text:
17/2015. (VII. 21.) NGM utasítása az ideiglenes külföldi kiküldetések rendjéről.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23. § (4) bekezdés c) pontja alapján a Nemzetgazdasági Minisztérium munkatársainak
ideiglenes külföldi kiküldetéseivel összefüggő eljárás rendjéről és költségtérítéséről, továbbá a  Nemzetgazdasági Minisztérium
utaztatási szervezetének működési rendjéről a következő utasítást adom ki:
1. Általános rendelkezések 1. § (1) Az utasítás hatálya – a (2) bekezdésben foglaltak kivételével – kiterjed minden olyan, a Nemzetgazdasági Minisztérium
(a továbbiakban: minisztérium) állami vezetői és a minisztériumban kormányzati szolgálati jogviszonyban, valamint
munkaviszonyban álló személyek ideiglenes külföldi kiküldetésére, amely teljesítésének anyagi fedezetét részben
vagy egészben a Nemzetgazdasági Minisztérium Igazgatása költségvetése biztosítja.
(2) Az  állami vezetőt, kabinetfőnököt külföldi tartózkodása idejére megillető juttatásokat az  állami vezetők és
az államigazgatási szervek köztisztviselői számára biztosított juttatásokról és azok feltételeiről szóló 192/2010. (VI. 10.)
Korm. rendelet szabályozza.
(3) Ezen utasítás alkalmazásában
1. ideiglenes külföldi kiküldetés: a kiküldött által teljesített, meghatározott külföldi állomáshelyen történő olyan
munkavégzés vagy képzés, amelynek az időtartama egybefüggően a 90 napot nem haladja meg;
2. kiküldött: aki a kinevezési okiratban vagy a munkaszerződésben rögzített munkahelytől eltérő, meghatározott
külföldi állomáshelyen munkát végez, vagy képzésben vesz részt;
3. Utaztatás: a minisztérium Protokoll Osztályának utaztatással foglalkozó munkatársai.
2. Kiküldetések tervezése 2. § (1) A  nemzetközi feladatok összehangolása érdekében a  miniszter, a  közigazgatási államtitkár és az  államtitkárok
(a továbbiakban együtt: vezetők) az általuk irányított szervezeti egység éves szintű utazási programjairól – a Protokoll
Osztály vezetője által meghatározott módon – január 15-ig részletes tervet készítenek, amelyet az Utaztatás részére
az utaztatas@ngm.gov.hu címre elektronikus úton megküldenek.
(2) Az  Utaztatás az  éves előzetes utazási programterveket összegyűjti, és megküldi január 20-ig az  Intézményi
Gazdálkodási Főosztály (a továbbiakban: IGF) részére. Az  IGF a  megküldött összeállítás alapján február 10-ig
jóváhagyásra felterjeszti az  utazási programtervet a  gazdálkodásért felelős helyettes államtitkár egyetértésével
a Közigazgatási Államtitkárságnak.
(3) Az ideiglenes külföldi kiküldetésekre fordítható összesített kiadási előirányzatokat az IGF az NGM Igazgatása elemi
költségvetésének összeállítása során állapítja meg, figyelembe véve a (2) bekezdés szerinti javaslatot.
(4) A  minisztérium egyes szervezeti egységeinek utazási kereteire vonatkozóan az  IGF tesz javaslatot, amelyet
a közigazgatási államtitkár hagy jóvá.
(5) A  jóváhagyott utazási programterv alapján az  IGF gondoskodik a  felosztott kiküldetési kereteknek a  pénzügyi és
számviteli integrált rendszer „Külföldi kiküldetés” moduljában történő rögzítéséről és az egyes szervezeti egységek
utaztatási kereteinek elkülönítéséről.
(6) Az IGF a következő elkülönített utaztatási költségkereteket koordinálja:
a) miniszteri keret,
b) közigazgatási államtitkári keret,
c) államtitkári keretek.
(7) A közigazgatási államtitkári költségkeret és az államtitkári költségkeretek tartalmazzák a Közigazgatási Államtitkárság,
illetve az  adott államtitkárság szakmai felügyelete alá tartozó helyettes államtitkárságok és szakmai főosztályok
utaztatási költségeit is. A miniszteri keret tartalmazza a kabinetfőnök és a miniszteri kabinet munkatársainak utaztatási
költségeit is.
(8) A  felosztott kiküldetési keretek felhasználásáról az  IGF nyilvántartást vezet, és minden negyedévet követő hónap
15-ig tájékoztatást ad a keretekkel rendelkező vezetők részére a felhasználás mértékéről.
(9) Az utazási keret biztonságosabb tervezhetősége érdekében minden év elején az NGM Igazgatása költségvetésében
rendelkezésre álló teljes évi keretösszeg 80%-a osztható fel a minisztérium szervezeti egységei között, a fennmaradó
20%-os mértékű keret tartalékot képez. Az  adott évi teljesítési adatok ismeretében minden év július 31-ig
a tartalékkeret fele, míg a szeptember 30-i teljesítési adatok ismeretében a fennmaradó keret felosztására kerülhet sor.
(10) A vezetők az utazási programtervet kizárólag indokolt esetben módosíthatják a kiutazási programok változásának
követése, illetve az  utazási programterv aktualitásának biztosítása érdekében. A  módosításra a  közigazgatási
államtitkár engedélyével a  korábban jóváhagyott keretösszegen belül tervezett, de elmaradt kiutazások terhére
kerülhet sor.
3. Az ideiglenes külföldi kiküldetés engedélyeztetése 3. § (1) Az ideiglenes külföldi kiküldetés engedélyezése az 1. melléklet szerinti tartalmú útindító feljegyzés nyomtatvány és
a  2.  melléklet szerinti tartalmú ideiglenes külföldi kiküldetési engedély nyomtatvány (az 1. és a  2.  melléklet
a  továbbiakban együtt: kiküldetési engedély) kitöltésével és aláírásával történik, amelyet minden esetben
iktatószámmal kell ellátni.
(2) A  kitöltött kiküldetési engedélyt elektronikusan meg kell küldeni az  Utaztatás részére. Az  útindító feljegyzésben
szereplő adatok alapján kérésre az  Utaztatás előkalkulációt végez az  utazás tervezett költségeire vonatkozóan.
A valutában felmerülő költségeket valutában és a nyomtatvány kitöltésekor érvényes MNB napi középárfolyammal
számítva forintban is meg kell adni.
(3) A  kitöltött a  kiküldetési engedélyt az  Utaztatás vezetője vagy akadályoztatása esetén az  Utaztatás vezetője által
felhatalmazott munkatárs láttamozza, és a  költségkalkulációval módosított engedélyt megküldi az  IGF részére
pénzügyi ellenjegyzés céljából. Az  IGF ellenőrzi, és szükség esetén módosítja az  útindító feljegyzésben szereplő
költségkalkulációt.
(4) Repülő-, illetve vonatjegyfoglalást kizárólag az  Utaztatás végezhet, ez  alól kivételek kizárólag a  nemzetközi
szervezetek, külföldi társminisztériumok meghívásával és finanszírozásával zajló utazások, valamint vis maior, illetve
a közlekedési és egyéb havária események miatt időben vagy utazási útvonalban módosuló utazások lehetnek. Azon
repülővel, illetve vonattal történő utazások esetében, ahol a repülő-, illetve vonatjegy megrendelése költségmentesen
törölhető, vagy visszatérítésére van lehetőség, az Utaztatás előzetesen megrendeli a repülő-, illetve vonatjegyet.
(5) Az  utazási programtervben szereplő ideiglenes külföldi kiküldetéseket a  kiutazást elrendelő helyettes államtitkár
kezdeményezésére, akadályoztatása esetén a  szakmai felügyeletet ellátó államtitkár, a  gazdálkodásért felelős
helyettes államtitkár egyetértésével az  IGF vezetőjének pénzügyi ellenjegyzése mellett – a  (6)  bekezdésben
meghatározottak kivételével – a  szakmai felügyeletet ellátó államtitkár, akadályoztatása esetén a  helyettesítését
ellátó vezető engedélyezi. Egyetértő a gazdálkodásért felelős helyettes államtitkár, akadályoztatása esetén a Fejezeti
Költségvetési Főosztály vezetője. Pénzügyi ellenjegyző az  IGF vezetője, akadályoztatása esetén a  minisztérium
kötelezettségvállalási és utalványozási szabályzatában meghatározottak szerint a kötelezettségvállalás ellenjegyzésére
kijelöltek jogosultak. A kiutazás elrendelője az ideiglenes kiküldetési engedély aláírásával igazolja az adott külföldi
kiküldetésnek az utazási programtervben való szereplését, továbbá szakmai célszerűségét és indokoltságát.
(6) Az ideiglenes külföldi kiküldetést
a) miniszter esetében a közigazgatási államtitkár, akadályoztatása esetén a parlamenti államtitkár;
b) a közigazgatási államtitkár, az államtitkárok, a kabinetfőnök és a Miniszteri Kabinet munkatársainak esetében
a miniszter, a miniszter akadályoztatása esetén
ba) a közigazgatási államtitkár ideiglenes külföldi kiküldetéseit a parlamenti államtitkár,
bb) az  államtitkárok, a  kabinetfőnök és a  Miniszteri Kabinet munkatársainak ideiglenes külföldi
kiküldetéseit a közigazgatási államtitkár
rendeli el és engedélyezi;
c) a helyettes államtitkárok esetében a szakmai felügyeletet ellátó államtitkár rendeli el, és a miniszter, illetve
akadályoztatása esetén a közigazgatási államtitkár engedélyezi.
 (7) Az éves utazási programterv jóváhagyásáig az elrendelt kiküldetéseket minden esetben a közigazgatási államtitkár
hagyja jóvá a gazdálkodásért felelős helyettes államtitkár egyetértésével és az IGF vezetőjének pénzügyi ellenjegyzése
mellett.
(8) Az  éves utazási programtervben nem szereplő, az  utazási költségvetésbe be nem tervezett kereten felüli utazást
a kiküldetési engedély „Egyéb, indokolás” rovatában kötelező jelleggel fel kell tüntetni, és rövid indokolással alá kell
támasztani annak szükségességét.
(9) Az utazási programtervben nem szereplő kiküldetéseket – a (6) bekezdésben, illetve az Európai Unió és intézményei
által térített utazások, továbbá a meg nem valósuló kiküldetések terhére indított utak kivételével – minden esetben
a  közigazgatási államtitkár hagyja jóvá a  gazdálkodásért felelős helyettes államtitkár egyetértésével és az  IGF
vezetőjének pénzügyi ellenjegyzése mellett.
(10) Konferenciára, workshopra, egyéb rendezvényre szóló – ide nem értve az  Európai Unió, illetve OECD által
kezdeményezett – külföldről érkező meghívások elfogadására, a  résztvevő jelölésére a  szakmai felügyeletet ellátó
államtitkár javaslatára kizárólag a  közigazgatási államtitkár előzetes jóváhagyásával kerülhet sor, amely feltétele
az ideiglenes külföldi kiküldetés engedélyezésének.
(11) Az engedélyező által aláírt kiküldetési engedélyt – a (12) bekezdésben foglaltak kivételével – legkésőbb az indulás
napját megelőző naptári hét első munkanapján 12 óráig kell megküldeni az Utaztatás részére.
(12) Vízumköteles országokba való kiküldetéskor a kiküldetés esedékessége előtt legalább 15 munkanappal a kiküldött
köteles az Utaztatásra eljuttatni a kiküldetési engedélyt, valamint a vízum beszerzéséhez szükséges dokumentumokat,
ellenkező esetben az Utaztatás nem vállal felelősséget az utazás teljesüléséért. A vízuminformációkat az Utaztatás
szerzi be a Külgazdasági és Külügyminisztériumtól (a továbbiakban: KKM).
(13) A kiküldetési engedélynek az Utaztatás részére időben történő benyújtása – különös figyelemmel a vízumkötelezett
országokra –, valamint a  kiküldetési engedélyhez szükséges jóváhagyások megszerzése a  kiküldött feladata és
kötelezettsége.
