szerint
az  a  mód, ahogyan a  Ket. 39/A.  §-át a  GVH alkalmazta a „védett tanúk” vonatkozásában, sértette az  indítványozó
tisztességes eljáráshoz való jogát, ekként ezen bizonyítékok kirekesztése szükséges. Mindezekre tekintettel kérte
a Kúria ítéletének és a GVH határozatának megsemmisítését, továbbá kérelmezte azt is, hogy az Alkotmánybíróság
lássa el a Kúriát a bizonyítékok kirekesztésére vonatkozó alkotmányos követelményekkel.
[11] Az indítványozó indítvány-kiegészítésében előadta, hogy sosem állította, hogy versenyügyekben büntető eljárásjogi
szabályokat kellene alkalmazni, azonban álláspontja szerint a  büntető eljárásokban érvényesülő garanciák
megfelelően alkalmazandók a  versenyfelügyeleti eljárásokban is. Az  indítványozó szerint a  „védett tanúkra”
vonatkozó Ket. szabályozás kizárólag a  tanúk személyazonosító adatainak zárt kezelésére, nem pedig azoknak
az eljárás alá vontak előli „elrejtésére” ad felhatalmazást a hatóság számára. Az  indítványozó szerint a  tisztességes
eljáráshoz való jog magában foglalja a kontradiktórius eljárás követelményét is, amelynek álláspontja szerint nem
felelt meg, hogy a  Kúriának módjában állt teljes terjedelmükben áttanulmányozni a „védett tanúk” vallomásáról
készült jegyzőkönyveket. Az  indítványozó szerint a  versenyügyekben a  kontradiktórius eljárás követelménye
a hatékony és teljes körű felülvizsgálat garanciája.
[12] Az indítványozó álláspontja szerint a  Kúria ítélete, valamint a  Ket. „védett tanúra” vonatkozó szabályozása
2009. szeptember 30-ig az 54. § (4)–(7) bekezdései, 2009. október 1-jétől a 39/A. §-a az Alaptörvény XXVIII. cikkébe,
a  XXIV.  cikkébe és a  B)  cikk (1)  bekezdésébe ütközik. Az  indítványozó szerint az  Abtv. 46.  § (1) és (2)  bekezdés
c)  pontja alapján a  „védett tanúra” vonatkozó szabályozás esetében nem állapítható meg a  jogi szabályozás
Alaptörvényből eredő lényeges tartalma, ezért mulasztás megállapításának van helye.
[13] 3. Az  ügyben az  igazságügyi miniszter, a  Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, valamint a  GVH
észrevételeket terjesztett elő.
II. [14] Az Alkotmánybíróság eljárása során az alábbi jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe.
[15] 1. Az Alaptörvénynek az alkotmányjogi panaszban hivatkozott rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„I.  cikk […] (3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető
jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„XXIV.  cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a  hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és
ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el. […]
(3) A  büntetőeljárás alá vont személynek az  eljárás minden szakaszában joga van a  védelemhez. A  védő nem
vonható felelősségre a védelem ellátása során kifejtett véleménye miatt. […]
(7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés
ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”
[16] 2. A Ket.-nek az alkotmányjogi panaszban hivatkozott, 2009. szeptember 30-ig hatályos rendelkezései:
„54.  § […] (4) A  tanú erre irányuló indokolt kérelme alapján a  hatóság vezetője elrendelheti a  tanú természetes
személyazonosító adatainak zárt kezelését, ha a tanú valószínűsíti, hogy őt tanúvallomása miatt súlyosan hátrányos
következmény érheti. E  rendelkezés megfelelően irányadó arra a  természetes személyre is, akinek bejelentése
alapján a hatóság az eljárást hivatalból megindította (a továbbiakban: bejelentő).
(5) A  (4)  bekezdésben meghatározott esetben a  tanúnak, a  bejelentőnek a  természetes személyazonosító adatait
az  ügy iratai között lezárt és lepecsételt borítékban kell elhelyezni. A  boríték felnyitására csak az  ügy előadója és
a hatóság vezetője, a felügyeleti szerv erre felhatalmazott ügyintézője és vezetője, az illetékes ügyész és a bírósági
felülvizsgálat során eljáró bíró jogosult.
(6) A tanú meghallgatásán nem lehet jelen az ügyfél és az eljárás egyéb résztvevője, ha a tanú védett adatról tesz
vallomást, továbbá ha elrendelték a tanú természetes személyazonosító adatainak zárt kezelését.
(7) A  tanú, bejelentő természetes személyazonosító adatainak zártan történő kezelése nem érinti a  személyes
adatok védelméhez való jog érvényesítéséhez szükséges, külön törvény szerinti adatmegismerési, adatbetekintési
jogosultságot.”
[17] 3. A  Ket.-nek az  alkotmányjogi panaszban hivatkozott, 2009. október 1-jétől 2017. december 31-ig hatályos
rendelkezései:
„39/A.  § (1) Erre irányuló indokolt kérelem esetén a  hatóság elrendeli a  tanú, a  tolmács, a  szemletárgy birtokosa,
a támogató és a hivatalbóli eljárást kezdeményező személy természetes személyazonosító adatainak és lakcímének
zárt kezelését, ha az  adatok zárt kezelése iránti kérelmet előterjesztő valószínűsíti, hogy őt az  eljárásban való
közreműködése miatt súlyosan hátrányos következmény érheti. A végzést kizárólag a kérelmet előterjesztővel kell
közölni. […]
(3) A természetes személyazonosító adatokat és a lakcímet a hatóság az ügy iratai között elkülönítve, zártan kezeli.
A hatóság biztosítja, hogy a zártan kezelt adatok az eljárási cselekmények során ne váljanak megismerhetővé.
(4) A  zártan kezelt adatok megismerésére csak az  ügyintéző, a  jegyzőkönyvvezető és a  leíró, a  hatóság vezetője,
a felügyeleti szerv, valamint a fellebbezés elbírálására jogosult hatóság erre felhatalmazott ügyintézője és vezetője,
az illetékes ügyész és a bírósági felülvizsgálat során eljáró bíró jogosult.
(5) Az  iratbetekintési jog biztosítása érdekében a  hatóság – a  jogszabályban meghatározott tartalmi és formai
követelményeknek egyebekben megfelelő – kivonatot készít az eljárás során keletkezett iratról akként, hogy abból
az (1) bekezdésben meghatározott személy kilétére vonatkozóan következtetés ne legyen levonható.”
[18] 4. Az  általános közigazgatási rendtartásról szóló 2016.  évi CL.  törvény (a  továbbiakban: Ákr.) zárt adatkezelésre
vonatkozó, 2018. január 1-jétől hatályos rendelkezései:
„28. § [Az adatok zárt kezelése]
(1) Indokolt esetben a  hatóság kérelemre vagy hivatalból elrendeli az  ügyfél és az  eljárás egyéb résztvevője
természetes személyazonosító adatainak és lakcímének zárt kezelését, ha az eljárásban való közreműködése miatt
súlyosan hátrányos következmény érheti. A végzést a kérelmet előterjesztővel kell közölni.
(2) A  szakértő az  (1)  bekezdésben foglaltak szerint az  igazságügyi szakértői névjegyzék nyilvános adatain kívüli
természetes személyazonosító adatai és lakcíme zárt kezelését kérheti.
(3) A természetes személyazonosító adatokat és a lakcímet a hatóság az ügy iratai között elkülönítve, zártan kezeli és
biztosítja, hogy a zártan kezelt adatok az eljárási cselekmények során ne váljanak megismerhetővé.”
[19] 5. A Tpvt. zárt adatkezelésre vonatkozó, 2018. január 1-jétől hatályos rendelkezései:
„54/A. § (1) Erre irányuló indokolt kérelem esetén a vizsgáló, illetve az eljáró versenytanács elrendeli az ügyfél vagy
az  eljárás egyéb résztvevője természetes személyazonosító adatainak és lakcímének zárt kezelését, ha a  kérelmet
előterjesztő valószínűsíti, hogy a  versenyfelügyeleti eljárásban való közreműködése miatt súlyosan hátrányos
következmény érheti. A végzést az érintett személlyel kell közölni.
(2) Az  (1)  bekezdésben foglaltak szerint az  ügyfél csak a  vállalkozási tevékenységére vonatkozó közhiteles
nyilvántartás nyilvános adatain kívüli természetes személyazonosító adatai és lakcíme, a  szakértő csak
az  igazságügyi szakértői névjegyzék nyilvános adatain kívüli természetes személyazonosító adatai és lakcíme zárt
kezelését kérheti.
(3) A  természetes személyazonosító adatokat és a  lakcímet a  Gazdasági Versenyhivatal az  ügy iratai között
elkülönítve, zártan kezeli, és biztosítja, hogy a  zártan kezelt adatok az  eljárási cselekmények során ne váljanak
megismerhetővé.
(4) Erre irányuló indokolt kérelem esetén a  vizsgáló, illetve az  eljáró versenytanács elrendeli az  eljárás egyéb
résztvevőjeként, illetve adatszolgáltatásra kötelezettként megkeresett jogi személy nevének, székhelyének, valamint
törvényes képviselője nevének zárt kezelését, ha a  kérelmet előterjesztő valószínűsíti, hogy a  versenyfelügyeleti
eljárásban való közreműködése miatt súlyosan hátrányos következmény érheti. A  jogi személyt érintő zárt
adatkezelésre a  természetes személy adatainak zártan kezelésével kapcsolatos szabályokat kell megfelelően
alkalmazni.”
III. [20] 1. Az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 56.  § (1)  bekezdése értelmében elsőként az  alkotmányjogi panasz
befogadhatósága törvényi feltételeinek fennállását vizsgálta meg.