(14) Az elrendelt és jóváhagyott hivatalos külföldi kiutazás megszervezését – a szolgálati és a diplomata-útlevél beszerzését,
a  szükséges vízum, illetve az  utazási jegy beszerzését, az  utazási biztosítás intézését és azok átadását – kizárólag
az Utaztatás végezheti. Az utazási jegyet és az utazási biztosítást – kivételes esetekben, az utazó kérésére – az Utaztatás
elektronikus úton küldi meg a kiküldött részére.
(15) Az  Utaztatás a  jóváhagyott kiküldetési engedély és kalkuláció alapján az  utazóra vonatkozó kalkulált költségeket
rögzíti az integrált pénzügyi-számviteli rendszer „Külföldi kiküldetési moduljában”. A rögzítést követően az Utaztatás
kiállítja, majd az  utazás megkezdése előtt legalább egy munkanappal a  kiküldött részére átadja a  valutafelvételi
bizonylatot.
(16) Az  ideiglenes külföldi kiküldetések adatainak rögzítését az  Utaztatás és az  IGF együttesen végzi. Az  Utaztatás
a  kiküldetési engedélyek alapján gondoskodik a  kiküldetési adatok számítógépes rögzítéséről. Az  IGF biztosítja
a kiküldetések elszámolási adatainak rögzítését, az ellátmányok biztosítását, valamint a számviteli feladatok ellátását.
(17) Amennyiben a külföldi kiküldetés esetén az NGM Igazgatása költségvetésén kívül más költségviselő is felmerül, azt
a kiküldetési engedélyen, a konkrét költségtípus meghatározásával (utazás, szállás, napidíj, egyéb) és a költségviselő
megjelölésével szükséges jelezni.
(18) Ha a minisztérium az NGM Igazgatása költségvetése terhére kiküldöttnek nem minősülő más személy utaztatásának
finanszírozását átvállalja, akkor az  útindító feljegyzés „Egyéb, indoklás” pontja alatt meg kell indokolni e  személy
kiküldetésének szükségességét, amelyet a vezetőnek az elbírálás során figyelembe kell vennie.
(19) A  külsős utazónak (2.  mellékletben megjelölve) a  7.  § (6)  bekezdés b)  pontja szerinti repülőjegy, illetve a  8.  §
(3)  bekezdése szerinti egyéb rangú és beosztású kiküldöttekre vonatkozó szállodai keretösszeg biztosítható.
Amennyiben külsős utazóra nem vonatkozik a  tartós külszolgálatról és az  ideiglenes külföldi kiküldetésről szóló
172/2012. (VII. 26.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) 43. § (1) bekezdése, akkor nem jogosult napidíjra.
Az ettől való eltérés azonban kivételesen indokolt esetben a hatályos jogszabályok, nemzetközi kötelezettségvállalás,
illetve a minisztérium feladat- és hatáskörébe tartozó kiküldetés esetén lehetséges. Ebben az esetben a napidíjelőleg
a hatályos jogszabályok szerinti adó- és járulékfizetési kötelezettséggel csökkentetten kerül kifizetésre.
(20) A Duna Transznacionális Program Végrehajtásáért Felelős Főosztály (a továbbiakban: DTPVFF) kezelésében levő Duna
Program működési költségvetésében meghatározott, utazási célra felhasználható éves pénzügyi keretet és annak
esetleges évközi módosítását az  Irányító Hatóság javaslatára a  közigazgatási államtitkár hagyja jóvá. A  DTPVFF
munkatársainak kiküldetéseit a szervezeti egységet vezető főosztályvezető, a  főosztályvezető kiutazásait a  felettes
helyettes államtitkár rendeli el és engedélyezi. A  külföldi kiküldetésekre vonatkozó szabályozás egyéb pontjaiban
jelen utasítás az irányadó.
4. Egyes, az Európai Unióhoz kapcsolódó intézmények üléseinek költségtérítése
4. § (1) Az Európai Unió Tanácsa (a továbbiakban: Tanács) üléseire kiküldött tagállami szakértők az üléseken való részvételt,
az ülések kezdetén kiosztott „Participants” fejléccel ellátott dokumentum megfelelő kitöltésével igazolják.
(2) A részvétel igazolására, illetve a hivatalos utazás elszámolására a Tanács által küldött meghívó és napirend, a Tanács
ülésén közreadott delegációs jelenléti lista fénymásolata, repülőjegy és beszállókártya szükséges.
(3) A Tanács a tagállamokban kijelölt központi kapcsolattartó szerven – Magyarország esetében a KKM-en – keresztül
biztosítja az (1) bekezdésben meghatározott szakértők költségeinek finanszírozását.
(4) A pénzügyi elszámolást az IGF a következők szerint végzi:
a) az elszámolást utólag, havonta, egy összegben,
b) a havi elszámolásokat a tárgyhót követő hónap huszadik napjáig a KKM részére megküldi,
c) a visszafizetést a KKM utólag negyedévente – a negyedév utolsó elszámolásának beérkezését követő negyven
munkanapon belül – az ellenőrzést követően egy összegben teljesíti,
d) a közlekedési költségről szóló számla, bizonylat; aláírt jelenléti ív; meghívó és az ülés napirendje; elektronikus
repülőjegy; beszállókártyák másolatát az elszámolással együtt küldi meg az IGF a KKM részére.
 (5) Az Európai Unió által nyújtott támogatás felhasználásával összefüggő ügyviteli és adatszolgáltatási feladatok ellátását
az IGF a KKM által biztosított táblázat felhasználásával végzi.
 (6) Az Európai Unió intézményei által nyújtott költségtérítést annak a szervezeti egységnek az utazási keretéhez számolja
el az IGF, amelyiknek a munkatársa az adott költségtérítéses kiküldetésben részt vett. Az Európai Unió intézménye
által előírt és a visszatérítendő költség visszatérítéséhez szükséges „Expert Identification Sheet” nyomtatvány aláírt és
lepecsételt példányát – amennyiben rendelkezésére áll – az IGF a kiutazás előtt, az úti ellátmány felvételével együtt
átadja a kiutazó részére.
(7) Az  IGF folyamatosan figyelemmel kíséri a  kiküldetések költségtérítéseinek megtérülését. Amennyiben az  adott
költségtérítés megtérülése elmarad az  IGF – leghamarabb az  utazást követő 4. hónappal – megteszi a  szükséges
intézkedéseket.
(8) A kiküldetési engedélyen a Tanács ülésének megfelelő kategóriáját, valamint a költségtérítés státusát meg kell jelölni.
5. A kiküldött költségtérítése 5. § (1) A kiküldöttet a külföldi tartózkodás során felmerülő, indokolt mértékű költségeinek fedezetére költségtérítés illeti
meg.
(2) A kiküldöttet megillető költségtérítések a napidíj, a kiküldetés helyére történő kiutazás és hazautazás költsége, utazási
biztosítás, szállásköltség, valamint a  kiküldetés teljesítésével összefüggésben felmerülő egyéb indokolt költségek
számviteli bizonylatnak megfelelő okmánnyal vagy költségkifizetést alátámasztó egyéb bizonylattal, illetve számlával
igazolt összege.
6. Napidíj 6. § (1) A Korm. rendelet 43. § (2) bekezdése alapján az ideiglenes külföldi kiküldetést végző személy napidíja megkezdett
naptári naponként 40 euró. A  napidíj összege után az  ideiglenes külföldi kiküldetést teljesítő személyt a  hatályos
jogszabályoknak megfelelően adó- és járulékfizetési kötelezettség terheli.
(2) A kiküldöttet illető napidíj mértéke:
a) az  (1)  bekezdés szerinti napidíj, amennyiben az  adott naptári napon a  külföldön töltött időtartam eléri
a nyolc órát,
b) az (1) bekezdés szerinti napidíj 50%-a, amennyiben az adott naptári napon a külföldön töltött időtartam eléri
a négy órát, de kevesebb, mint nyolc óra.
 (3) Nem számolható el napidíj, ha a külföldi kiküldetésben töltött idő a négy órát nem éri el.
 (4) A  kiküldöttet megillető napidíj összegét bruttó összegben kell az  kiutazás előtt a  kiküldött részére készpénzben
átadni.
 (5) Az állami vezetők a Korm. rendelet szerinti napidíj összegről lemondhatnak.
 (6) Az ideiglenes külföldi kiküldetés időtartamát a kiküldetést elrendelő vezető (a továbbiakban: elrendelő) köteles úgy
megállapítani, hogy az a lehető legkisebb költséggel járjon. Abban az esetben, ha a kiutazásra a kiküldetési feladat
kezdetének napját megelőző napon, illetve a hazautazásra a kiküldetési feladat befejező napját követő napon kerül
sor – amennyiben a  repülőjárat nem indokolja –, ennek indokoltságát az  útindító feljegyzés „Egyéb, indoklás”
pontjában kell alátámasztani.
(7) A  kiküldött személy napidíját megalapozó nap meghatározásánál a  külföldi kiküldetés tényleges időtartama
az  indulás és az  érkezés tényleges időpontja között eltelt idő. A  tényleges időpont megállapítása szempontjából
az országhatár átlépését légi és vízi út esetén az indulás szerinti időpontot egy órával megelőzően, az érkezést egy
órával követően kell figyelembe venni.
(8) Az  ideiglenes külföldi kiküldetés elszámolásának része a  kiküldött által kitöltött 3.  melléklet szerinti „Nyilatkozat
a hivatalos külföldi kiküldetés napidíj elszámolásához”.
(9) Ha az ideiglenes külföldi kiküldetést teljesítő személy a kiküldetés időtartama alatt díjtalan ebédben, illetve vacsorában
részesül, az adott naptári napra jutó napidíját étkezésenként 30%-kal csökkenteni kell.
7. Utazási költségek 7. § (1) A kiküldetéshez igénybe vehető közlekedési eszköz meghatározása az ideiglenes külföldi kiküldetés elrendelőjének
hatásköre.
(2) A kiküldetés során a kiküldöttnek a célszerűségre és költséghatékonyságra tekintettel kell eljárnia.
 (3) Azonos szervezeti egységtől, azonos programra egynél több fő ideiglenes külföldi kiküldetésére csak különösen
indokolt esetben kerülhet sor, amelyet az  ideiglenes külföldi kiküldetés elrendelője a  kiküldetési engedély
nyomtatvány „Egyéb, indoklás” rovatában köteles megindokolni.
(4) Amennyiben a  minisztérium részéről több fő vesz részt azonos programon, akkor a  delegáció vezetőjeként
a  legmagasabb beosztásban lévő kiküldöttet kell tekinteni, az  ő kiküldetési engedélyén kell feltüntetni a  többi
kiküldöttre vonatkozó adatokat is. Azonos beosztású kiküldöttek esetén az  utazást elrendelő államtitkár dönt
a delegáció vezetőjének személyéről.
(5) A  (3)  bekezdés előírásaitól való eltérés abban az  esetben lehetséges, ha a  programra történő hivatalos kiutazás
költségét a meghívó fél megtéríti.
(6) Repülőgéppel történő kiutazás esetén
a) miniszter első osztályú,
b) más kiküldött turista osztályú,
c) a négy óra repülési időt meghaladó járatnál turista osztálynál magasabb utazási osztályú repülőjegyre az állami
vezetők és a kabinetfőnök jogosult.
 (7) A  kiküldött kérésére a  részére a  (6)  bekezdés a) és c)  pontja szerint megállapított utazási osztálynál alacsonyabb
utazási osztályú repülőjegy is biztosítható. Miniszterelnöki, valamint köztársasági elnöki delegációban való részvétel
esetében lehetőség van a (6) bekezdés b) és c) pontjában foglaltaktól való eltérésre.
(8) A minisztert és az államtitkárokat kísérő delegáció utazása esetén, ha a delegációvezető egyedül jogosult magasabb
osztályú jegyre, akkor a delegáció vezetőjének döntése alapján, a közigazgatási államtitkár engedélyével a delegáció
további tagjai részére is biztosítható magasabb osztályú repülőjegy.