[21] Az Abtv. 27. §-ának a) és b) pontjai értelmében az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontja alapján alaptörvényellenes bírói döntéssel szemben az  egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal
fordulhat az  Alkotmánybírósághoz, ha az  ügy érdemében hozott döntés vagy a  bírósági eljárást befejező döntés
az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette,
vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
[22] Az indítványozó a  2016. július 21-én benyújtott alkotmányjogi panaszát 2017. július 11-én és 2018. május 14-én
érkezett beadványaival is kiegészítette. A támadott kúriai ítéletben alkalmazott Ket. 54. §-a alaptörvény-ellenességét
az indítványozó tartalmilag már a 2016. július 21-én érkezett indítványában is kifogásolta, azonban az Abtv. 26. §-át
ezen első beadványában nem jelölte meg. Az  Alkotmánybíróság e  vonatkozásban az  elkésettség megállapítását
arra tekintettel nem tartotta indokoltnak, mivel az  indítványozó már az  első indítványában is kifogásolta
a  vonatkozó Ket. rendelkezések Alaptörvénnyel való összhangjának hiányát, azonban e  tekintetben mindvégig
az Abtv. 46. § (1) bekezdése szerinti mulasztás megállapítását indítványozta, amely tartalmú döntés meghozatalára
nem elkésetten érkező indítvány esetében is kizárólag hivatalból van lehetőség, mulasztás megállapításának
indítványozására az Abtv. nem biztosít jogot az alkotmányjogi panasz indítványozóinak. Az Abtv. 52. § (2) bekezdése
értelmében az  Alkotmánybíróság vizsgálata a  megjelölt alkotmányossági kérelemre korlátozódik, amely nem
érinti az  Abtv. 28.  § (1)  bekezdésében illetve a  46.  § (1)  bekezdésében meghatározott, hivatalból megtehető
megállapításokra vonatkozó hatáskörét. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítvány határidőben
érkezett, az indítványozó érintettnek tekinthető és a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeit kimerítette.
[23] Az indítványozó megjelölte az  Alkotmánybíróság hatáskörére vonatkozó törvényi rendelkezést, valamint
az  Alaptörvény sérülni vélt rendelkezéseként a  B)  cikk (1)  bekezdését, a  XXIV.  cikket és a  XXVIII.  cikket.
Az  alkotmányjogi panasz a  XXIV.  cikk (1)  bekezdése és a  XXVIII.  cikk (1) és (3) és (7)  bekezdései vonatkozásában
tartalmaz indokolást, e  tekintetben az  indítvány megjelöli az  Alaptörvényben biztosított jog vélt sérelmének
lényegét, a sérelmezett bírói döntést és kifejezetten kérte annak megsemmisítését.
[24] Az Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panasz vonatkozásában az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését érintően
nem látott lehetőséget érdemi alkotmányossági vizsgálat lefolytatására. Az  Alkotmánybíróság ennek kapcsán
hangsúlyozza, hogy „az Alaptörvény egyes rendelkezéseinek puszta felsorolása ugyanis nem ad kellő alapot
az alkotmányossági vizsgálat lefolytatására” {34/2014. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [212]}. Ezzel összefüggésben
kiemelendő, hogy az  indítvány az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésére hivatkozása esetén sem értelmezhető
az  Alaptörvényben biztosított jog sérelme, ezért e  tekintetben érdemi alkotmányossági vizsgálat lefolytatására
indokolás előterjesztése esetében sem lenne lehetőség {3115/2016. (VI. 21.) AB  határozat, Indokolás [30]}. Ennek
oka, hogy az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése vonatkozásában a visszaható hatályú jogalkotás, illetve a felkészülési
idő hiányára való hivatkozás kivételével alkotmányjogi panasz benyújtására nincs lehetőség {3059/2016. (III. 22.)
AB végzés, Indokolás [11]}.
[25] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítványozó határozott kérelme hiányában nem állapítható meg
az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésének a sérelme.
[26] 2. Az Abtv. 29. §-a értelmében alapvető feltétel, hogy az alkotmányjogi panasz a bírói döntést érdemben befolyásoló
alaptörvény-ellenességet tartalmazzon, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vessen fel. E  két feltétel
alternatív jellegű, így az egyik fennállása önmagában megalapozza az Alkotmánybíróság érdemi eljárását {3/2013.
(II.  14.) AB  határozat, Indokolás [30], 34/2013. (XI. 22.) AB  határozat, Indokolás [18]}. A  feltételek meglétének
vizsgálata az Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörébe tartozik.
[27] Az indítványozó alkotmányjogi panaszában kifogásolta a  versenyfelügyeleti eljárás megindításakor hatályos Ket.
54.  § (4)–(6)  bekezdéseiben, majd 2009. október 1-jétől 2017. december 31-ig a  Ket. 39/A.  §-ában szabályozott
„védett tanú” jogintézményének GVH által alkalmazott és az  eljáró bíróságok által jóváhagyott, a  konkrét ügyben
követett jogértelmezését.
[28] Az alkotmányjogi panasz alapján kikristályosodó alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés abban áll, hogy
egy közigazgatási ügyben a  „védett tanú” jogintézményének alkalmazásakor milyen eljárási garanciáknak kell
érvényesülniük az eljárás során, így az Alkotmánybíróság tanácsa 2017. május 2-i tanácsülésén megállapította, hogy
az indítvány a befogadási feltételeknek megfelel, ezért azt befogadta.
IV. [29] Az alkotmányjogi panasz az alábbiak szerint nem megalapozott.
[30] 1. Az  Alkotmánybíróság mindenekelőtt az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésére vonatkozó joggyakorlatát
tekintette át arra figyelemmel, hogy az  indítványozó ügyében alkalmazott Ket. 54.  § (4)–(6)  bekezdései, nem
a  bírósági eljárásra vonatkoznak, hanem az  indítványozóval szemben folytatott versenyfelügyeleti eljárásban
kerültek alkalmazásra. E  tekintetben a  felülvizsgálatot végző bíróságok szerepe abban állt, hogy az  indítványozó
által kezdeményezett közigazgatási perben a  Ket. 54.  § (4)–(6)  bekezdéseihez fűzött, a  konkrét ügyben hatósági
határozatban megtestesülő jogértelmezést felülvizsgálják, ezért a  jelen ügyben az  Alkotmánybíróságnak
alapvetően nem az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése, hanem a XXIV. cikk (1) bekezdése alapján kell a vizsgálatát
lefolytatnia. A  tisztességes bírósági eljáráshoz való alapjogot az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdése rögzíti,
az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdése „[a] közigazgatási hatósági eljárás vonatkozásában fogalmazza meg
a tisztességes eljárás követelményét” {3265/2014. (XI. 4.) AB határozat, Indokolás [23]}.
[31] „Az Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésére mint a  tisztességes hatósági eljáráshoz való jog sérelmére
–  az  Alkotmánybíróság gyakorlata alapján – csupán olyan esetben alapítható alkotmányjogi panasz, ha
a  sérelmesnek vélt bírósági eljárás közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt zajlott. Az  Alkotmánybíróság
legutóbb az  5/2017. (III. 10.) AB  határozatában semmisítette meg a  Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
ítéletét az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésébe ütközés miatt abból az  okból, hogy a  bíróság helyben hagyott
egy jogszabálysértő közigazgatási határozatot, ezzel mintegy »elfogadva« az alaptörvény-ellenességet” {3071/2017.
(IV. 19.) AB  végzés, Indokolás [12]}. Az  Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a  tisztességes hatósági eljáráshoz
való jog érvényesülését tartalmi vizsgálathoz köti, amely során elemzi az  alapjog sérelmére vezető jogszabályi
környezetet, a szabályozás célját, a konkrét ügy tényállását, illetve az abból levont következtetéseket az adott esetre
vonatkoztatható alapjogsérelemre {19/2015. (VI. 15.) AB határozat, 17/2015. (VI. 5.) AB határozat, 3174/2014. (VI. 18.)
AB határozat}.
[32] Az Alkotmánybíróság joggyakorlata következetesen kifejezésre juttatja, hogy a közigazgatási szerv a jogalkalmazás
során, a  konkrét eljárásaiban sem hagyhatja figyelmen kívül az  ügyfél jogait, egyidejűleg kell teljesítenie
közérdekvédelmi és szubjektív jogvédelmi funkcióját. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény hatálya alatt is
alapelvként kezelte a  közigazgatás jognak alárendelt tevékenységére vonatkozó jogállami parancsot {5/2013.
(II.  21.) AB  határozat, Indokolás [37]; 24/2015. (VII. 7.) AB  határozat, Indokolás [20]; 30/2017. (XI. 14.) AB  határozat,
Indokolás [85]}. Ellentétben a XXVIII. cikk (1) bekezdésének a tartalmával, a testület rendszerszintű, és a XXVIII. cikk
(1)  bekezdésének tartalmát meghatározó, abszolút jogot eddig gyakorlatában nem azonosított a  tisztességes
ügyintézéshez való alapjog kapcsán. Ugyanakkor megállapította számos olyan, az  alapjog tartalmához tartozó
részjogosítvány – korábban törvényben garantált jog – alapjogi jellegét, amelyek az ügyfelet helyezik középpontba,
és amelyek érvényesítése, a  vizsgálati típusú hatósági eljárás alaki és anyagi hatékonyságát (gyorsaságát,
szakszerűségét, törvényességét), összességében jognak alárendeltségét hivatottak szolgálni. E  részjogosítványok
a korlátozhatóság szempontjából az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése szerinti rezsim alá tartoznak.
Ilyen, az  észszerű határidőben meghozott döntéshez való részjogosítványként tekintett az  Alkotmánybíróság
a  hatóság eljárásának időbeli dimenziójára {3/2014. (I. 21.) AB  határozat, Indokolás [71]–[77]; 17/2015. (VI. 5.)
AB határozat Indokolás [108]}. A hatósági eljárás alapjogilag is értékelt elemének minősítette a határozat közlését
{6/2017. (III. 10.) AB  határozat, Indokolás [37]–[39]} és a  közlés módját {17/2015. (VI. 5.) AB  határozat, Indokolás
[109], megerősítette: 35/2015. (XII. 16.) AB határozat, Indokolás [27]}. Végül a testület a XXIV. cikk (1) bekezdésének
részeként nevezte meg a fegyveregyenlőség jogát is az olyan hatósági eljárásokban, amelyek ellenérdekű ügyfelek
részvételével zajlanak {10/2017. (V. 5.) AB határozat, Indokolás [61]–[63]}.