(9) Vonattal történő utazás esetén az állami vezetők, a kabinetfőnök és a miniszteri biztos első osztályt vehet igénybe.
 (10) Hivatali vagy saját gépkocsi használata Európán belüli utazás esetén engedélyezhető.
 (11) A hivatali gépkocsi a Közbeszerzési és Ellátási Főigazgatóság (a továbbiakban: KEF) által meghatározott szabályozás
alapján igényelhető az ideiglenes külföldi kiküldetés megkezdésének időpontja előtt legkésőbb hét munkanappal.
 (12) Saját személygépkocsival történő utazás esetén a  tulajdonost a  hatályos jogszabályok szerinti üzemanyag- és
általános gépjármű-használati költségtérítés illeti meg.
 (13) A  gépkocsi használatával összefüggő, valutában felmerülő várható költségre vonatkozó ellátmányt kiküldetési
engedély nyomtatványon kell engedélyeztetni.
 (14) A kiküldetéshez kapcsolódó számlák teljesítésigazolását a Protokoll Osztály vezetője által felhatalmazott munkatárs
végzi, és a Forrás SQL rendszerben rögzíti. 8. Szállásfoglalás, a szállásköltségek elszámolása
8. § (1) A szállásfoglalás az Utaztatás feladata a (2) és (3) bekezdésben meghatározottak figyelembevételével.
 (2) A kiküldött csak abban az esetben foglalhat szállást a maga részére, amennyiben a kiküldetési engedélyben az adott
utazás – benne a  szállás várható költségével és az  egyéni foglalás tényével – a  kiküldetést jóváhagyó vezető által
jóváhagyásra került, és amikor lehetőség van díjmentesen lemondható szállásfoglalásra. A kiküldött a szállásfoglalással
kapcsolatos szállodai visszaigazolást az utazás előtt köteles elektronikus úton megküldeni az Utaztatás részére.
(3) A  költségvetési források hatékony és gazdaságos felhasználásának figyelembevételével az  ideiglenes külföldi
kiküldetést teljesítő miniszter esetében legfeljebb 550 euró/éj, államtitkárok esetében legfeljebb 450 euró/éj,
helyettes államtitkárok, kabinetfőnök esetében legfeljebb 300 euró/éj, a  főosztályvezetők esetében legfeljebb
250 euró/éj, a főosztályvezető-helyettesek és az osztályvezetők esetében legfeljebb 200 euró/éj, az egyéb rangú és
beosztású ideiglenes külföldi kiküldetést teljesítők esetében pedig legfeljebb 150 euró/éj összeghatárig terjedő
szállásfoglalás hagyható jóvá. A  felsorolt összeghatárok feletti szállásdíjat – külön indokolás alapján – az adott
elrendelő hagyhatja jóvá.
(4) Amennyiben a  hivatalos látogatásra induló delegáció vezetője a  nemzetgazdasági miniszter, a  delegáció külföldi
hivatalos programjának könnyebb koordinálása érdekében törekedni kell arra, hogy a minisztérium delegációjának
többi tagja is abban a  szállodába kerüljön elhelyezésre, amelyben a  miniszter. Amennyiben a  szállodában, ahol
a miniszter és a minisztérium delegációja elhelyezésre kerül, nem áll rendelkezésre megfelelő számú vagy megfelelő
árral rendelkező szoba ahhoz, hogy a  delegáció tagjai a  (3)  bekezdésben meghatározottnak megfelelő maximális
árfekvésű szobába kerüljenek elhelyezésre, abban az esetben az összeghatároktól a delegáció tagjai esetében el lehet
térni, azonban a részükre lefoglalt szállás költsége ebben az esetben sem haladhatja meg a 450 euró/éj/fő összeget.
(5) Miniszterelnöki, valamint köztársasági elnöki delegációban való részvétel esetében a (3) bekezdésében részletezett
összeghatároktól indokolás nélkül el lehet térni.
(6) A  11.  § szerinti elszámolás során szükséges a  szálloda által a  Nemzetgazdasági Minisztérium, 1051 Budapest,
József nádor tér 2–4. névre és címre (a továbbiakban: a minisztérium nevére és számlázási címére) kiállított, számviteli
bizonylatnak megfelelő okmány csatolása.
9. A kiküldetéssel kapcsolatos költségek térítése 9. § (1) A  kiküldött költségeiből a  munkavégzésével, a  kiküldetés lebonyolításával összefüggő, a  minisztérium nevére és
számlázási címére kiállított számviteli bizonylatnak megfelelő okmánnyal vagy költségkifizetést alátámasztó egyéb
bizonylattal, illetve számlával igazolt és az elrendelő által is igazolt költségeit számolhatja el.
(2) A kiküldöttnek büntetőjogi felelőssége tudatában az elszámoláshoz csatolt idegen nyelvű számlákra, bizonylatokra
a szolgáltatás tartalmát magyar nyelven kézzel fel kell vezetni.
(3) A kiküldetés ideje alatt felmerülő reprezentációs költség, úgymint étel- és italszolgáltatás csak a kiküldetést jóváhagyó
vezető előzetes engedélye alapján, különösen indokolt esetben utólagosan, a  közigazgatási államtitkár vagy
a miniszter jóváhagyásával számolható el.
(4) A  bizonylattal, illetve számlával igazolt szobaár mellett mosatási és vasalási költség címén szállodai éjszakánként
az egynapi szállásköltség 10%-át meg nem haladó, a minisztérium nevére és számlázási címére kiállított számlával
igazolt kiadás költsége 7 napon túli kiküldetés esetén számolható el.
(5) A kiküldetés során felmerülő hivatalos telefon-, fax-, internet- és egyéb kommunikációs költség az elrendelő igazolása
alapján számolható el.
(6) A kiküldöttet külföldön az érkezésnél és az indulásnál megilleti az állomástól vagy repülőtértől a hivatalos program
helyszínéig vagy a szállásig, illetve a hivatalos program helyszínétől vagy a szállástól az állomásig vagy repülőtérig,
tömegközlekedési eszközzel megtett út számlával vagy számla hiányában a megőrzött menetjeggyel igazolt költsége.
(7) A magyarországi repülőtéri oda- és visszautazás költségeként Budapest közigazgatási határán belül a minisztérium
nevére és számlázási címére kiállított számlával igazolt repülőtéri minibusz-szolgáltatás, legfeljebb 25 000 forintig
terjedő taxiszolgáltatás-díj, illetve közösségi közlekedés során igénybe vett számlával igazolt menetjegy összege
számolható el utólagosan. Az  eseti személyszállítási feladatok igénybevételéről szóló szabályzatról szóló 32/2012.
(X. 27.) NGM utasításban szabályozott taxikártya reptéri transzferre nem vehető igénybe.
(8) Budapest közigazgatási határán kívül a Nemzeti Adó- és Vámhivatal által közreadott gépjármű-fogyasztási norma és
üzemanyagár szerint számolt üzemanyagköltség, valamint a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény
(a továbbiakban: Szja tv.) szerint az általános személygépkocsi-normaköltség alapulvételével kifizetett összeg – amely
jelenleg 9 Ft/km – számolható el saját gépkocsi használat jogán. Az elszámoláshoz a 4. melléklet szerinti, a „Nyilatkozat
saját tulajdonú személygépkocsi hivatalos célú igénybevételéhez” nyomtatványt szükséges csatolni, az  ettől való
eltérés csak kivételesen indokolt esetben, az elrendelő külön engedélyével lehetséges.
(9) Saját gépkocsi repülőtéri parkolási díjának elszámolására csak a Budapest közigazgatási határán kívül lakó kiküldött
esetében van lehetőség, ebben az esetben is legfeljebb 72 óra parkolási költsége számolható el utólag, a minisztérium
nevére és számlázási címére szóló számla ellenében.
(10) Külföldön indokolt esetben, a  (6)  bekezdésben foglaltakon túlmenően igénybe vett helyi közlekedési eszköz
költségeinek számlával igazolt összege az elrendelő írásban adott előzetes vagy utólagos engedélyével számolható
el. Számla hiányában a  megőrzött menetjeggyel, bizonylattal, amennyiben az  alapján az  utazás egyértelműen
beazonosítható.
(11) A  külföldi utazás lebonyolításához kapcsolódó vízumdíjat, vízumfotót a  szolgálati útlevél díját, az  utazáshoz
kapcsolódó kötelező oltásokat és a  személyi, poggyászbiztosítás költségét a  minisztérium fedezi az  adott keret
terhére.
(12) A  minisztérium költségvetése terhére – a (4)  bekezdésben foglalt esetekben a  mosatási díj meghatározott része
kivételével – kiadásként nem számolható el lopás vagy bármilyen más bűncselekmény következtében a kiküldöttet
ért anyagi kár ellenértéke, a kiküldött felróható magatartásából eredő anyagi kár ellenértéke, a közlekedésrendészeti
bírság és az egyéb hatósági büntetés költségei, valamint a szállodai szoba szolgáltatásainak költsége.
10. Útielőleg 10. § (1) A  kiküldött útielőleget a  jóváhagyott külföldi kiküldetési engedély esetén is csak abban az  esetben igényelhet,
amennyiben eleget tett korábbi kiküldetése 11. § szerinti elszámolási kötelezettségének.
(2) Az  elszámolási kötelezettség alól kivételt képez az  az eset, amikor az  előző kiküldetés visszaérkezési időpontjától
az  elrendelt utazás megkezdésének napjáig öt munkanapnál kevesebb idő telik el, vagy egyéb indok alapján azt
a kiküldetést jóváhagyó vezető külön engedélyezi. Ez esetben a kiküldöttnek a második kiküldetés befejezését követő
nyolc munkanapon belül kell elszámolnia mindkét kiküldetéssel.
(3) A  külföldi kiküldetések elszámolását a  minisztérium által használt pénzügyi-számviteli integrált rendszer „Külföldi
kiküldetés” modulja követi nyomon.
(4) Az  elszámolási kötelezettség elmulasztása esetén a  kiküldött az  Szja tv. 72.  § (1)  bekezdésében számított
kamatkedvezmény összege után az  ott meghatározott mértékű személyi jövedelemadót, illetve az  egészségügyi
hozzájárulásról szóló 1998. évi LXVI. törvény 3. § (1) bekezdés b) pont bb) alpontja alapján egészségügyi hozzájárulást
köteles fizetni.
(5) A napidíj előleg bruttó összegét az utazás előtt kell a kiküldött részére készpénzben átadni, kivéve a 3. § (19) bekezdése
szerinti esetben.
(6) A dologi kiadásokra (szállásköltségre, a kiküldetés teljesítésével összefüggésben felmerülő egyéb indokolt költségre)
útielőleg euróban, amerikai dollárban vagy svájci frankban igényelhető. Amennyiben a  célországban a  felsorolt
valutanemet nem fogadják el, úgy a valutaváltási költség bizonylat ellenében elszámolható.
(7) A kiküldetéshez kötődő bármilyen előzetes kifizetés kizárólag számla – vagy annak hiányában kivételesen indokolt
esetben az adott kiküldetést jóváhagyó vezető engedélyével ellátott díjbekérő – ellenében igényelhető.
(8) Egyéb indokolt dologiköltség-igénylés esetén egy napra járó napidíjnak megfelelő összegű előleg adható.
 (9) Két napra járó napidíjnak megfelelő összegű előleg biztosítható, amennyiben az utazás időtartama meghaladja a hat
napot. A vezetők engedélye szükséges az ezt meghaladó összegű előleg kifizetéséhez.
 (10) A minisztériumi VIP-bankkártya használatára a vezetők és helyettes államtitkárok, valamint az utazás szervezését és
elszámoltatását ellátó ügyintézők jogosultak.