[33] A tisztességes hatósági eljárás követelménye egyetlen hatósági eljárásban sem sérülhet, jóllehet az  Alaptörvény
XXIV.  cikk (1)  bekezdéséből fakadó követelményrendszer eltérő lehet az  egyes szakigazgatási eljárásokban, azok
sajátosságaira tekintettel. Az  Alaptörvényből levezethető követelményeknek tehát figyelemmel kell lenniük
az  egyes szakigazgatási eljárások speciális vonásaira {3223/2018. (VII. 2.) AB  határozat, Indokolás [31]–[34]}.
Az Alkotmánybíróság az alábbiak szerint azonosította az ügyfél részvételi jogait a  tisztességes hatósági eljáráshoz
fűződő jog részeként. „Az Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdése szerinti alapjog alanya […] az  ügyfél […]. E  jog
kötelezettje a közigazgatási hatóság […]. Az alapjog rendeltetése, hogy ügyfélközpontú megközelítésben biztosítsa
a  közérdek és a  szubjektív jogvédelem közötti egyensúlyt, az  anyagi jog érvényesülését, végső fokon a  hatóság
jogszerű működését. Tartalmát tekintve a  tisztességes hatósági eljáráshoz való jog magában foglalja azokat
a részjogosítványokat, amelyek az ügyfél részvételi jogainak biztosítása megkövetel. Összetevői közé tartozik ezért
egyebek mellett a  nyilatkozattétel és a  szankció-megállapítással végződő közigazgatási eljárásokban a  hatékony
védekezéshez való jog” {3223/2018. (VII. 2.) AB határozat, Indokolás [57]}.
[34] 2. Az Alkotmánybíróság az EJEB joggyakorlatát is áttekintette.
 [35] A tanúk vonatkozásában a  terheltet megillető jogokat az  EJEB nem tekinti korlátozhatatlannak, ugyanakkor egy
török ügyben elmarasztalta az államot, mert a kérelmezőt három csendőr vallomása alapján ítélték el, azonban sem
nyomozati szakban, sem bírósági szakban nem volt lehetősége kérdéseket intézni a tanúkhoz [Hulki Günes kontra
Törökország, (28490/95), 2003. június 19.].
[36] Az EJEB elmarasztalta az  államot azért is, mert a  terhelt azért nem tudott megfelelően kérdéseket intézni
a  tanúkhoz, mert a  hatóságok nem biztosítottak a  számára jogi képviselőt [Kolu kontra Törökország (35811/97),
2005. augusztus 2.]. Ugyanakkor nem tekintette egyezménysértőnek az EJEB, hogy a nyomozati szakban kihallgatott
és szembesített tanút a  bírósági eljárásban eltűnése miatt nem lehetett meghallgatni, azonban a  védelemnek
lehetősége volt a  tanú vallomásának hitelt érdemlőségét kétségbe vonni és az  ítélet nem kizárólag ezen
tanúvallomáson alapult [Isgró kontra Olaszország (Series A no. 194-A), 1991. február 19.].
[37] Az EJEB azért marasztalta el Franciaországot, mert a kérelmezőt a sértett és annak barátnője tanúvallomása alapján
ítélték el, egyéb bizonyíték nem állt rendelkezésre, továbbá a  bírósági szakban nem került sor a  tanúk ismételt
kihallgatására [Delta kontra Franciaország (Series A no. 191-A), 1990. december 19.].
[38] Az anonim tanúk vonatkozásában az  EJEB egyezménysértést állapított meg, mivel a  terhelt előtt ismeretlen,
nyomozati szakban kihallgatott tanúk vallomását oly módon használták fel a  bírósági eljárásban, hogy
a  védelemnek közvetett módon sem adtak lehetőséget a  tanúkhoz kérdések intézésére [Kostovski kontra
Hollandia (Series A no. 166), 1989. november 20.]. Az EJEB számos ítéletében rögzítette, hogy anonim tanúk esetén
a védelem számára lehetőséget kell adni arra, hogy tanúvallomások hitelt érdemlőségét kétségbe vonja [Windisch
kontra Ausztria (Series A  no. 186), 1990. szeptember 27., Van Mechelen és mások kontra Hollandia (1997-II, 691),
1997. április 23.]. Az  EJEB ugyanakkor nem találta az  egyezménybe ütközőnek, amikor a  védelem nem jelezte,
hogy kérdéseket kíván intézni a  tanúhoz, majd több tárgyalással később kifogásolta, hogy nem volt lehetősége
a kérdésfeltevésre [Solakov kontra Macedónia (47023/99), 2011. október 31.].
[39] 3. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 26. § (1) bekezdése szerinti érdemi vizsgálata során szükségesnek tartotta a „védett
tanúra” vonatkozó jogszabályi környezet és a szabályozás céljának bemutatását.
[40] Az Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdése értelmében alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely
alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan,
az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. A  jelen ügyben a  Ket. 54.  §
(4)–(6) bekezdéseiben, majd később a Ket. 39/A. §-ában lényegileg azonos tartalommal szabályozott „védett tanú”
jogintézménye és annak hatósági jogértelmezése, amelyet a  felülvizsgálatot végző bíróságok a  közigazgatási
perben megerősítettek, az  indítványozó ügyfél részvételi jogai közül a  nyilatkozattételhez és a  védekezéshez való
jogot érintette, amelybe beletartozik az  iratbetekintéshez való jog és a  tanúhoz kérdések indítványozásának joga.
Az  indítványozó ezen alapjogai – amelyeket a Ket. 54. § (4)–(6) bekezdéseiben, majd a Ket. 39/A. §-ában rögzített
szabályozás a tanút az Alaptörvény VI. cikk (3) bekezdése alapján megillető alapjoga alapján – az Alaptörvény I. cikk
(3) bekezdése szerinti tesztnek megfelelően korlátozhatók {3223/2018. (VII. 2.) AB határozat, Indokolás [58]}.
[41] A tanúvédelem kifejezett szabályozására hazánkban elsőként a  büntető eljárással összefüggésben került
sor, a  büntetőeljárásról szóló törvény módosításáról szóló 1994.  évi XCII.  törvény vezette be a  tanú adatainak
zárt kezelésének lehetőségét, majd az  1998.  évi LXXXVIII.  törvény iktatta be a  különösen védett tanú
jogintézményét a  magyar jogrendbe. Ezt követően a  2003. július 1-jén hatályba lépett régi Be. már külön cím
alatt, a 95. §–98/A. §-okban szabályozta a tanú védelmét. Annak ellenére, hogy a tanú védelmét a tételes jog csak
a 1990-es években kodifikálta, már az 1486. évi XIV. törvénycikk 7. §-a elismerte, hogy a hamis tanúvallomás adott
esetben a  tanú megfélemlítésére vagy befolyásoltságára vezethető vissza. Werbőczy István Tripartituma (Második
rész, 27. cím, 3.  §) akként fogalmaz, hogy „[E]lőször (mondám) megkívántató a  szabadság, hogy mindenik tanú
szabadon és félelem nélkül önként és nem erőszakos kényszer alatt, hanem csupán törvényes megkérdezésre
tegyen bizonyságot a  valóságra nézve, nehogy az  igazság a  fegyver között, elnémulni lássék.” A  magyar büntető
eljárásjog azonban az 1990-es évekig nem szabályozta a mai értelemben vett tanúvédelem jogintézményét.
[42] Az Alkotmánybíróság az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése szerinti érdemi vizsgálata során azt veszi górcső alá, hogy
a  vizsgált jogszabályi rendelkezések megfelelnek-e a  szükségességi-arányossági tesztnek, azaz a  jelen ügyben
a „védett tanúnak” az Alaptörvény VI. cikk (3) bekezdése alapján fennálló személyes adatok védelméhez fűződő jogát
érvényre juttató Ket. 54. § (4)–(6) bekezdései, majd a Ket. 39/A. §-a szükséges, illetve arányos mértékben korlátozta-e
az indítványozó tisztességes hatósági eljáráshoz és tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát.
[43] A „védett tanú” eredetileg büntetőügyekben alkalmazott bizonyítási eszköz, amely a  közigazgatási eljárásokban is
átvételre került, azonban nem a büntető eljárásjog szabályozásával azonos tartalommal. Ezen túlmenően a régi és
az  új polgári perrendtartásban, illetve a  szabálysértési törvényben is szerepel a  tanú személyes adatainak zártan
kezelésére vonatkozó szabályozás, azonban a  Ket.-be átültetett rendelkezések a  polgári perrendtartásbeli és
a szabálysértési szabályozással sem teljesen azonos tartalmúak.
[44] A Ket. 54.  § (4)  bekezdése, amely a  tanú adatainak zárt kezeléséről rendelkezik 2005. november 1-jén lépett
hatályba, majd a  közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004.  évi CXL.  törvény
módosításáról szóló 2008.  évi CXI.  törvény iktatta be 2009. október 1-jével a  39/A.  §-t, amely lényegileg azonos
módon szabályozta az  ún. „védett tanú” jogintézményét. A  2009. október 1-je előtti és utáni szabályozás közötti
legfontosabb különbség, hogy korábban a hatóság vezetője mérlegelhette, hogy a tanú indokolt kérelmét teljesíti,
míg a  már 39/A.  §-ában testet öltő szabályozás értelmében a  hatóságnak nincs mérlegelési joga a  tanú azon
valószínűsítése esetén, amely szerint őt a  tanúvallomásával összefüggésben súlyosan hátrányos következmény
érheti, köteles volt a kérelmet teljesíteni. A Ket. – 2009. október 1-je előtt az 54. § (5) bekezdésében, majd a 39/A. §
(3) bekezdésében – mindvégig úgy szabályozta e jogintézményt, hogy a zártan kezelt adatokat tartalmazó iratokat
az ügy iratai között elkülönítetten, lepecsételt, lezárt borítékban kellett elhelyezni, valamint az 54. § (6) bekezdése
értelmében a  „védett tanú” meghallgatásán nem lehet jelen az  ügyfél és az  eljárás egyéb résztvevője sem,
a  vallomásról a  hatóságnak kivonatot kellett készítenie és az  iratbetekintés során kizárólag ezen zártan kezelt
adatokat nem tartalmazó kivonatot ismerheti meg az  ügyfél. 2009. október 1-je előtt a  Ket. 54.  § (5)  bekezdése
értelmében a tanúnak a természetes személyazonosító adatait tartalmazó boríték felnyitására csak az ügy előadója
és a hatóság vezetője, a felügyeleti szerv erre felhatalmazott ügyintézője és vezetője, az illetékes ügyész és a bírósági
felülvizsgálat során eljáró bíró jogosult. 2009. október 1-je után a Ket. 39/A. § (4) bekezdése alapján a zártan kezelt
adatok megismerésére csak az  ügyintéző, a  jegyzőkönyvvezető és a  leíró, a  hatóság vezetője, a  felügyeleti szerv,
valamint a fellebbezés elbírálására jogosult hatóság erre felhatalmazott ügyintézője és vezetője, az illetékes ügyész
és a bírósági felülvizsgálat során eljáró bíró jogosult.