 (11) A minisztériumi utazások gyakoriságára tekintettel – egyedi kérelemre – további kormánytisztviselők, köztisztviselők
részére a  közigazgatási államtitkár állapíthat meg jogosultságot a  minisztériumi VIP-bankkártya használatára.
A  minisztériumi bankkártyák ügyintézésével kapcsolatos feladatokat az  IGF látja el. A  VIP-bankkártya elsősorban
az ideiglenes külföldi kiküldetéssel kapcsolatos költségek fizetésére vehető igénybe, különösen a külföldön felmerülő
szállásköltség, közlekedési költség, valamint az  utazást megelőzően engedélyezett reprezentációs kiadások
kifizetésére.
(12) A napidíj és a jóváhagyott dologi útielőleg valutaösszegét az utazó vagy annak meghatalmazottja a valutapénztárban
veheti fel a jóváhagyott valutafelvételi nyomtatvány alapján az utazás megkezdése előtt legalább egy munkanappal.
Meghatalmazott eljárása esetén a  valutapénztár részére az  5.  melléklet szerinti – két tanú adataival és aláírásával
ellátott – meghatalmazást szükséges csatolni.
11. Elszámolás 11. § (1) A kiküldetés befejeztével a kiküldött köteles
a) a felvett útielőleggel a „Kiküldött által elszámolt utazási költségek” nyomtatványon elszámolni,
b) a kiküldetés szakmai teljesítését és az elszámolást a kiküldetés elrendelőjével igazoltatni és
c) az aláírt nyomtatványt papír alapon az IGF részére nyolc munkanapon belül eljuttatni.
(2) A kiküldöttnek az elszámolás mellékleteként csatolnia kell a költségek igazolására szolgáló, a minisztérium nevére és
számlázási címére kiállított eredeti számlákat, illetve egyéb igazoló dokumentumokat, bizonylatokat úgymint
menetjegy, biztosítási kötvény, felvett előleg dokumentációja, szállodai számla, helyi közlekedési eszköz esetleges
költségeinek számlája, menetjegyei, taxiköltség számlája, bankkártyahasználat bizonylatai, egyéb felmerült költségek
számlái, illetve tanácsi ülés esetén meghívó és aláírt jelenléti ív.
(3) Az utazás elmaradása vagy halasztása esetén a kiküldött köteles erről az Utaztatást haladéktalanul értesíteni, valamint
a 10. §-ban foglaltak szerinti útielőleget a valutapénztárba öt munkanapon belül visszafizetni.
(4) Az  elszámolásból adódó követelés vagy tartozás pénzügyi rendezése személyesen vagy meghatalmazott útján
teljesíthető a  minisztérium valutapénztárában. Meghatalmazott eljárása esetén a  valutapénztári meghatalmazás
nyomtatványt szükséges csatolni, kivéve ha az a 10. § (12) bekezdésében szabályozott eljárás során korábban már
becsatolásra került.
(5) A költségekkel történő elszámolás – ideértve a kiküldött befizetési kötelezettség, illetve a minisztérium által történő
kifizetés teljesítését – készpénzben, kizárólag a  felvett valutaelőleg pénznemében történhet azzal, hogy
a  Magyarország területén felmerült költséget a  minisztérium utólag, banki átutalás útján téríti meg forintban
a kiküldött részére.
12. Úti jelentés 12. § (1) A  kiküldött az  elrendelő részére az  ideiglenes kiküldetés során végzett munkáról, a  tárgyalások eredményéről,
a  kapcsolódó további feladatokról a  megérkezését követő nyolc munkanapon belül köteles a  6.  melléklet szerinti
tartalmú úti jelentést készíteni, amelyet az  elrendelőnek igazolnia kell. A  kiküldöttnek az  aláírt úti jelentés egy
példányát az elszámoláshoz kell csatolnia és azzal együtt eljuttatnia az IGF részére. Az iratokat az IGF tárolja.
(2) Az (1) bekezdésben foglaltaktól el lehet térni, amennyiben a miniszteri delegáció hivatalos programja során bizalmas,
de nem minősített információk megtárgyalására kerül sor.
(3) Az  Európai Unió döntéshozatali eljárásához kötődő kiküldetések esetében az  ülést követő két munkanapon belül
a kiküldött köteles elkészíteni és megküldeni az úti jelentést, az Európai Unió döntéshozatali tevékenységében való
kormányzati részvétel összehangolásáról és az Európai Koordinációs Tárcaközi Bizottságról szóló 1742/2014. (XII. 15.)
Korm. határozat 52. pontjának megfelelően.
(4) Amennyiben a kiküldött szolgálati vagy diplomata-útlevéllel utazott – a külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. törvény,
illetve a  külügyminiszter által kiállított útlevelek kezelésének szabályairól szóló 1/1998. (X. 14.) KüM rendeletnek
megfelelően –, köteles azt az utazás végén az Utaztatás munkatársa részére leadni a hivatalos okmányok biztonságos
tárolása érdekében.
(5) A  szolgálati vagy diplomata-útlevél – elmulasztott leadásukból eredő – elvesztéséért, illetve az  utazások ebből
következő esetleges meghiúsulásáért az Utaztatás felelősséggel nem tartozik.
13. Záró rendelkezések 13. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
14. § Hatályát veszti az ideiglenes külföldi kiküldetések rendjéről szóló 26/2013. (XII. 16.) NGM utasítás.
Varga Mihály s. k.,
 nemzetgazdasági miniszter


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
24/2015. (VI. 15.) BM rendelete az Országgyűlési Őrség hivatásos állományú tagjai által szolgálatban birtokban tartható vagyontárgyak, magáncélú telekommunikációs eszközök, készpénz, készpénzt helyettesítő eszközök korlátozásának szabályairól.
A rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló 2015. évi XLII. törvény 341.  §
(2)  bekezdésében kapott felhatalmazás alapján, a  Kormány tagjainak feladat- és hatásköréről szóló 152/2014. (VI. 6.) Korm.
rendelet 21.  § 22.  pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – a  rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos
állományának szolgálati jogviszonyáról szóló 2015. évi XLII. törvény 341.  § (2)  bekezdésében biztosított véleményezési
jogkörében eljáró Országgyűlés elnöke véleményének kikérésével – a következőket rendelem el:
1. § A rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló 2015. évi
XLII. törvény 30.  §-ában meghatározott vagyontárgyak mellett, az  ott meghatározott okból vagy célból
az Országgyűlési Őrség parancsnoka megtilthatja, hogy az Országgyűlési Őrség hivatásos állományának azon tagja,
aki közterületen lát el objektumvédelmi feladatot a  szolgálatban a  tízezer forintot vagy ennek megfelelő összegű
külföldi fizetőeszközt meghaladó készpénzt és készpénz-helyettesítő fizetési eszközt magánál tartson.
2. § (1) Az  Országgyűlési Őrség hivatásos állományának tagja (a  továbbiakban: hivatásos állomány tagja) szolgálatba
lépéskor köteles a szolgálati elöljáró részére nyilatkozni a nála található korlátozás alá eső tárgyról, a nyilatkozatot
követően köteles azt az  értékmegőrző szekrényben elhelyezni, vagy annak hiányában a  kijelölt átvevőnek átadni,
ami a szolgálat befejezését követően adható vissza.
(2) Az  átadott korlátozás alá eső tárgyat az  értékmegőrző szekrényben vagy névre szóló lezárt, az  átadó által aláírt
borítékban, az  átvevő lemezszekrényében kell tárolni a  szolgálat végéig. Az  átadás-átvétel tényét, a  nyilatkozatot
külön erre a célra megnyitott, nyilvántartási számmal ellátott nyilvántartásban kell dokumentálni.
3. § (1) Ha az  Országgyűlési Őrség parancsnoka a  magáncélú telekommunikációs eszközök szolgálatellátás során történő
birtoklását a Hszt. 30. §-a alapján korlátozza, a korlátozás a (2) vagy a (3) bekezdés szerinti esetekre nem terjed ki.
(2) Ha a hivatásos állomány korlátozással érintett tagja esetében olyan egyedi méltánylást érdemlő körülmény merül
fel, amely miatt indokolt biztosítani a  hivatásos állomány tagjának a  magáncélú telekommunikációs eszköz útján
történő elérhetőségét, azt a  hivatásos állomány tagjának erre irányuló írásbeli kérelmére a  szolgálati elöljárója
meghatározott időszakra írásban engedélyezheti. Ha a körülmények az írásbeli engedélyezést nem teszik lehetővé,
a  szolgálati elöljáró szóban is engedélyezheti a  magáncélú telekommunikációs eszköz használatát. Az  írásbeli
engedélyt az akadályoztatás elhárulását követően soron kívül pótolni kell.
(3) Ha a  szolgálat ellátására olyan helyen kerül sor, ahol a  szolgálati célú telekommunikációs eszközökkel a  hivatásos
állomány tagjának folyamatos elérhetősége nem biztosítható, a szolgálati elöljáró a magáncélú telekommunikációs
eszköz birtokban tartását engedélyezheti.
4. § Az Országgyűlési Őrség parancsnoka abban az  esetben korlátozhatja a  magáncélú telekommunikációs eszközök
szolgálatellátás során történő használatát, ha azok szolgálatban történő birtoklása általános tiltásának feltételei
nem állnak fenn, de a  végrehajtandó szolgálati feladatok tartalma alapján a  szolgálat ellátásával nem fér össze
a magáncélú telekommunikációs eszköz használata. A korlátozás vonatkozhat a teljes szolgálat időtartamára, annak
meghatározott időszakára vagy egyedileg meghatározott szolgálati feladat végrehajtásának időtartamára.
5. § Ez a rendelet 2015. július 1-jén lép hatályba.
Dr. Pintér Sándor s. k.,
 belügyminiszter


text:
10/2010. (VII. 27.) MNB rendelete az „Úszó-Európa-bajnokság, 2010” emlékérme kibocsátásáról.
A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2001. évi LVIII. törvény 60. § (1) bekezdés d) pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva
a következőket rendelem el: 1. § (1) A Magyar Nemzeti Bank – a XXX. Úszó, Műúszó, Műugró és Nyíltvízi Úszó Európa-bajnokság Magyarországon történő
megrendezése alkalmából – „Úszó-Európa-bajnokság, 2010” megnevezéssel 5000 forintos címletű ezüst emlékérmét
bocsát ki. (2) A kibocsátás időpontja: 2010. július 30.
2. § (1) Az emlékérme 925 ezrelék finomságú ezüstből készült, súlya 31,46 gramm, átmérője 38,61 mm, széle recézett.
(2) Az emlékérme előlapján baloldalt fentről és lentről befutó – az úszómedence sávjait szimbolizáló – vonalak láthatóak,
amelyek két vízhullám-motívummá formálódnak. A két vízhullám-motívum között, egymás alatti vízszintes sorokban
az „5000” értékjelzés és a „FORINT” felirat, az értékjelzéstől balra a „BP.” verdejel, jobbra a „2010” verési évszám
olvasható. Az előlap jobb szélén, félköriratban a „MAGYAR KÖZTÁRSASÁG” felirat olvasható. Az emlékérme
előlapjának képét az 1. melléklet tartalmazza. (3) Az emlékérme hátlapján fő motívumként egy úszó ábrázolása látható, az ábrázolás feletti két vízszintes sorban
a „2010 BUDAPEST” és a „BALATONFÜRED” felirat olvasható. A fő motívumot és a felette található feliratot fent és lent
egymás tükörképeként megjelenő hullámvonalak keretezik. Az emlékérme szélén, köriratban az „ÚSZÓ, MŰÚSZÓ,
MŰUGRÓ ÉS NYÍLTVÍZI ÚSZÓ EURÓPA-BAJNOKSÁG” felirat olvasható. Az emlékérme alsó részén, a hullámvonalaktól
jobbra található Rónay Attila tervezőművész mesterjegye. Az emlékérme hátlapjának képét a 2. melléklet tartalmazza.
3. § Az emlékérméből 10 000 darab készíthető, amelyből 6000 darab különleges – ún. proof – technológiával verhető.