[45] A zártan kezelt adatok megismerésére jogosult személyeket a  Ket. taxatíven határozza meg, következésképpen
a  jogszabályban megjelölt személyeken kívül más személy előtt nem fedhetők fel a „védett tanúk” zártan kezelt
adatai. A  Ket. 54.  §-a, majd a  39/A.  §-a alapján elrendelt természetes személyazonosító adatok és lakcím zárt
kezelése következtében a  tanú anonim marad az eljárásban, amely fizikai anonimitást is jelent. Kiemelendő, hogy
a  Ket.-ben szabályozott „védett tanú” esetében a  fizikai anonimitás biztosítása nem a  GVH által meghonosított
értelmezés, hiszen a  Ket. Szakértői Bizottságának szakmai véleményét tartalmazó 18. számú módszertani
állásfoglalása, illetve a  Ket. Nagykommentárja is ezen értelmezést tartalmazza. Mindezek alapján jogszabályi
felhatalmazás hiányában a hatóság az ügyfelek kérelmére, még a „védett tanú” megnevezése esetén sem fedheti fel
a „védett tanú” személyi adatait, erre csak a „védett tanú” nyilatkozata alapján van lehetőség.
[46] Az Ákr. a  28.  §-ban fenntartotta a  korábbi Ket. szabályozást, azonban 2018. január 1-jétől már hivatalból is helye
van az adatok zárt kezelése elrendelésének. A GVH által folytatott versenyfelügyeleti eljárások esetében az adatok
zártan kezelésére vonatkozó szabályozást 2018. január 1-jétől már nem az Ákr., hanem a Tpvt. 54/A. §-a tartalmazza,
azonban a versenyfelügyeleti eljárásban továbbra sincs lehetőség a tanú természetes személyazonosító adatai zárt
kezelésének hivatalból történő elrendelésére.
[47] A szabálysértésekről szóló 2012.  évi II.  törvény (a  továbbiakban: Sztv.) 63.  §-a értelmében a  tanú adatainak zárt
kezelése kérelemre vagy hivatalból rendelhető el, azaz a hatóság mérlegelésére bízza a tanú ilyen irányú kérelmének
teljesítését, ugyanakkor a  (2)  bekezdés b)  pontja kifejezetten szabályozza, hogy a  személyes adatok zártan
kezelésének megszüntetésére csak a tanú beleegyezésével kerülhet sor.
[48] A polgári perrendtartásról szóló 1952.  évi III.  törvény (a  továbbiakban: régi Pp.) rendelkezései közé a  2008.  évi
XXX.  törvény iktatta be a  tanú adatainak zárt kezelésének szabályozását a  91/2007. (XI. 22.) AB  határozatban
megállapított mulasztásra tekintettel. A régi Pp. 171/A. §-a alapján a peres eljárásokban a bíróság a tanú személyi
adatait, különösen indokolt esetben a  nevét is zártan kezeli. A  régi Pp. a  tanúbizonyítást indítványozó félre
telepíti annak kötelezettségét, hogy megnyilatkoztassa az  idézni indítványozott tanút adatainak zártan kezelése
kérdésében, ugyanakkor a  személyi adatok zártan kezelését a  tanú is kérheti a  kihallgatása megkezdése előtt.
A  polgári perrendtartásról szóló 2016.  évi CXXX.  törvény (a  továbbiakban: Pp.) 285.  §-a fenntartotta a  régi Pp.
szerinti szabályozást azzal a  különbséggel, hogy a  tanú személyi adataira vonatkozó bejelentést megsértő felet
a  tanú 15  napon belül előterjesztett kifogására a  bíróság pénzbírsággal sújtja. A  közigazgatási perrendtartásról
szóló 2017. évi I.  törvény (a továbbiakban: Kp.) 78. §-a értelmében a Pp. a bizonyításra – így a tanú adatainak zárt
kezelésére – vonatkozó szabályait kell alkalmazni a közigazgatási perben.
[49] A régi Be.-be az  1998.  évi LXXXVIII.  törvény iktatta be az  ún. különösen védett tanú jogintézményét, amely
a  közvetlenség elvével szakítva lehetővé tette az  anonim tanúk vallomástételét. A  régi Be. megkülönbözteti
egymástól a  tanú személyi adatainak zárt kezelését (96.  §) és a  különösen védett tanú jogintézményét (97.  §),
mivel csak ezen utóbbi státusz jár a  tanú fizikai anonimitásával, hiszen a  „csak” zárt adatkezelésben részesülő
tanú vallomástételekor a  vádlott jelen van a  tárgyalóteremben, így a  tanú személyi adatait ugyan nem ismerheti
meg, azonban a  tanút láthatja, vallomásának megtételekor egyidejűleg jelen lehet és kérdések feltevését
indítványozhatja. A  különösen védett tanú azonban a  terhelt előtt fizikailag is anonim marad, mivel a  tárgyalásra
nem idézhető, illetve tárgyaláson nem hallgatható ki. A  különösen védett tanúvá nyilvánítást a  szabályozás
szigorú feltételekhez köti: (i) vallomása kiemelkedő tárgyi súlyú ügy lényeges körülményeire vonatkozik,
(ii) a vallomásától várható bizonyíték mással nem pótolható, (iii) személye, tartózkodási helye, illetve azon tény, hogy
tanúként kívánják kihallgatni, a  terhelt és a  védő előtt nem ismert, (iv) a  tanú személyének felfedése a  tanú vagy
hozzátartozója életét, testi épségét vagy személyes szabadságát súlyos fenyegetésnek tenné ki. A tanú különösen
védetté nyilvánításáról az  ügyész indítványára a  nyomozási bíró dönt a  régi Be. 210.  § (3)  bekezdése alapján,
majd a  különösen védetté nyilvánított tanút is a  nyomozási bíró hallgatja ki, illetve készíti el a  tanúkihallgatás
jegyzőkönyvi kivonatát. Amennyiben az  ügyész a  különösen védett tanú vallomását bizonyítékként kívánja
felhasználni, a  vallomásról készített kivonatot csatolja az  iratokhoz, amely a  régi Be. 219.  § (5)  bekezdése alapján
az  okiratokra vonatkozó szabályok szerint használható fel bizonyítékként. Amennyiben a  vádlott, illetve védője
a  különösen védett tanút megnevezi, illetőleg személyét más kétséget kizáró módon azonosítja, a  bíróság
megszünteti a tanú különösen védetté nyilvánítását, amelyhez nem szükséges a tanú hozzájárulása. A tanács elnöke
ilyen esetben egyidejűleg kezdeményezi a  tanú védelmének más formáját. A  büntetőeljárásról szóló 2017.  évi
XC.  törvény (a  továbbiakban: Be.) 90–93.  §-ai szabályozzák a  különösen védett tanú jogintézményét, amely nem
változtatott az elrendelés feltetételein, ugyanakkor a Be. alapján a különösen védett tanú vallomása is az ügy iratai
között, zártan kerül kezelésre, illetve a kihallgatására technikai eszközzel torzított telekommunikációs úton kerül sor
vagy megkeresett bíróság, illetve kiküldött bíró végzi.
[50] A jogszabályi környezet áttekintését követően megállapítható, hogy a  „védett tanúra” vonatkozó Ket.-beli
szabályozás, amely az  Ákr.-ben és a  Tpvt.-ben is átvételre került, a  tanú indokolt kérelmére, súlyos hátrány
valószínűsítése esetén a  hatóság kötelezettségévé teszi a  tanú személyes adatainak zártan kezelését, amelynek
következtében a  versenyfelügyeleti eljárás során – és más közigazgatási eljárások során is – a  tanú fizikailag
anonimmá válik, ily módon az ügyfél, illetve képviselője nem lehet jelen a tanú meghallgatásán, hozzá közvetlenül
kérdést nem intézhet, azonban az  utólagos közvetett kérdezését a  jogszabály lehetővé teszi, illetve a  tanú
vallomását az  iratbetekintési jog megnyíltakor a  zártan kezelt adatok törlését követően, kivonat formájában
az ügyfelek megismerhetik és arra észrevételt tehetnek.
[51] A Ket. és az  Ákr. „védett tanú” szabályozása a  közigazgatási eljárástípusból adódó különbségeken túlmenően
alapvetően abban különbözik a régi és a Pp., illetve a régi és a Be. szabályozásától, hogy a „védett tanú” ügyfél általi
megnevezése esetén jogszabályi felhatalmazás hiányában nincs lehetőség a „védett tanú” kilétének felfedésére.
[52] Az Alkotmánybíróság joggyakorlatában mindezidáig csak a  büntető eljárás, illetve a  polgári peres eljárások
vonatkozásában foglalkozott a tanúk adatainak zárt kezelésével.
[53] Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény negyedik módosítása (2013. március 25.), a 22/2012. (V. 11.) AB határozatban
és a  13/2013. (VI. 7.) AB  határozatban a  korábbi alkotmánybírósági határozatokban foglaltak felhasználhatóságát
illetően rögzített szempontok – {22/2012. (V. 11.) AB  határozat, Indokolás [40]; 13/2013. (VI. 17.) AB  határozat,
Indokolás [27]–[34]} – alapján megerősíti, hogy azon korábbi megállapításait, amelyek a  tanú adatainak zártan
kezelésére vonatkoznak az  Alaptörvény XXIV. és XXVIII.  cikkei alapján is irányadónak tekinti. Az  Alkotmánybíróság
a 45/2009. (IV. 10.) AB határozatban megállapította, hogy „az a különbség, ami a tanúvédelem szempontjából fennáll
a tanúk helyzetében attól függően, hogy a katonai vétség elbírálása a büntetőeljárásban vagy az egyes szervezetek
fegyelmi eljárásaiban történik, sérti a  diszkrimináció tilalmát” (ABH 2009, 324, 336–337.). Az  Alkotmánybíróság
a 104/2010. (VI. 10.) AB határozatban rögzítette, hogy „[A]z Alkotmányból nem vezethető le az állam alkotmányos
kötelezettsége a  tanúvédelmi rendszer szabályozására és működtetésére, sem közvetlenül az  élethez és
a  szabadsághoz való alapvető jogból, sem közvetetten az  állam intézményvédelmi kötelezettségéből, illetve
a  bíróság igazságszolgáltatási feladataiból. […] [a] tanú törvényben meghatározott személyi adatainak (születési
ideje és helye, anyja neve, lakóhelyének és tartózkodási helyének címe, a  foglalkozása, a  személyazonosító
okmány száma, kivételesen a neve) zárt kezelése a tanúvédelmi rendszer első lépcsője. Ennek a védelmi formának
az  a  lényege, hogy bár a  tanú a  megjelenési kötelezettségének minden esetben, továbbá a  vallomástételi
kötelezettségének – ha nincs mentessége – köteles eleget tenni, azonban személyi adatait csak a  nyomozó
hatóság, az  ügyész, iletve a  bíróság ismerheti meg. A  sajátos iratkezelési és másolatadási szabályokkal biztosított
védelem csak a  tanú beleegyezésével oldható fel, ennek hiányában a  zárt kezelés az  eljárás jogerős befejezése
után is értelemszerűen fennmarad. […] A  büntetőeljárás alá vont személy tisztességes eljáráshoz való joga és
a  védelemhez való jog szempontjából lényeges, hogy a  tanú adatainak zárt kezelése nem korlátozza a  terhelt és
a  védő alapvető eljárási jogainak érvényesülését. A  tanú és a  védő a  tárgyaláson találkoznak, a  terhelt és védője
hallja a tanú vallomását, a tanúnak közvetlenül kérdéseket tehetnek fel, a vallomásra észrevételt tehetnek, csupán
a  tanú neve, lakcíme, foglalkozása stb. marad számukra ismeretlen. A  terheltnek és a  védőnek sem a  tisztességes
eljáráshoz való jog, sem pedig a  védelemhez való jog körében nem merülhet fel olyan, az  alkotmányossági
megítélés szempontjából releváns érdeke, hogy a  tanú személyes adatait megismerjék” (ABH 2010, 5562.).
Az  Alkotmánybíróság a  166/2011. (XII. 20.) AB  határozatában ismételten kifejezésre juttatta, hogy „nincs olyan
alkotmányos alapjog, illetve alkotmányos cél, amelynek védelme, illetve elérése szükségessé tenné a  tanú
információs önrendelkezési jogának korlátozását, akkor ha maga vagy az  érdekében eljáró ügyvéd az  adatok zárt
kezelését kéri” (ABH 2011, 545.).
[54] Az indítványozó XXIV. és XXVIII. cikk szerinti kifogása a Ket. „védett tanú” jogintézményének a GVH és a bíróságok
általi értelmezése vonatkozásában alapvetően arra vonatkozott, hogy a  jogalkalmazók lényegében a  régi Be.
szerinti különösen védett tanúi státuszt biztosítanak a közigazgatási eljárásban a tanúk adatainak zártan kezelésével
anélkül, hogy a  régi Be. szerinti garanciák érvényesülnének. Az  Alkotmánybíróság ennek kapcsán utal arra, hogy
a  közigazgatási eljárások, így a  versenyfelügyeleti eljárás sem kontradiktórius jellegű, a  bizonyítás felvétele nem
nyilvános tárgyaláson történik. Az  Alkotmánybíróság visszautal továbbá a  30/2014. (IX. 30.) AB  határozatra,
amely szerint „a kartellügyekben lefolytatott hatósági eljárások kimenetele az  eljárás alá vont személy számára
a  büntetőjogi elmarasztaláshoz sok tekintetben hasonló hátrányokkal járhat. Versenyfelügyeleti eljárás alá
vállalkozások vonhatók, melyek jellemzően jogi személyek (társaságok). A  büntetőjogi elmarasztaláshoz hasonló
hátrány e szervezetek tekintetében a bírság, mely – mértékétől függően – a vállalkozás gazdasági megrendüléséhez,
akár fizetésképtelenségéhez és emiatt megszűnéséhez is vezethet. Versenyügyekben a  GVH azonban nem
természetes személyek bűnössége felől dönt, a felelősségre vonással olyan súlyú stigmatizáció, negatív társadalmi
előítélet, illetve kifejezett joghátrány, mint a  büntetőjogi elítéléssel, nem jár. A  versenyellenes magatartáshoz
–  a  büntetőjog ultima ratio jellegével összefüggésben álló – súlyos alapjog-korlátozással járó büntetések
nem kapcsolódnak. A  versenyfelügyeleti eljárás ezért nem tekinthető a  szoros értelemben vett büntetőjogi
vád elbírálására irányuló eljárásnak (hard core of criminal law), emiatt ugyanolyan szigorú követelmények,
mint a  tulajdonképpeni büntetőeljárások tekintetében, az  ilyen eljárásokkal szemben nem támaszthatóak.
Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdéséből az  államnak az  a  kötelezettsége fakad, hogy a  GVH határozatának
bírósági felülvizsgálatát a XXVIII. cikknek megfelelő tisztességes eljárásban biztosítsa. Ebbe beletartozik az is, hogy
a  »vádról való döntéssel« szemben megfogalmazott követelményeknek megfelelően (azaz a  tulajdonképpeni
büntetőeljárásokhoz képest korlátozottabb módon ugyan, de) érvényesülniük kell a  kartellügyekben is” {30/2014.
(IX.  30.) AB  határozat, Indokolás [61]–[62]}. Következésképpen a  versenyfelügyeleti eljárások vonatkozásában
önmagában nem vet fel alapjogi sérelmet, hogy a  büntetőeljárási törvényekben szereplő garanciarendszer nem
kerül teljeskörűen adaptálásra.
[55] Az Alkotmánybíróság rámutat arra, hogy még a  büntetőeljárás egésze vonatkozásában sem áll fenn alkotmányos
kötelezettsége a  jogalkotónak arra vonatkozólag, hogy a  védelemhez való jog „az egyes eljárási szakaszokban
azonos tartalommal és egységes részletszabályokkal érvényesüljön” {3206/2016. (X. 17.) AB végzés, Indokolás [38]}.
Az Alkotmánybíróság ennek kapcsán kiemeli, hogy a versenyfelügyeleti eljárás ügyfeleit megillető védelemhez való
jog nem korlátozhatatlan alapjog, a tanúk adatainak zártan kezelésével a védelemhez való jog – e vonatkozásban –
ugyan korlátozottabban érvényesülhet ezen eljárások során, mivel az ügyfelek a tanúk fizikai anoniomitása folytán
nem ellenőrizhetik a „védett tanúk” személyazonosságát, egyéb személyi körülményeit, ezáltal a  vallomásoknak
a  tanúk kilétét felfedő részeit sem, azonban ezen korlátozás nem okoz alapjogi sérelmet pusztán azon az  alapon,
hogy a  büntetőeljárások kontradiktórius jellegéből adódóan büntetőügyekben a  védett tanúk fizikai anonimitása
szűkebb körben érvényesül, hiszen a  versenyügyekben – ellentétben a  büntetőügyekkel – az  elkövetők indítékai,
jogsértéssel elért hasznai, valamint a  velük szemben alkalmazott szankciók teljes mértékben pénzügyi jellegűek,
amelyek ráadásul nem természetes személyekhez, hanem vállalkozásokhoz kötődnek.
[56] Következésképpen a védelemhez való joggal ütköző közigazgatási tanúvédelemnek nem kell a büntetőeljárásjoggal
mindenben egyező, teljes körű garanciákat biztosítani az  ügyfelek számára. Az  Alkotmánybíróság szerint
a védelemhez való jog, illetve az ügyfelet megillető részvételi jogok megfelelően érvényesülnek, ha az ügyfeleknek
már a közigazgatási eljárás során módjukban áll a velük szemben megállapítani tervezett tényállással kapcsolatban
észrevételeik, kifogásaik előadása, további bizonyítási indítványok tétele, mindez azonban nem követeli meg,
hogy az  ügyfelek közvetlenül ellenőrizhessék a  tanúk adatait, körülményeit. Az  Alkotmánybíróság utal arra, hogy
ezen adatok, körülmények közvetlen ismeretének hiánya nem gátolja meg az  ügyfeleket abban, hogy a  tanúk
elfogultságának, egyéb motivációinak feltárását indítványozzák, amely bizonyítási indítvány vonatkozásában
a hatóságnak indokolási kötelezettsége áll fenn – legkésőbb – érdemi döntésében.
[57] Az Alkotmánybíróság utal arra, hogy versenyügyekben a  „védett tanúként” vallomást tevő személyeknek, vagy
hozzátartozóiknak elsősorban nem az  élete, testi épsége kerül veszélybe az  eljárásban történő közreműködésük
miatt, azonban a gazdasági jellegű versenyügyekben a kiemelt jelentőségű pénzügyi szankciókkal fenyegetettség
következtében jellemzően egzisztenciális hátránnyal, fenyegetettséggel kell számolniuk, amely szintén súlyos
hátránynak minősül. Ennek oka, hogy Magyarország földrajzi adottságaiból adódóan az  egyes piacokon szereplő
vállalkozások vezetői, munkavállalói jellemzően ismeretségben állnak egymással, ezért az  egyik vállalkozásnál
dolgozó munkavállaló terhelő tanúvallomása esetén feltételezhetően nehezebben vagy rosszabb feltételekkel
kapna munkát a  szektorban, figyelemmel arra, hogy a  munkáltatója reputációjának, illetve pénzügyi érdekeinek
jelentős sérelmével járó kartell elmarasztalásával záruló ügyben közreműködött.