4. § Ez a rendelet 2010. július 30-án lép hatályba.
Simor András s. k.,
a Magyar Nemzeti Bank elnöke


text:
35/2010. (III. 31.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkot mány elle nességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában – dr. Bragyova András alkotmánybíró különvéleményével – meghozta a következő
határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 402. § (2) és
(3) bekezdése alkot mány elle nes, ezért azokat megsemmisíti.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítványozó a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továb biak ban: Ptk.) 402. § (2) és (3) bekezdése
alkot mány elle nességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól. Indítványában arra
hivatkozott, hogy a vállalkozói „körbetartozások” mérséklése céljából történő törvénymódosításokról szóló 2007. évi
LXXVIII. törvény (a továb biak ban: Ptkmód.) Ptk.-t módosító rendelkezése a tulajdonhoz való jogot [Alkotmány 13. §
(1) bekezdés] sérti, mivel alapvető jog lényeges tartalmát korlátozza [Alkotmány 8. § (2) bekezdés]. A támadott
rendelkezés értelmében építési szerződés esetén a vállalkozót a megrendelő tulajdonát képező, a szerződés szerinti
munkák végzésére szolgáló ingatlanon – díjkövetelése erejéig – jelzálogjog illeti meg, amely a szerződéskötés ténye és
a vállalkozó kérelme alapján az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzéssel jön létre. Az indítványozó szerint
a jogkorlátozás abban áll, hogy a jogszabály nem írja elő feltételként az építési szerződésben sem a felek
akarategységét, melynek a jelzálogjog alapítására is ki kellene terjednie, sem azt, hogy a megrendelő ehhez
hozzájáruljon. A vállalkozónak a díjkövetelés fennállását nem szükséges okirattal alátámasztania, emellett
sérelmesnek véli azt is, hogy a rendelkezés kogens, a felek attól nem térhetnek el. Az indítványozó jogértelmezése
szerint a felek közötti építési szerződés aláírásával a vállalkozó díjkövetelése is létrejön függetlenül attól, hogy a munka
elvégzését megkezdte-e, illetve elvégezte-e. A szabályozás emellett az indítványozó szerint azon túl, hogy
a tulajdonjog korlátozását jelenti, ellentétben áll a kötelmi jog jellemzően diszpozitív rendszerével, és a szerződési
szabadság [Alkotmány 9. § (1) bekezdés] korlátját is jelenti. Úgy véli, hogy a vállalkozói körbetartozások mérséklésére
a Ptk. meglevő konstrukciói (bankgarancia, szerződéses jelzálogjog, tulajdonosi kötelezettségvállalás, egyéb
szerződést biztosító mellékkötelezettségek) elegendő biztosítékul szolgálnak. Az indítványozó szerint az is kétséges,
hogy alkalmas-e a rendelkezés egyáltalán joghatás kiváltására, ugyanis az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi
CXLI. törvény 32. § (3) bekezdése szerint jelzálogjog (önálló zálogjog) keletkezésére vonatkozó bejegyzésnek kizárólag
közokirat, ügyvéd által ellenjegyzett magánokirat alapján van helye, azonban az építési szerződés létrejöttének ez
nem formai követelménye.
Emellett az indítványozó szerint gyakorlati nehézséget vet fel, hogy nem derül ki a jogszabályból: a bejegyzési kérelem
a szerződés megkötésekor, avagy csak a megrendelő díjjal való részleges vagy teljes késedelembe esésekor illeti meg
a vállalkozót. A „díjkövetelése erejéig” fogalom sem egyértelmű, valamint nincs szó a jogszabályban arról sem, hogy
az esetleges többletmunkákból származó (a megrendelők által gyakran vitatott) többletkiadások pótlólag
jelzálogjoggal biztosíthatók-e. Hiányos a jogszabály azért is, mert nem határozza meg, hogy osztatlan közös
tulajdonban álló ingatlan esetében – amennyiben az építési szerződést csak a tulajdonosok egyike köti meg –
a jelzálogjog bejegyzése az egész ingatlanra vagy kizárólag a kötelezett tulajdonában lévő tulajdoni hányadra
vonatkozik-e. Nem tartalmaz a jogszabály megoldásokat arra az esetre sem, hogy mi történik a jelzálogjoggal, amikor
a vállalkozó hibásan teljesít, és a megrendelő a hibás teljesítést nem fogadja el. E kérdések jogi bizonytalansága miatt
az indítványozó szerint a jogszabály gyakorlati alkalmazhatósága is megkérdőjeleződik.
II. 1. Az Alkotmánynak az indítvánnyal érintett rendelkezései:
„8. § (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg,
alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.”
„9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül.”
„13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”
2. A Ptk.-nak az indítvánnyal támadott rendelkezése:
„402. § (2) A vállalkozót a megrendelő tulajdonát képező, a szerződés szerinti munkák végzésére szolgáló ingatlanon
– díjkövetelése erejéig – jelzálogjog illeti meg, amely a szerződéskötés ténye és a vállalkozó kérelme alapján
a jelzálogjognak az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésével jön létre; az ezzel ellentétes rendelkezés semmis.
Ha a megrendelő a vállalkozó díját kiegyenlítette, a vállalkozó köteles a jelzálogjog törléséhez hozzájárulni, az ennek
elmulasztásából származó kárért felelős.
(3) A (2) bekezdés alkalmazása szempontjából a megrendelő tulajdonát képező ingatlannak kell tekinteni azt
az ingatlant is, amelynek tulajdonosával való viszonyában a megrendelőnek, vagy a megrendelőhöz való viszonyában
a tulajdonosnak többségi befolyása (685/B. §) áll fenn, illetve amelynek tulajdonosa és a megrendelő ugyanazon jogi
személy többségi befolyása alatt áll.”
III. Az indítvány megalapozott.
1. A támadott jogszabályi rendelkezést a jogalkotó a vállalkozói „körbetartozások” mérséklése érdekében illesztette
a Ptk.-nak az építési szerződésekre irányadó szabályai közé. Az építési (és a szerelési) szerződés fogalmát a Ptk. ugyan
használja, azonban annak tartalmát nem határozza meg. A jogrendszerben az épített környezet alakításáról és
védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 39. §-a és 39/A. §-a, valamint az építőipari kivitelezési tevékenységről szóló
191/2009. (IX. 15.) Korm. rendelet szól az építési szerződés egyes tartalmi és formai elemeiről, megkötésének módjáról,
a szerződést kötő felek jogairól és kötelezettségeiről. A tételes jogi szabályok mellett az építési szerződés fogalmának
kialakításában a bírói gyakorlat is szerepet kapott. Mindezek alapján építési szerződésnek minősül: az új építmény
létrehozása, a meglévő építmény újjáépítése, bővítése, átalakítása, karbantartása és javítása, valamint annak
lebontása.
A Ptkmód.-hoz fűzött indokolás szerint a törvénymódosítás célja: az építési szerződés vállalkozója számára jelzálogjog
alapítását tegye lehetővé azért, hogy a szerződésből eredő követelése kielégítésére a törvény „ valóban hatékony
eszközt biztosítson”. Ugyanis – szól a törvényjavaslathoz fűzött részletes indokolás – a Ptk. jelenleg hatályos szabályai
[a vállalkozót díjának biztosítására zálogjog illeti meg a megrendelőnek a vállalkozó birtokába került vagyontárgyain;
Ptk. 397. § (2) bekezdés] a jelentős értékű építési beruházást végző építési vállalkozó díjkövetelése számára nem
biztosítanak kellő fedezetet. Ez az új biztosíték a jelzálogjog alapítására irányuló szerződési kikötés nélkül, a törvény
rendelkezése szerint a vállalkozási szerződéskötés ténye és a vállalkozó kérelme alapján, a jelzálogjognak
az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésével jön létre. A törvényjavaslathoz fűzött részletes indokolás szerint ezt
a törvényes jelzálogjogot egyfelől azért indokolt eltérést nem engedő, kogens rendelkezésként megfogalmazni, mert
a zálogjog törvényen alapuló jellegével a diszpozitivitás (a felek eltérő megállapodásának lehetősége) okszerűen nem
egyeztethető össze. Másfelől azonban azért is, mert a felek számára az eltérő, a zálogjog létrejöttét kizáró, ille tő leg
annak mellőzését eredményező megállapodás lehetőségének biztosítása a szabály megalkotásának kifejezett céljával
volna ellentétes, és a felek közötti erőviszonyoktól függően számos esetben megakadályozná annak hatékony
érvényesülését.
Ehhez hasonló jogintézményt a német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch – BGB § 648. ), és a francia Code
civil (Art. 2103, 4°) is ismer. A két külföldi megoldásban – a hazai szabálytól eltérően – közös, hogy a jogintézményt
a jogalkotók garanciális szabályokkal (csak a már elvégzett munka értékéig jegyezhető be a jelzálogjog, szakértő
elő ze tes felméréséhez és utólagos elfogadásához kötött az elsőbbség) bástyázták körül. A diszpozitív szabályozásban
előírt feltételek alkalmassá teszik a jogintézményt arra, hogy a jogalanyok azt a törvény ben meghatározott célra, csak
a szükséges esetekben és mértékben, meg fele lően alkalmazzák, így az ne vezethessen joggal való visszaéléshez.
2. Az Alkotmánybíróság a jogintézményt abból az indítványozó által megjelölt szempontból vizsgálta meg, hogy
a kogens törvényi megoldás a tulajdonhoz való jog alkotmánysértő korlátozását eredményezi-e.
2.1. Az Alkotmánybíróságnak először azt kellett áttekintenie, hogy a támadott rendelkezések alkotmányossága
vizsgálható-e egyáltalán az Alkotmány 13. § (1) bekezdése alapján.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az „Alkotmány 13. §-a a tulajdonhoz való jogot az állammal szemben
biztosítja, s azt mint alapjogot – az értékgarancia követelményével, ille tő leg a közérdekű korlátozás arányosságának
ismérvével [64/1993. (XII. 22.) AB határozat, ABH 1993, 380–382.] – az állammal szemben védi” (800/B/1993. AB
határozat, ABH 1996, 420, 421–422.).
A 3/2006. (II. 8.) AB határozat szerint „állami beavatkozást ezen a területen az jelent, ha a Tv. [a társasházakról szóló
2003. évi CXXXIII. törvény] bizonyos szabályaitól a felek megállapodásuk alapján sem térhetnek el. (…) Ezeknek
a kogens szabályoknak az alkotmányossága, megfelelő indítvány alapján, vizsgálható akár az alkotmányos
tulajdonvédelem szempontjából is” (ABH 2006, 65, 81.).
Mivel jelen ügyben egy kogens, a feleknek eltérést nem engedő jogszabályról van szó, az – a korábbi gyakorlatra is
tekintettel – az Alkotmány 13. §-a alapján alkotmányossági vizsgálat tárgya lehet.
A jelzálogjoggal összefüggésben pedig az Alkotmánybíróság a 308/B/2004. AB határozatban már kimondta: annak
bejegyzése nem jelenti a tulajdon elvonását, a jelzálogjog esetén a zálogtárgy (a konkrét ügyben a lakás)
a zálogkötelezett birtokában marad, aki jogosult annak rendeltetésszerű használatára, hasznosítására, köteles
azonban annak épségét megőrizni, a lakás ezzel a teherrel el is idegeníthető, ille tő leg örökölhető (ABH 2008, 2086,
2090.).
Ebből tehát az következik, hogy a jelzálogjog biztosítéki célú törvényi elő írása, az ingatlantulajdon ilyenfajta
korlátozása önmagában nem sérti a tulajdonhoz való jogot.
2.2. Az Alkotmánybíróságnak tehát azt kellett megvizsgálnia, hogy a támadott új jogszabályi megoldás közérdekűnek és
arányosnak tekinthető-e.