[58] Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a „védett tanúként” megjelenő eljárási résztvevők személyazonosságának
feltárására irányuló ügyfél általi megnevezés nem szükséges és a  tanút potenciálisan érő hátrányok miatt nem
is arányos eszköze a  zárt adatok nyílttá tételének, mivel a  közigazgatási hatóságok számára a  fizikai anonimitás
eljárásbeli biztosításán kívül egyéb tanúvédelmi eszközök, mint pl. rendőri védelem vagy új személyazonosság
biztosítása, nem állnak rendelkezésre.
[59] Mindezek alapján, amennyiben a  versenyfelügyeleti eljárás során, illetve azt követően a  bírósági felülvizsgálat
során az  ügyfelek „barkochba-szerű” eljárásvitele következtében a „védett tanú” személye megnevezésre kerülne,
a  hatóságnak egyrészt nem állna módjában a  tanú személyének védelmét biztosítani, másrészt ha a  szabályozás
adott esetben a későbbiekben a közigazgatási hatóság számára lehetővé is tenné a személyi védelem elrendelését,
az  egzisztenciális hátrányok, illetve fenyegetettség hatósági eszközökkel nem orvosolható. Megjegyzendő, hogy
büntető ügyekben a  védett tanúk jellemzően nem egzisztenciális fenyegetettséggel indokolják adataik zárt
kezelése iránti kérelmüket és a büntető hatóságok, bíróságok sem rendelkeznek olyan védelmi eszköztárral, amely
az egzisztenciális hátrányok vonatkozásában alkalmas lenne a tanúk védelmére.
[60] Az Alkotmánybíróság szerint a  „védett tanúk” ügyfelek általi közvetlen kérdezésére a  konkrét ügyben hatályos
jogszabályi környezet [Ket. 54.  § (6)  bekezdés] és a  későbbi szabályozás [Ket. 54.  § (4)  bekezdés] sem biztosított
lehetőséget abból adódóan, hogy a „védett tanú” meghallgatásán jogszabály tiltja az  ügyfél és az  eljárás egyéb
résztvevőjének jelenlétét. Mindezek alapján az  ügyféli jelenlét hiányában a „védett tanú” közvetlen kérdezésének
lehetősége fogalmilag kizárt. Az  Alkotmánybíróság szerint a  szabályozás a  „védett tanú” személyes adataihoz
fűződő jogát a  szükséges és arányos mértékben védi a  hatósági eljárás ügyfelét megillető jogokkal szemben.
Következésképpen a  hatóság és a  bíróságok a  tanú közvetlen kérdezésével kapcsolatos jogértelmezése
maradéktalanul összhangban áll az  alkalmazott jogszabályi rendelkezések az  Alaptörvénynek megfelelő
értelmezésével.
[61] Mindazonáltal a  „védett tanú” közvetlen kérdezésének kizárása arra tekintettel nem haladja meg az  ügyfél
nyilatkozattételi joga, illetve védelemhez való joga szükséges és arányos korlátozásának mértékét, mivel a fentebb
kifejtettek szerint a versenyfelügyeleti eljárás nem tekinthető szoros értelemben vett büntetőeljárásnak, ezért nem
követelmény valamennyi büntetőeljárási garancia érvényesülése.
[62] Mindezekre figyelemmel az Alkotmánybíróság az  indítványozó ügyében annak időbeli hatálya folytán alkalmazott
Ket. 54.  § (4)–(6)  bekezdései alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
alkotmányjogi panaszt az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdése valamint a  XXVIII.  cikk (1) és (3)  bekezdései
vonatkozásában elutasítja.
[63] 4. Az  indítványozó a  tisztességes eljárás követelményének megsértését nem pusztán arra alapítja, hogy nem
volt lehetősége közvetlenül kérdést intézni a  „védett tanúkhoz”, hanem a  „védett tanúk” meghallgatásának
menetével –  személyi körülményeikre, elfogultságukra történő nyilatkoztatás, a  nekik feltett kérdések
megismerhetetlenségének, illetve a  GVH-tól független személy kontrolljának hiányával – kapcsolatban is
kifogásokat fogalmazott meg.
[64] Az Alkotmánybíróság a  tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülését a  szabályozásának a  hatóság, valamint
a bíróságok által a konkrét versenyügyben követett jogértelmezése vonatkozásában vizsgálja.
[65] Az Alkotmánybíróság elöljáróban leszögezi, hogy az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés d)  pontja, valamint
az  Abtv. 27.  §-a alapján a  bírósági eljárást befejező döntéseket kizárólag alkotmányossági szempontból vizsgálja.
Következésképpen a  bírói döntés ellen benyújtott alkotmányjogi panasz nem tekinthető a  további jogorvoslattal
nem támadható bírósági döntés általános felülvizsgálata eszközének, mivel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi
panaszon keresztül is az  Alaptörvényt és az  abban biztosított jogokat védi {3111/2012. (VII. 26.) AB  végzés,
Indokolás [3]}. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság a bírói döntés irányának, a bizonyítékok bírói mérlegelésének
és értékelésének felülbírálatára sem rendelkezik hatáskörrel {3231/2012. (IX. 28.) AB  végzés, Indokolás [4]}.
Ezen túlmenően az  Alkotmánybíróság mindaddig tartózkodik attól, hogy törvényértelmezési és szakjogi
kérdésekben állást foglaljon, amíg a  jogalkalmazói jogértelmezés közvetlenül nem befolyásolja valamely alapjog
gyakorolhatóságát és tényleges érvényesülését {13/2014. (IV. 18.) AB határozat, Indokolás [51]}.
[66] Az indítványozó az  ügyében született ítéletek jogértelmezésével összefüggésben kifogásolta, hogy a  „védett
tanúk” zárt meghallgatása következében nem tudott meggyőződni a  védettség alapjául szolgáló okokról és
körülményekről, így e  tekintetben védekezéshez való jogát sem gyakorolhatta megfelelően. A  versenyfelügyeleti
eljárás nem kontradiktórius jellegű, ugyanakkor a  versenyhatósági határozatok bírósági felülvizsgálata során
az  eljáró bíróságoknak módjában állt a  „védett tanúk” vallomásáról készült jegyzőkönyveket teljes egészében,
valamint a GVH határozatának védettség alapjául szolgáló okokat és körülményeket vizsgáló 2. számú mellékletét
megtekinteni.
[67] Az Alkotmánybíróság kiemeli, hogy a  GVH határozata a  „védett tanúk” személyi körülményeit részletesen
feltárta, az  általuk elmondottakat a  rendelkezésre álló, más forrásból származó bizonyítékokkal összevetette.
Az  Alkotmánybíróság hangsúlyozza, az  a  körülmény, hogy a  GVH és a  bíróságok nem fedték fel a „védett tanúk”
kilétét, nem jelenti azt, hogy a GVH és a bíróságok ne vizsgálták volna meg részleteiben az indítványozónak a „védett
tanúk” motivációra vonatkozó kifogásai szempontjából a vallomások hitelességét. A GVH határozatát felülvizsgáló
bíróságok a GVH határozatában foglaltakat az iratok tanúsága szerint leellenőrizték, és mindezek alapján tekintették
a „védett tanúktól” származó bizonyítékokat hitelesnek, ugyanakkor a GVH és a bíróságok nem kizárólag a „védett
tanúk” vallomása alapján tartották megállapíthatónak a jogsértést, hanem számos egyéb, főként okirati, rajtaütésből
származó bizonyítékot értékeltek.
[68] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a versenyfelügyeleti eljárás és a bírósági felülvizsgálat alatt valamennyi
„védett tanú” vallomását tartalmazó jegyzőkönyvről készült kivonat hozzáférhető volt az  indítványozó számára.
Az  Alkotmánybíróság az  iratanyag alapján megállapította továbbá, hogy a  GVH több alkalommal is meghallgatta
a „védett tanúkat” és minden részletkérdésben kikérdezte őket, az általuk elmondottakat szabályosan és részletesen
rögzítette a  jegyzőkönyvekben. A  konkrét ügyben a „védett tanúk” meghallgatására a  versenyfelügyeleti eljárás
vizsgálati szakaszában a  Ket. 39.  §-a szerinti, a  meghallgatott által elmondottakat összefoglalóan rögzítő,
szövegszerkesztő útján készített jegyzőkönyv került felvételre.
[69] Az Alkotmánybíróság kiemeli, hogy a  közigazgatási per során eljáró bíróságok sem vesznek fel szó szerinti
jegyzőkönyvet a  tárgyalásokról és a  Ket. sem teszi kötelezővé a  hatóság számára, hogy a  versenyfelügyeleti
eljárás során tartott meghallgatásokról szó szerinti jegyzőkönyvet vegyen fel. Az  Alkotmánybíróság szerint
az  indítványozó által a  jegyzőkönyvezés hiányosságaival kapcsolatban előadottak érdemben nem vetik fel
az  eljárás tisztességességének sérelmét, mivel az  indítványozó előadása nem igazolta, hogy a  hatóság által
felvett jegyzőkönyvek nem tényszerűen rögzítették a  meghallgatáson elhangzottakat. Az  Alkotmánybíróság
megállapítja, hogy a „védett tanúk” meghallgatása során az  ügyfelet megillető, a  zártan kezelt adatok sérelmével
nem járó részvételi jogok megfelelően érvényesültek, hiszen valamennyi meghallgatásról szabályos jegyzőkönyv
készült, amelyek kivonatát az  indítványozó megismerhette, arra észrevételt tehetett mind a hatósági eljárás, mind
a  bírósági eljárás során, sőt közvetetten kérdések feltevését is indítványozhatta. Tekintettel arra, hogy a  fentebb
kifejtettek szerint a versenyfelügyeleti eljárás nem tekinthető szoros értelemben vett büntetőeljárásnak, ezért nem
követelmény a  büntetőeljárási garanciák teljes körű érvényesülése, így a  konkrét esetben a  bíróságok megfelelő
jogértelmezést követtek, amikor jóváhagyták a GVH azon gyakorlatát, hogy (i) a „védett tanú” egyidejű, elkülönített
helyiségben folyó, torzított hangon közvetített meghallgatását nem biztosítja, továbbá (ii) a  GVH és a  bíróságok
nem kizárólag a „védett tanúk” vallomására alapították a tényállás megállapítását, valamint (iii) a „védett tanúkhoz”
közvetetten kérdések indítványozására mind a  versenyfelügyeleti eljárás, mind a  bírósági felülvizsgálat során
lehetősége volt az  indítványozónak, mindamellett, hogy (iv) a „védett tanúk” vallomását tartalmazó kivonatokat
is hiánytalanul megismerhette az  iratbetekintési joga megnyíltával, és azzal szembeni kifogásait, észrevételeit
az  eljárások során mindvégig előadhatta. Az  Alkotmánybíróság kiemeli, hogy a  régi Pp. szabályai alapján bírósági
szakaszban sem nyílt meg a „védett tanúk” ügyfelek általi közvetlen kérdezésének lehetősége, mivel a közigazgatási
eljárásban zártan kezelt adatok a közigazgatási perben is megőrzik ezen minősítésüket.
[70] Az Alkotmánybíróság megjegyzi, az  indítványozó által e  körben hivatkozott Kostovski kontra Hollandia ügyben
hozott EJEB ítélet szerint az  is jogszerű megoldás, ha az  eljárás későbbi szakaszában tehetnek fel kérdéseket
a  vádlottak az  anonim tanúnak, vagyis önmagában még büntetőügyben sem következik abból jogsérelem, ha
az anonim tanúnak nem egyidejűleg tehet fel kérdéseket a vádlott.
[71] Az Alkotmánybíróság kiemeli, hogy a  Ket. vonatkozó rendelkezései – 2009. szeptember 30-ig az  54.  §
(4)–(6)  bekezdései, később a  39/A.  §-a – indirekt módon csak a  közvetlen kérdésfeltevés lehetőségét zárják ki
a  „védett tanú” meghallgatásán való ügyféli jelenlét tilalmazásával, azonban önmagában és általános jelleggel
a kérdésfeltevés lehetőségétől – például írásban indítványozott kérdések zárt meghallgatáson történő hatóság általi
feltevésének lehetőségétől – nem fosztják meg az ügyfeleket. A konkrét ügyben azonban a közigazgatási iratanyag
tanúsága szerint nem nyert igazolást, hogy az  indítványozó olyan konkrét kérdések feltevését indítványozta volna
a „védett tanúkhoz”, amelyeket a hatóság ne tett volna fel a tanúknak, ily módon nem állapítható meg a közvetett
kérdésfeltevés jogának, ezáltal a tisztességes eljárás sérelme.
[72] Az Alkotmánybíróság szerint nem eredményezi a tisztességes hatósági eljáráshoz való jog és a tisztességes bírósági
eljáráshoz való jog sérelmét az  sem, hogy a „védett tanúk” hatósági meghallgatását nem nyomozási bíró, vagy
az  Európai Bizottság eljárásaiban közreműködő Meghallgatási Tisztviselőhöz hasonló funkciót betöltő személy
végezte. A  Meghallgatási Tisztviselő pozícióját 1982-ben hozta létre az  Európai Bizottság annak érdekében,
hogy a  Bizottság tisztviselőihez képest egy független státuszú személy közreműködjön az  eljárások során
a  meghallgatások lebonyolítása, illetve az  iratokhoz való hozzáféréssel kapcsolatban a  Bizottság és a  felek között
kibontakozott viták tisztázása érdekében. A  Meghallgatási Tisztviselő az  ügyben készült jelentését csatolják
a Bizottság határozatához.
[73] Az Alkotmánybíróság elöljáróban rámutat arra, hogy a  GVH döntéseit, így a  jelen malomkartell ügyben hozott
érdemi határozatot az  eljáró versenytanács hozta, amelynek tagjai a  Tpvt. 37.  § (1)  bekezdése értelmében
a  döntéshozataluk során függetlenek, a  jogszabályok alapján meggyőződésüknek megfelelően döntenek,
döntéseik meghozatalával összefüggésben nem befolyásolhatók és nem utasíthatók. Következésképpen az  adott
ügyben eljáró versenytanács tagjai a  GVH szervezetén belül – a  törvény értelmében – a  döntéshozataluk során
függetlenséget élveznek, amelyből adódóan mind az eljárás alá vontaktól, mind a GVH más szervezeti egységeitől,
sőt a  GVH elnökétől és a  Versenytanács elnökétől függetlenül őrködnek az  adott ügyben a  jogszabályok
betartása, így a  meghallgatások szabályszerűsége, valamint az  ügyfelet megillető részvételi jogok, különösen
az  iratbetekintéshez való jog, valamint az  észrevételek, kifogások, bizonyítási indítványok megtételéhez való jog
megfelelő érvényesülése felett. Ezen túlmenően a  GVH határozatának bírósági felülvizsgálatára három fokon van
lehetőség, amely bírósági eljárásban a  30/2014. (IX. 30.) AB  határozat [66] bekezdésében is megerősített, illetve
az EJEB által a Menarini ügyben [A. Menarini Diagostics S. R. L. kontra Olaszország (43509/08, 2011. szeptember 27.].
lefektetett módon a teljes felülvizsgálat követelménye érvényesül. Az Alkotmánybíróság rámutat arra, hogy a GVH
szervezetén belüli elkülönített független döntéshozó szerv, az adott ügyben eljáró versenytanács számára – amely
a  döntéshozatallal összefüggésben egyebekben az  ügyfelet megillető részvételi jogok biztosításáért is felelős  –
a  konkrét ügyben és a  jelenleg is hatályos Tpvt. az  Európai Bizottság eljárásában közreműködő Meghallgatási
Tisztviselőnél egyrészt szélesebb körű függetlenséget biztosít, másrészt a  Tpvt. 72.  §-ában szabályozott módon
további vizsgálatra – pl. további tanúmeghallgatások, vagy a  meghallgatások megismétlésének szükségessége
esetén – visszaadhatja az  ügyet a  GVH vizsgálóinak, amelynek hatására az  ügy ismételten vizsgálati szakaszba
kerül. Mindeközben a  Meghallgatási Tisztviselő a  Bizottság eljárásával összefüggésben mindösszesen
az  álláspontját összegezheti a  jelentésében, amelynek megfelelően a  Bizottság vagy korrigálja az  eljárásával
kapcsolatban megfogalmazott kifogásokat, vagy annak figyelmen kívül hagyásával döntést hoz, ez  esetben is
a  Bizottság döntéséhez kerül csatolásra a  jelentés, csakúgy mint a  tanácsadó bizottság – amely a  tagállamok
versenyhatóságainak delegált képviselőiből álló döntéshozatali joggal nem rendelkező véleményező fórum  –
jelentése. Ezzel szemben a  GVH eljáró versenytanácsa az  általa feltárt eljárási szabálytalanságok esetén egyrészt
döntéshozatalra jogosult, másrészt a  feltárt eljárási hibák orvoslásának hiánya esetén ennek megfelelő tartalmú
érdemi döntést hoz, míg a  Meghallgatási Tisztviselőt az  ügy érdemével, sőt az  általa adott esetben feltárt eljárási
szabálytalanságokkal összefüggésben sem illeti meg döntéshozatali jog.
[74] Tekintettel arra, hogy a GVH eljárása nem tekinthető a szoros értelemben vett büntetőjogi vád elbírálására irányuló
eljárásnak, ezért nem áll fenn olyan követelmény, amely a  büntetőeljárás szabályaival egyező rendelkezések
alkalmazását indokolná, ily módon a konkrét ügyben hatályos és az azt követően hatályba lépett szabályozás sem
tette lehetővé a  versenyfelügyeleti eljárásban nyomozási bíró közreműködését, valamint a  régi Be. szabályainak
közigazgatási hatóság, illetve a felülvizsgálatot végző közigazgatási bíróságok általi alkalmazását.
Mindezekre figyelemmel az  Alkotmánybíróság a  Kúria Kfv.II.37.672/2015/28. számú ítélete alaptörvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt az  Alaptörvény XXIV.  cikk
(1) bekezdése valamint a XXVIII. cikk (1) és (3) bekezdései vonatkozásában elutasítja.
[75] 5. Az Abtv. 46. § (1) bekezdése feljogosítja az Alkotmánybíróságot, hogy ha a hatáskörei gyakorlása során folytatott
eljárásában a jogalkotó általi mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség fennállását állapítja meg, a mulasztást
elkövető szervet – határidő megjelölésével – felhívja feladatának teljesítésére. A 46. § (2) bekezdés c) pontja alapján
a  jogalkotói feladat elmulasztásának minősül, ha a  jogi szabályozás Alaptörvényből levezethető lényeges tartalma
hiányos.
[76] Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megvizsgálta, hogy a közigazgatási eljárásokban érvényesülő „védett tanú”
szabályozás összhangban van-e az Alaptörvényből levezethető követelményekkel.
[77] Az Alkotmánybíróság kiemeli, hogy a  Ket., illetve jelenleg az  Ákr. valamint a Tpvt. rendelkezései alapján a „védett
tanúk” esetében kizárólag abban az esetben van helye ezen státusz megszüntetésének, amennyiben azt a „védett
tanú” maga kéri. Következésképpen a „védett tanúi” státusz megszüntetésére irányuló kifejezett, a „védett tanútól”
származó kérelem hiányában a  GVH, vagy a  felülvizsgálatot végző bíróságok nem rendelkeznek jogszabályi
felhatalmazással a  közigazgatási eljárásban meghallgatott „védett tanú” zártan kezelt adatainak felfedésére.
Ugyanakkor amennyiben a  bírósági eljárás során a  peres felek valamelyike indítványoz tanúmeghallgatást, amely
bizonyítási indítványnak a bíróság helyt ad, ebben az esetben a tanú meghallgatására már a polgári perrendtartás
szabályai szerint kerül sor.