2.2.1. Az Alkotmánybíróság a 64/1993. (XII. 22.) AB határozatában (a továb biak ban: Abh.) az Alkotmány 13. §-ával
kapcsolatban a következőket állapította meg: „az alkotmányos tulajdonvédelem köre és módja nem szükségképpen
követi a polgári jogi fogalmakat, és nem azonosítható az absztrakt polgári jogi tulajdon védelmével. Az alapjogként
védett tulajdonhoz való jog tartalmát a mindenkori közjogi és (alkotmányos) magánjogi korlátokkal együtt kell érteni.
Az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét; függ a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától,
 illetve a korlátozás módjától is. A másik oldalról nézve: ugyanezen szempontoktól függően az adott fajta közhatalmi
beavatkozás alkotmányos lehetősége a tulajdonjogba más és más. ” (ABH 1993, 373, 379.). Az Abh. kimondta azt is,
hogy „[a]z alapjogi tulajdonvédelem sajátosságai miatt az állami beavatkozás alkotmányossága megítélésének
súlypontja, az alkotmánybírósági értékelés voltaképpeni tere a cél és az eszköz, a közérdek és a tulajdonkorlátozás
arányosságának megítélése lett” (ABH 1993, 373, 381–382.). A törvénnyel érvényesített közérdek alkotmánybírósági
vizsgálatának ezért arra kell szorítkoznia, hogy meg fele lően indokolt-e a közérdekre hivatkozás, illetve, hogy
a közérdekű megoldás nem sért-e önmagában is valamely más alkotmányos jogot.
Az Alkotmánybíróság egy későbbi, a 42/2006. (X. 5.) AB határozatában (a továb biak ban: Abh2.) megállapította, hogy
a kisajátítást el nem érő tulajdonkorlátozásnál figyelemmel kell lenni arra, hogy az Alkotmány 13. § (1) bekezdése
a tulajdonhoz való jog biztosításának általános tételét tartalmazza, de nem rendelkezik a tulajdonjog kisajátítást el
nem érő korlátozásának mércéjéről (ABH 2006, 520, 528.).
Az Abh2. értelmében a tulajdonjog korlátozása tekintetében is az Alkotmánynak az alapvető jogok korlátozására
meghatározott szabályát és az ennek alapján kialakult alkotmánybírósági gyakorlatot kell alkalmazni. Ennek során
figye lembe kell azonban venni az Alkotmánynak a tulajdonjogról szóló 13. §-ából származó sajátosságokat is. Ilyen
sajátosság az, hogy a 13. § (2) bekezdése a tulajdonjog teljes elvonásánál a közérdeket jelöli meg egyik feltételként.
Az Alkotmánybíróság azonban nem tekinti elégséges alapnak, hogy a jogszabály csupán általánosságban hivatkozik
a közérdekre (Abh2., ABH 2006, 520, 529.).
A támadott rendelkezés törvényjavaslatának indokolása szerint a Ptk. módosításának célja az volt, hogy az építési
szerződés vállalkozója számára törvényen alapuló, a felek ettől eltérő szándékát kizáró, a megrendelő
ingatlantulajdonát terhelő jelzálogjog alapítását tegye lehetővé azért, hogy a szerződésből eredő követelése
kielégítésére a törvény hatékony eszközt biztosítson. Ez a korlátozás tehát közvetlenül az egyes vállalkozók
magánérdekét, közvetve azonban a megrendelők teljesítési hajlandóságának növelését, mint a vállalkozói
körbetartozások megszüntetését eredményező közérdeket, összességében pedig a nemzetgazdaság érdekét is
szolgálja. Jelen esetben a közérdekre és annak érvényesülésére nem csak a jogszabály szövegéből, hanem már
a rendelkezést a jogrendszerbe illesztő törvény címéből (a vállalkozói „körbetartozások” mérséklése céljából történő
törvénymódosításokról), továbbá a törvényjavaslathoz fűzött általános és részletes indokolásból lehet következtetni.
A jogalkotó tehát több közjogi jogszabályt (csődtörvényt, közbeszerzési törvényt) is érintő – a vállalkozói
körbetartozások mérséklését mint nyomós közérdeket célzó – intézkedési csomag részeként illesztette a Ptk.-ba ezt
a jogintézményt.
A fentiekre tekintettel egyértelműen megállapítható, hogy a Ptk. 402. § (2) bekezdésében foglalt tulajdoni korlátozás
közérdekből történt.
Azonban a közérdekből történő tulajdonkorlátozás is csak akkor alkotmányos, ha az elérni kívánt cél fontossága és
az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya arányban áll egymással.
2.2.2. A közérdekű tulajdonkorlátozás arányosságát vizsgálva az Alkotmánybíróság áttekintette a törvényes zálogjognak
a Ptk.-ban előforduló más eseteit, és ezeket vetette össze a támadott törvényes jelzálogjog jogintézményével.
A Ptk. kötelmi jogi része számos helyen tartalmaz a törvény alapján is létrejövő zálogjogot [vállalkozási szerződés, Ptk.
379. § (2) bekezdés; ingatlan bérleti szerződés, Ptk. 429. § (1) bekezdés; haszonbérleti szerződés, Ptk. 456. §; letéti
szerződés, Ptk. 465. § (4) bekezdés; elszállásolási szerződés, Ptk. 470. §; megbízási szerződés, Ptk. 480. §; fuvarozási
szerződés, Ptk. 499. § (2) bekezdés; szállítmányozási szerződés, Ptk. 519. § (1) bekezdés]. Mindezekben az esetekben
azonban a zálogjog az ellenérdekű fél tulajdonát képező olyan ingóságokon áll fenn, melyek a szerződéskötés
következtében a vállalkozó, haszonbérbe adó, szálloda, fuvarozó stb. birtokába kerültek. További sajátossága
e rendelkezéseknek, hogy nem tiltják meg a feleknek a rendelkezésektől való eltérést, azaz kivétel nélkül diszpozitív
szabályok.
A támadott rendelkezés viszont az eddigiektől lényegesen eltérő szabályt vezetett be, hiszen a vállalkozót
– díjkövetelése erejéig – a megrendelő ingatlanán, kogens módon illeti meg a jelzálogjog. Az új jogszabályi elő írás
nem tartalmaz megszorító feltételeket sem az építési beruházások jellege, sem értékhatára tekintetében (mint
pl. a közbeszerzési törvény ben szereplő 15 ille tő leg 100 millió Ft.) Ennek következtében a felek közötti egyensúlyt
megbontva egyes (az ingatlan értékéhez mérten jelentősen kisebb értékű munkákat végző) vállalkozókat kiemelten
előnyös helyzetbe hozhat. Ez a jelzálogjog – mint a gyengébb fél védelmére hivatott eszköz – bizonyos esetekben
(ha a vállalkozó valóban kiszolgáltatott) adekvát megoldás lehet, ugyanakkor a jogalkotó ilyen differenciálást nem
végzett el. A törvényszöveg alapján úgy tűnik, mintha minden vállalkozó, minden megrendelővel szemben, minden
esetben gyengébb fél volna, ezért fokozott védelemre szorulna.
Az építési szerződés azonban – a fent bemutatott tételes jogi és a bírói gyakorlat által kimunkált – tárgya szerint egy
már fennálló épület átalakítására, karbantartására és javítására is irányulhat. Ugyan a bírói gyakorlat figye lembe veszi
az elvégzett munka nagyságát, a támadott rendelkezésből mégis az következik, hogy egy kisebb volumenű munka
esetén (pl. csekély mértékű lakásfelújítás, vezetékszerelés) egy nagyobb értékű ingatlant terhelő jelzálogjog
bejegyzésével a vállalkozót aránytalan szerződési biztosíték illetheti meg a megrendelővel szemben. Így egy kisebb
értékű jelzálogjog miatt is sor kerülhet egy nagyértékű ingatlan árverésére. Ugyanígy nincs tekintettel a jogszabály
a megrendelő általi nemfizetés – esetleg jogos – indokaira sem (pl. a visszatartás jogára).
Amíg a körbetartozások mérséklése alkotmányossági szempontból helyes és támogatandó jogalkotói cél, addig ezzel
éppen ellentétesen a szabályozás garanciákat nélkülöző, túl tágra szabott kerete a kisebb munkák elvégzését
megrendelő ingatlan-tulajdonosokat hozza aránytalanul kiszolgáltatott helyzetbe a vállalkozókkal szemben.
Összességében tehát az alkotmányosan elfogadható célt szolgáló intézményt a jogalkotó nem megfelelő módon
illesztette a Ptk.-ba és ezen keresztül a jogrendszerbe.
A fentiek alapján megállapítható, hogy a differenciálás elmaradása a tulajdonhoz való jog aránytalan korlátozását
eredményezi.
2.2.3. Vizsgálata során az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy bár az indítványozó kifejezetten nem hivatkozott
a jogbiztonság sérelmére, azaz a beadványában magát az Alkotmány 2. § (1) bekezdését nem jelölte meg, azonban
az indítvány szövegéből, annak tartalmából mégis az következik, hogy a rendelkezéseket a jogbiztonság
követelményébe ütközőnek is vélte. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata alapján az indítványt tartalma szerint
bírálja el [14/1990. (VI. 27.) AB határozat, ABH 1990, 170, 171.; 29/1995. (V. 25.) AB határozat, ABH 1995, 145, 150.;
32/2002. (VII. 4.) AB határozat, ABH 2002, 153.; 46/2002. (XI. 11.) AB határozat, ABH 2002, 602, 606.]. Erre tekintettel
az Alkotmánybíróság az alkotmányossági vizsgálatot az alábbiak szerint az Alkotmány 2. § (1) bekezdése tekintetében
is lefolytatta.
A jogbiztonság megköveteli, hogy a jogalkotó kerülje el a túl tág, vagy túlságosan határozatlan fogalmak használatát,
a jogszabály szövege pedig érthető és világos legyen, és meg fele lően értelmezhető normatartalmat hordozzon
[13/2001. (V. 14.) AB határozat, ABH 2001, 177, 201.].
Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a törvényjavaslat általános indokolása ellentétben áll a részletes indokolás
tartalmával, ugyanis az egyik helyen a rendelkezés kogens, a másik helyen diszpozitív szabályként szerepel. Ez a tény
átgondolatlanságra utal, önmagában azonban még nem eredményezné a támadott rendelkezés
alkot mány elle nességét.
A Ptkmód. 4. §-a, a jogszabályi változásokat hatályba léptető rendelkezés viszont nem felel meg a jogbiztonság és
az egyértelműség követelményének. Ez alapján pl. bizonytalan, hogy csak a jogszabály hatályba lépését köve tően
megkötött építési szerződésekben, vagy a már korábban megkötött szerződésekben is alkalmazható-e a törvény, de
bizonytalan annak tárgyi hatálya is. Továbbá a Ptk. 397. § (1) bekezdésének ismeretében (a díj – ha jogszabály kivételt
nem tesz – a vállalkozás teljesítésekor esedékes) sem egyértelmű, hogy a „díjkövetelés” fogalma az építési
szerződésben kikötött díjat, a vállalkozó teljesítéskor előterjesztett díjigényének megfelelő összeget, avagy
az esetleges hiányos- vagy hibás teljesítés miatt a megrendelő által elismert követelés összegét jelenti-e.
A tárgyi hatályt tekintve a Ptkmód. előzménye az 59/2006. (XII. 20.) OGY határozat volt, melyben az Országgyűlés
felkérte a Kormányt, hogy a magyar gazdaságban – különösen a közbeszerzések területén – kialakuló vállalkozói
körbetartozások mérséklése érdekében a szükséges társadalmi és szakmai egyeztetéseket végezze el, és ezen
egyeztetések alapján a szükséges törvényi szabályozás megalkotásáról szóló javaslatát terjessze az Országgyűlés elé.
A törvényjavaslat indokolása is a közbeszerzések területén fennálló anomáliák megoldására szánta a Ptkmód.-ba
foglalt változtatásokat, a Ptk. 402. §-ában a közbeszerzési eljárásokra, illetve a közbeszerzési értékhatárokra azonban
nem található semmifajta utalás.
Végül az Alkotmánybíróság megjegyzi: az előbbiek mellett az indítványozó által is felvetett polgári jogi értelmezési és
alkalmazási nehézségek összességükben alkotmányjogi értelemben is sértik a jogbiztonságot. Nem egyértelmű pl.,
hogy az ingatlan-nyilvántartási bejegyzéshez az építési szerződést milyen okirati formában kell megkötni, különösen,
hogy kell-e a megrendelő bejegyzési engedélye. A jelzálogjognak az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése
ellen bírósági felülvizsgálatnak csak a bejegyzés törvénysértő volta esetén van helye, a bejegyzés tartalmi, érdemi
felülvizsgálatát ugyanakkor a jogszabály nem teszi lehetővé. A bíróságnak nincs lehetősége arra, hogy az egyedi
esetben megvizsgálja: megalapozott-e tartalmilag a jelzálogjog bejegyzése iránti kérelem. Mindezek alapján
az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a normavilágosság hiánya a támadott jogszabályi rendelkezéssel
összefüggésben olyan mértékű, hogy annak korrekciója a jogalkalmazástól nem várható el, az a jogalkotó
feladatkörébe tartozik.
A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Ptk. 402. § (2) bekezdése a megrendelő
tulajdonhoz való jogát aránytalanul korlátozza, hatályba léptető rendelkezéseivel együtt is nagyfokú
jogbizonytalanságot eredményez, mindezek miatt ez a törvényi rendelkezés alkot mány elle nes, így
az Alkotmánybíróság megsemmisítette.
3. Mivel a Ptk. 402. § (3) bekezdése visszautal a Ptk. 402. § megsemmisített (2) bekezdésére, ezért az Alkotmánybíróság
– szoros összefüggés okán [3/1992. (I. 23.) AB határozat, ABH 1992, 329, 330.; 26/1995. (V. 15.) AB határozat, ABH 1995,
123, 124.; 2/1998. (II. 4.) AB határozat, ABH 1998, 41, 46.; 16/1998. (V. 8.) AB határozat, ABH 1998, 140, 153.; 5/1999.
(III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75, 77.; 67/2006. (XI. 29.) AB határozat, ABH 2006, 971, 978.] – e rendelkezést is
megsemmisítette.

A határozat Magyar Közlönyben történő közzététele az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 41. §-án
alapul.
Budapest, 2010. március 29. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
42/2017. (XI. 6.) MvM utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében meghatározott hatáskörömben eljárva a következő utasítást adom ki:
1. § A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII. törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdése alapján 2017. október 26. napjától 2018. április 25. napjáig
Sagyibó Viktort miniszteri biztossá (a továbbiakban: miniszteri biztos) nevezem ki.
2. § (1) A miniszteri biztos
a) koordinálja
aa) a Miniszterelnökség,
ab) a Miniszterelnökséget vezető miniszter vagy az általa átruházott hatáskörben eljáró állami vezető
irányítása alá tartozó költségvetési szerv,
ac) a Miniszterelnökséget vezető miniszter vagy az általa átruházott hatáskörben eljáró állami vezető
tulajdonosi joggyakorlása alá tartozó gazdasági társaság
 által megvalósított, a Közigazgatás- és Közszolgáltatás-fejlesztés Operatív Programból támogatott projektek
(a továbbiakban együtt: projektek) végrehajtását,
b) az európai uniós források felhasználásáért felelős miniszter által kijelölt személyként a Fejlesztéspolitikai
Koordinációs Bizottság tagja,
c) az európai uniós források felhasználásáért felelős miniszter delegáltjaként a Közigazgatás- és Közszolgáltatás
fejlesztés Operatív Program monitoring bizottságának tagja,
d) vezeti a 3. § szerinti, a projektekkel kapcsolatos koordinációs tevékenységet támogató munkabizottságot,
e) gondoskodik a projektek végrehajtásáról.
(2) A miniszteri biztos az (1) bekezdés szerinti koordinációs tevékenysége keretében különösen
a) áttekinti az (1) bekezdés szerinti projekteket, amely során felméri a projektek egymáshoz való kapcsolódásának
jelenlegi és jövőbeli lehetőségeit, javaslatot tesz a fejlesztések közötti szinergiák javításának módszereire,
eszközeire,
b) folyamatosan nyomon követi és jelentésekben értékeli a projektek előkészítésének és megvalósításának
státuszát,
c) szakmai támogatást nyújt a projektek gazdái számára műszaki és szakmai szempontból koherens fejlesztések
elősegítése érdekében.
(3) A miniszteri biztos az (1) bekezdés szerinti feladatai végrehajtásáról tájékoztatást ad és beszámol a Közigazgatás- és
Közszolgáltatás-fejlesztés Operatív Program végrehajtásáért felelős kormánybiztos (a továbbiakban: kormánybiztos)
részére, valamint – felkérésre – közreműködik a kormánybiztos feladatainak ellátásában.
(4) A Miniszterelnökség projektek megvalósításával érintett állami vezetői, valamint a projektek megvalósításával
összefüggésben az (1) bekezdés ab) alpontja szerinti költségvetési szervek és az (1) bekezdés ac) alpontja szerinti
gazdasági társaságok vezetői
a) közreműködnek a miniszteri biztos feladatainak ellátásában, és
b) a miniszteri biztos feladatainak ellátásához szükséges adatokat, információkat, elemzéseket a miniszteri biztos
rendelkezésére bocsátják. 3. § (1) A projektekkel kapcsolatos koordinációs tevékenységet a miniszteri biztos által vezetett munkabizottság támogatja.
 (2) A munkabizottság tagjai a Miniszterelnökség projektek megvalósításával érintett állami vezetői, valamint a projektek
megvalósításával összefüggésben az (1) bekezdés ab) alpontja szerinti költségvetési szervek és az (1) bekezdés
ac) alpontja szerinti gazdasági társaságok vezetői. A miniszteri biztos a munkabizottság ülésére eseti jelleggel más
személyeket is meghívhat.
(3) A munkabizottság ülését a miniszteri biztos hívja össze. A munkabizottság működésének rendjét, ülésezési
gyakoriságát, valamint a helyettesítés szabályait a munkabizottság határozza meg.
4. § A miniszteri biztos tevékenységét a Miniszterelnökséget vezető miniszter irányítja.
5. § A miniszteri biztos tevékenysége ellátásáért a Ksztv. 38. § (6) bekezdése szerinti díjazásra és juttatásokra jogosult.
6. § A miniszteri biztost tevékenységének ellátásában 3 fős titkárság segíti.
7. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
Lázár János s. k.,
 Miniszterelnökséget vezető miniszter


text:
329/E/2010. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára, valamint mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény 39. § (2) bekezdésének harmadik mondata, valamint az 52. § (1) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény fegyelmi felelősséget
szabályozó 46–51. §-aival összefüggésben előterjesztett,
mulasztás megállapítására irányuló indítványt elutasítja.
I. Az indítványozó a közalkalmazottak jogállásáról szóló
1992. évi XXXIII. törvény (a továbbiakban: Kjt.) 39. §
(2) bekezdése, valamint az 52. § (1) bekezdésének „Ettől
eltérően, az elbocsátás fegyelmi büntetésről és a magasabb
vezető, illetve vezető beosztás visszavonásáról szóló határozat végrehajtására az ellene benyújtott keresetnek nincs
halasztó hatálya.” szövegrésze alkotmányellenességének
megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól utólagos normakontroll keretében. Emellett mulasztás megállapítását is indítványozta azon indokkal,
hogy a jogalkotó nem rögzítette megfelelően a közalkalmazotti fegyelmi eljárás garanciális szabályait.
Az indítványozó szerint a Kjt. 39. § (2) bekezdésének a
„munkaköri feladatai”, a „közalkalmazotti jogviszonyra
vonatkozó szabályok”, a „szakmai szabályok és szokások”, valamint a „közérdek” fogalmai olyannyira bizonytalanok – azaz „nem alapulnak semmilyen rögzített, megismerhető és elsajátítható normán”–, hogy azok már az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésének sérelmét idézik elő.
A Kjt. 52. § (1) bekezdésével összefüggésben az indítványozó arra hivatkozott, hogy a közalkalmazott elbocsátása tárgyában hozott határozat elleni keresetnek nincs halasztó hatálya, míg a köztisztviselők esetében a hivatalvesztés nincs kiemelve az általános szabályok alól, azaz az
ilyen határozat ellen benyújtott kereset a határozat végrehajtására halasztó hatályú. Álláspontja szerint a Kjt. e
rendelkezése diszkriminatív, így az Alkotmány 70/A. §
(1) bekezdésébe ütközik.
A Kjt.-nek a fegyelmi eljárást szabályozó 46. §-ával,
47. §-ával és 49. §-ával összefüggésben mulasztás megállapítását kérte arra hivatkozással, hogy a jogszabály szerint az eljárás alá vont személyt csak a fegyelmi eljárás
megindulásáról kell tájékoztatni, a kötelezettségszegésről
és az annak alapjául szolgáló tényekről nem. További hiányossága a törvénynek – érvel az indítványozó –, hogy a
fegyelmi eljárás részletszabályait a jogszabály nem rendezi. Nincs rögzítve, hogy a vizsgálóbiztosnak mikor és milyen formában kell közölnie a kötelezettségszegést és
nincs lefektetve az sem, hogy a közalkalmazott megismerheti-e az ellene szóló bizonyítékokat, illetve, hogy „zavartalanul elmondhassa a véleményét”. Álláspontja szerint a
meghallgatásról készült jegyzőkönyv tartalmi követelményei sem rögzítettek, nem állapítható meg, hogy jogosult-e
a közalkalmazott a jegyzőkönyv egy példányának átvételére. Utalt arra is, hogy a fegyelmi tanács pártatlan eljárása
szintén megkérdőjelezhető, ugyanis a fegyelmi eljárást a
munkáltató indítja, és abban közre is működhet, ezen kívül
a közalkalmazottnak nincs lehetősége vitatni a fegyelmi
tanács összetételét sem. Nem tisztázottak az indítványozó
szerint a munkáltató mulasztásának a jogkövetkezményei
a Kjt. 48. §-ával kapcsolatban, mely a köztisztviselőnek a
fegyelmi eljárás befejezéséig történő, állásából való felfüggesztésről szól. Ugyanis – az indítványozó érvei alapján – a felfüggesztés alkalmas arra, hogy a munkáltató
minden vizsgálat és döntés nélkül „megszabaduljon” a
közalkalmazottól, azonban az ezt megakadályozó eljárási
szabályok nem kerültek rögzítésre. A fegyelmi tárgyalásról és a határozatról rendelkező Kjt. 50. §-ával és
51. §-ával összefüggésben szintén mulasztás megállapítá
sát kérte az indítványozó. Utalt arra, hogy a fegyelmi eljárás alig rendezett, nincsenek lefektetve a jegyzőkönyvvezetés szabályai és nem tisztázott a bizonyítási eljárás lefolytatása. A mulasztás megállapítása iránti indítványát az
indítványozó az Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdésére
alapította.
Végül azt is kifogásolta, a Kjt. nem rögzítette hogy: a fegyelmi eljárásban mindenki az anyanyelvét használhatja,
ami az Alkotmány 68. § (2) bekezdésének, illetve az
Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésének a sérelmét eredményezi.
II. 1. Az Alkotmánynak az indítvánnyal érintett rendelkezései:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt
mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy
az ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és
pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.
(…)
(5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatáro
zottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a
jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal
arányosan – a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.”
„68. § (2) A Magyar Köztársaság védelemben részesíti a
nemzeti és etnikai kisebbségeket. Biztosítja kollektív részvételüket a közéletben, saját kultúrájuk ápolását, anyanyelvük használatát, az anyanyelvű oktatást, a saját nyelven való névhasználat jogát.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni,
születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
2. A Kjt.-nek az indítvánnyal támadott rendelkezései:
„39. § (2) A közalkalmazott a munkaköri feladatait a
közalkalmazotti jogviszonyra vonatkozó szabályoknak, az
egyéb szakmai szabályoknak és szokásoknak, valamint a
munkáltató utasításainak megfelelően, a közérdek figyelembevételével látja el.”