[78] A régi Pp. 172. § (5) bekezdése alapján, ha az eljárás során a bíróság megállapítja, hogy a tanút megidézni kérő fél
ellenfele (a féllel ellenérdekű egyéb perbeli személy) – az ügyészt ide nem értve – a  tanú személyi adatait ismeri,
a bíróság a tanú személyi adatainak zártan kezelését megszünteti. A Pp. 293. § (3) bekezdése fenntartja a  régi Pp.
ezen szabályozását.
[79] A konkrét ügyben az  indítványozóval szemben kártérítési per van folyamatban a  régi Pp. szabályai szerint, amely
tényre az indítványozó is utalt alkotmányjogi panasza kiegészítésében. Amennyiben a régi, illetve a Pp. alapján folyó
közigazgatási perekben, vagy a versenyjogi jogsértéssel okozott kár megtérítése iránti polgári perekben egy konkrét
versenyügy vonatkozásában bírósági per van folyamatban, elképzelhető, hogy a  felek tanúk meghallgatására
tesznek indítványt.
[80] Amennyiben az  eljáró bíróság akár a  közigazgatási perben, akár a  kártérítési perben helyt ad a  bizonyítási
indítványnak, a  tanút a  régi, illetve a  hatályos Pp. szabályai szerint hallgatja meg. Ilyen esetekben előállhat olyan
helyzet, hogy a régi illetve a hatályos Pp. szabályai szerint a közigazgatási alapeljárásban „védett tanúként” szereplő
személy meghallgatását indítványozzák, akinek a  személyazonosságát az  eljáró bíróság abban az  esetben köteles
felfedni, amennyiben a régi Pp. 172. § (5) bekezdése, illetve a Pp. 293. § (3) bekezdése szerinti feltételek fennállnak,
azaz az ellenérdekű fél (a GVH által elmarasztalt kartellezők nem alkotnak egységes pertársaságot, a hatósági eljárás
során, illetve a bírósági perben is sok szempontból egymás vonatkozásában ellenérdekű félnek minősülnek) a tanút
megnevezi. Tekintettel arra, hogy az eljáró bíróságot ezen Pp. rendelkezések alapján nem illeti meg mérlegelési jog,
azaz megnevezés esetén köteles a tanú kilétének felfedésére, előállhat az a helyzet, hogy a közigazgatási eljárásban
„védett tanú” kiléte a közigazgatási vagy a kártérítési perben felfedésre kerül.
[81] Az Alkotmánybíróság utal arra, hogy a  konkrét ügyben feltárt kartell ugyan nem közbeszerzési kartell, azonban
a  „védett tanúk” szabályozásával összefüggő kérdések a  közbeszerzési kartellekkel kapcsolatos eljárásrendre is
hatással vannak oly módon, hogy a  Büntető Törvénykönyvről szóló 2012.  évi C.  törvény (a  továbbiakban: Btk.)
420.  §-ában szabályozott versenykorlátozó megállapodás közbeszerzési és koncessziós eljárásban bűncselekmény
tárgyában – gyakran a GVH eljárásával párhuzamosan – büntetőeljárás is folyik.
[82] A büntetőeljárás során szintén felmerülhet, hogy ugyanazon személy tanúként történő meghallgatása szükséges
–  tekintettel arra, hogy ugyanazon kartell felderítése folyik csak nem vállalkozásokkal, hanem természetes
személyekkel szemben –, akit a  versenyfelügyeleti eljárásban „védett tanúként” hallgatott meg a  GVH. A  büntető
bíróság eljárása során a büntető eljárási törvény rendelkezései szerint jár el, ily módon a Ket., illetve az Ákr., valamint
a Tpvt. alapján elrendelt zárt adatkezelés nem köti a büntető bíróságot, a nyomozó hatóságot illetve az ügyészt.
[83] A büntető eljárás során meghallgatott tanúk esetében adataik zártan kezelését a  Be. szabályai szerint kérhetik,
amely lényegesen szűkebb körben teszi lehetővé a  tanú nevének zárt kezelését, ezáltal fizikai anonimitásának
alkalmazását. Következésképpen a  GVH eljárásával párhuzamosan, vagy azt követően folyó büntető eljárásban
is előállhat olyan helyzet, hogy a  versenyfelügyeleti eljárásban „védett tanúként” meghallgatott személy fizikai
anonimitása a büntető perben nem érvényesül.
[84] Az Alkotmánybíróság szerint az  ugyanazon kartellügy vonatkozásában folyó versenyfelügyeleti eljárás,
közigazgatási per, polgári per, illetve a  közbeszerzési kartellek esetén büntetőper esetén a  résztvevők köre, ily
módon a  bizonyítási eljárás szereplői is gyakorlatilag azonosak. A  különbség az  egyes eljárások között a  tényállás
feltárása során eljárásjogi szempontból lényegében abból adódik, hogy az  egyes eljárásokban eltérő felelősségi
alakzatok kerülnek alkalmazásra.
[85] A GVH versenyfelügyeleti eljárásában elmarasztalt kartellező vállalkozás lesz a közigazgatási per felperese, a később
megindított kártérítési per alperese, illetőleg közbeszerzési kartell esetén a  vállalkozás részéről a  jogsértésben
személyesen közreműködő vezető tisztségviselő, illetve munkavállaló a büntetőper vádlottja. Tekintettel arra, hogy
ugyanazon kartell képezi mindegyik eljárás tárgyát, a  bizonyítás során is lényegében ugyanazon bizonyítékok
képezik a felelősség megállapíthatóságának gerincét az adott felelősségi alakzat sajátosságaira figyelemmel.
[86] A jelenlegi jogszabályi környezetben rejlő ezen lehetőség az  indítványozó tisztességes hatósági eljáráshoz való
jogát, tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát, különösen a  védelemhez való jogát hátrányosan érinti, hiszen
a  GVH által folytatott, több éven át tartó hatósági eljárás során végig úgy gyakorolta nyilatkozattételi jogát és
védelemhez való jogát, hogy a „védett tanú” kiléte nem került előtte felfedésre, majd akár a közigazgatási perben,
akár az azt követő kártérítési perben vagy büntetőeljárásban évek múltán mégiscsak ezen információ birtokába jut,
amely a korábban tett nyilatkozataira és védekezésére alapvetően kihat.
[87] A perújítás lehetősége e  vonatkozásban nem minősül hatékony eszköznek arra, hogy egy adott esetben már
jogerősen lezárt pert a „védett tanú” kilétére vonatkozó információra tekintettel újrakezdjenek, annál is inkább, mert
egyáltalán nem biztos, hogy az eljáró bíróság a perújítást a konkrét esetben megengedhetőnek találja.
[88] Az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapítja, hogy az  Alaptörvény XXIV.  cikk (1)  bekezdésébe,
a  XXVIII.  cikk (1) és (3)  bekezdéseibe ütköző mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség áll fenn annak
következtében, hogy a  jogalkotó nem szabályozta a  tanúk zártan kezelt adatainak a  különböző eljárási törvények
hatálya alá kerülése esetén fennálló védelmének eljárásrendjét.
[89] Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  tanúk zártan kezelt adatainak a  különböző eljárási törvények hatálya
alá kerülése esetén fennálló védelme eljárásrendjének hiánya nemcsak a  „védett tanúk” érdekeit érinti, hanem
a  fentebb kifejtettek szerint az  indítványozó oldalán is sérti a  tisztességes hatósági és bírósági eljáráshoz való
jogot, mivel ugyanazon üggyel összefüggésben ugyanazon személytől származó bizonyíték eltérő eljárásjogi
szabályozása jelentős mértékben megnehezíti a hatósági eljárás során és a hatóság határozatának felülvizsgálatára
indult közigazgatási perben az indítványozó védelemhez való jogának, illetve a közigazgatási eljárásban az ügyfelet
megillető részvételi jogok gyakorlását.
[90] A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság a jelen határozat rendelkező részében foglaltak szerint a jogalkotó által
mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség fennállását állapította meg és a mulasztást elkövető Országgyűlést
felhívta a hiányzó szabályozás 2019. december 31-ig történő pótlására.
V. [91] Az Alkotmánybíróság az Abtv. 44. § (1) bekezdésének második mondata alapján elrendelte határozatának a Magyar
Közlönyben történő közzétételét.
Budapest, 2019. március 5. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
60/2019. (VI. 18.) ME határozata főiskolai rektor felmentéséről.
A nemzeti felsőoktatásról szóló 2011. évi CCIV. törvény 37.  § (8)  bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva
– az emberi erőforrások miniszterének a fenntartó kezdeményezése alapján tett javaslatára –
a Gábor Dénes Főiskolán dr. Varga Zoltán Balázs főiskolai tanárt rektori megbízatása alól
– munkaviszonyának közös megegyezéssel történt megszüntetésére tekintettel –
2019. február 28-ai hatállyal felmentem. Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1597/2016. (XI. 3.) Korm. határozata Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata mint a közbeszerzésekről szóló 2015. CXLIII. törvény 5. § (1) bekezdés c) pontja szerinti Ajánlatkérő által kezdeményezett, a „Vállalkozási elemekkel vegyes szállítási és lízing szerződés keretében Pécs város közigazgatási területén közvilágítási hálózat aktív elemeinek (világítótestek) korszerűsítése, bővítése” tárgyú közbeszerzési eljárásban a közbeszerzésekről szóló 2015. CXLIII. törvény 62. § (1) bekezdés n) pontjában foglaltak alkalmazása alól történő felmentés adásáról.
A Kormány a közbeszerzésekről szóló 2015. évi CXLIII.  törvény (a továbbiakban: Kbt.) 62. § (5a) bekezdése alapján
a  verseny biztosítása érdekében felmentést ad Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata mint Ajánlatkérő által
kezdeményezett, a „Vállalkozási elemekkel vegyes szállítási és lízing szerződés keretében Pécs város közigazgatási
területén közvilágítási hálózat aktív elemeinek (világítótestek) korszerűsítése, bővítése” tárgyú közbeszerzési
eljárásban a Kbt. 62. § (1) bekezdés n) pontjában foglaltak alkalmazása alól.
Dr. Semjén Zsolt s. k.,
 miniszterelnök-helyettes