„52. § (1) A fegyelmi határozatot az ellene benyújtott
kereset jogerős elbírálásáig végrehajtani nem szabad. Ha
azonban a közalkalmazott a kereset benyújtására nyitva álló határidő eltelte vagy a kereset jogerős elbírálása előtt a
közalkalmazotti jogviszonyát megszünteti, a határozat
végrehajthatóvá válik. Ettől eltérően, az elbocsátás fegyelmi büntetésről és a magasabb vezető, illetve vezető beosztás visszavonásáról szóló határozat végrehajtására az
ellene benyújtott keresetnek nincs halasztó hatálya.”
III. Az indítvány nem megalapozott. 1. Az Alkotmánybíróság először azt vizsgálta meg,
hogy a Kjt. 39. § (2) bekezdésének a „munkaköri feladatai”, a „közalkalmazotti jogviszonyra vonatkozó szabályok”, a „szakmai szabályok és szokások”, valamint a
„közérdek” fogalmai valóban olyannyira értelmezhetetlenek-e, hogy azok az Alkotmány 2. § (1) bekezdésének sérelmét idézik elő.
1.1. A Kjt. 21. § (3) bekezdése a közalkalmazotti jogviszony létesítésével összefüggésben meghatározza, hogy a
kinevezési okmánynak – többek között – tartalmaznia kell
a közalkalmazott munkakörét. A Kjt. 2. § (3) bekezdése értelmében a Kjt. mögöttes jogszabályaként a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiakban: Mt.) alkalmazandó. Az Mt. 76. § (5) bekezdése kifejezetten kiemeli, hogy a munkáltató a munkavállalót
a munkaköri feladatokról megfelelően tájékoztatja.
A „munkakör” kifejezést egyébként mind az Mt., mind a
Kjt. számos helyen használja, melyekből annak fogalma
világosan levezethető, meghatározható. E szabályok alapján a munkaköri feladatok fogalma a munkavállalónak a
munkavégzése során ellátandó feladatainak az összességét
jelenti. Ezért az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a
munkaköri feladatok fogalma nem tekinthető sem ismeretlennek, sem pedig értelmezhetetlennek.
Hasonló a helyzet a „közalkalmazotti jogviszonyra vonatkozó szabályok”-kal, mint fogalommal. A közalkalmazottak jogviszonyával kapcsolatos szabályokat összefoglalóan maga a Kjt. tartalmazza. E jogszabály foglalja össze
mindazon rendelkezéseket, melyek – a közalkalmazotti
jogviszony sajátosságaiból adódóan – az Mt. szabályaitól
eltérnek. E jogi fogalom sem tekinthető emiatt értelmezhetetlennek, vagy olyannak, mely önmagában jogbizonytalanságot okozna.
1.2. A „szakmai szabályok és szokások”, valamint a
„közérdek” fogalmaival mint generálklauzulákkal kapcsolatban az Alkotmánybíróság az alábbiakra mutat rá:
A 847/B/1996. AB határozatában az Alkotmánybíróság
megállapította, hogy „[a] jogalkotóknak a normavilágosság követelményeinek megfelelő jogszabályszöveget kell
kibocsátaniuk. A jogalkotó feladata az, hogy a jogi szabályozás körébe vont életviszonyokat megfelelő rendelkezésekkel szabályozza. Az már egyfelől az életviszonyok,
másfelől a szabályozás jellegétől függ, hogy a rendelkezés
ad-e mérlegelési vagy értelmezési jogkört a jogalkalmazó
szerveknek vagy sem.” (ABH 1996, 644, 645.). Az
55/2001. (XI. 29.) AB határozatában az Alkotmánybíróság
hangsúlyozta továbbá, hogy bizonyos esetekben éppen
nem a részletező, hanem az általános, keretjellegű szabályozás segíti elő a jogbiztonságot. „A (...) jogszabályok világossága, áttekinthetősége érdekében célszerű, ha a törvényhozó kerüli azoknak a helyzeteknek a teljes körű felsorolását, melyekre a jogszabály adott rendelkezését alkalmazni kell; az életviszonyok folytonos alakulása, változásai következtében e helyzetek kimerítő felsorolása reménytelen vállalkozás volna. Ha pedig újból és újból kiderülne, hogy a törvény hatályát ki kell terjeszteni olyan
helyzetekre is, melyekre a törvényhozó eredetileg nem
gondolt vagy nem gondolhatott, ez a sorozatos törvénymódosítások kényszere folytán az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság egyik elemére, a jogbiztonságra nézve jelentene veszélyt” (ABH 2001, 442, 461.).
A jóerkölcsbe ütköző szerződések (illetve a jó erkölcs) fogalmának alkotmányossági vizsgálatát elvégző
801/B/2002. AB határozat értelmében a nyitott szerkezetű
generálklauzula tartalmának meghatározásában (kitöltésében) tág teret enged a jogalkalmazásnak. (ABH 2008,
1899, 1906.) Ezzel az Alkotmánybíróság az 534/E/2001.
AB határozatában foglaltakat erősítette meg, melyben kifejtette: „A jogszabály mindig általánosságban, elvontan
szabályoz, az absztrakt norma konkrét jogesetre alkalmazása – és ezáltal tartalommal kitöltése – a jogalkalmazó
feladata. A jogalkalmazás során általában szükséges az alkalmazandó norma értelmezése, melyhez segítséget nyújthat maga a jogszabály (az értelmező rendelkezései vagy az
indokolása, amelyből kitűnhet a jogalkotó szándéka), a
hosszabb időn keresztül kialakult-kialakított jogi (értelmezési) gyakorlat stb.” (ABH 2002, 1283, 1291–1292.).
A fent bemutatott alkotmánybírósági gyakorlat alapján
nyilvánvaló, hogy a „szakmai szabályok és szokások”, valamint a „közérdek” genrálklauzula-szerű fogalma nem tekinthető olyan értelmezhetetlen kifejezésnek, mely önmagában a jogbiztonság követelményét sértené. Éppen ezek a
fogalmak biztosítanak lehetőséget arra, hogy a jogalkalmazók az általános szabályokat az egyedi esetekre alkalmazva töltsék meg tartalommal ezen szókapcsolatokat és
kifejezéseket. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság
megállapította, hogy a fenti fogalmak nem eredményezik
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésének sérelmét, ezért az indítványt ebben a tekintetben elutasította.
2. Az indítványozó a Kjt. 52. § (1) bekezdésével összefüggésben azt kifogásolta, hogy a közalkalmazott elbocsátása tárgyában hozott határozat elleni keresetnek nincs halasztó hatálya, míg a köztisztviselők esetében a hivatalvesztés nincs kiemelve az általános szabályok alól, azaz az
ilyen határozat ellen benyújtott kereset a határozat végrehajtására halasztó hatályú, ezért a Kjt. e rendelkezése
diszkriminatív.
Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdését az Alkotmánybíróság – állandó gyakorlata szerint – a jogegyenlőség általános elvét megfogalmazó alkotmányi követelményként
értelmezte és kifejtette, hogy bár e szabály szövegszerűen
az alapvető jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkü
lönböztetést, a tilalom – ha a megkülönböztetés sérti az
emberi méltósághoz való alapvető jogot – kiterjed az egész
jogrendszerre. Így abban az esetben, ha a megkülönböztetés nem az emberi vagy az alapvető állampolgári jog tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha az az emberi méltósághoz való jogot sérti. Az Alkotmánybíróság gyakorlata során ez
utóbbi körben akkor ítélte alkotmányellenesnek a jogalanyok közötti megkülönböztetést, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között [9/1990. (IV. 25.)
AB határozat, ABH 1990, 46, 48.; 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 77–78.; 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH 1992, 280, 281.; 35/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 197.; 30/1997. (IV. 29.) AB határozat,
ABH 1997, 130, 138–140. stb.]. Az Alkotmánybíróság
gyakorlatában személyek közötti diszkriminációról csak
akkor lehet szó, ha a jogalkotó valamely személyt vagy
embercsoportot más, azonos helyzetben lévő személyekkel vagy embercsoporttal történt összehasonlításban kezel
hátrányosabb módon [32/1991. (VI. 6.) AB határozat,
ABH 1991, 146, 161–162.; 1043/B/1992. AB határozat,
ABH 1994, 744, 745.; 397/B/1995. AB határozat, ABH
1995, 786, 787.; 432/B/1995. AB határozat, ABH 1995,
789, 792.; 719/B/1998. AB határozat, ABH 2000, 769,
775.; 17/2000. (V. 26.) AB határozat, ABH 2000, 112,
115.; 624/E/1999. AB határozat, ABH 2002, 1023, 1035.
stb.].
Az indítvány alapján azt kellett az Alkotmánybíróságnak eldöntenie, hogy a közalkalmazottak és a köztisztviselők homogén csoportot alkotnak-e.
Az Alkotmánybíróság a 198/B/1998. AB határozatában
rámutatott arra, hogy „[a] munkával kapcsolatos viszonyok vázolt különbözősége, továbbá az egyes jogviszonyokban ellátott munkatevékenységek egymástól nyilvánvalóan eltérő jellege is indokolja a jogi szabályozás differenciálását. A három törvény a munkavállalók három valóságos csoportjára vonatkozóan szab meg (…) eltéréseket, s
ezek nem tekinthetők diszkriminációnak. Alkotmányellenes megkülönböztetés ugyanis az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint [pl. a 4/1993. (II. 12.) AB határozatában] »csak összehasonlítható jogosultak vagy kötelezettek között vethető fel«. (ABH 1993, 65.) A köztisztviselők, a közalkalmazottak, s a Munka Törvénykönyve
hatálya alá tartozó munkavállalók pedig olyan egymástól
elkülönült csoportokba sorolhatók, amelyekre az eltérő
munkajogi szabályozás alkotmányosan indokolt” (ABH
1999, 668, 669.).
Ennek megfelelően a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megállapítására irányuló indítványt – homogén
csoport hiányában – az Alkotmánybíróság elutasította.
3. Végül az Alkotmánybíróságnak azt kellett elbírálnia,
hogy a Kjt.-nek a fegyelmi eljárást szabályozó rendelkezései olyannyira hiányosak-e, hogy jogalkotói mulasztás
megállapítását indokolják.
Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására vonatkozó hatáskörét
az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 49. §-a szabályozza.
Az Abtv. 49. §-a értelmében mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására akkor kerülhet
sor, ha a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból
eredő jogalkotói feladatát elmulasztotta, és ezzel alkotmányellenességet idézett elő.
Az említett törvényi rendelkezés alkalmazása során a
két feltételnek – a mulasztásnak és az ennek folytán előidézett alkotmányellenes helyzetnek – együttesen kell
fennállni [1395/E/1996. AB határozat, ABH 1998, 667,
669.].
Az Alkotmánybíróság irányadó gyakorlata szerint a
jogalkotó szerv jogalkotási kötelezettségét konkrét jogszabályi felhatalmazás hiányában is köteles teljesíteni,
amennyiben az alkotmányellenes helyzet – a jogi szabályozás iránti igény – annak következtében állt elő, hogy az
állam jogszabályi úton beavatkozott bizonyos életviszonyokba, és ezáltal az állampolgárok egy csoportját megfosztotta alkotmányos jogai érvényesítésének a lehetőségétől [22/1990. (X. 16.) AB határozat, ABH 1990, 83,
86.].
Az Alkotmánybíróság akkor is mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet állapít meg, ha valamely
alapjog érvényesüléséhez szükséges jogszabályi garanciák hiányoznak [37/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH
1992, 227, 231.].
Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést nemcsak akkor állapít meg, ha az adott
tárgykörre vonatkozóan egyáltalán nincs szabály
[35/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 204, 205.],
hanem akkor is, ha az adott szabályozási koncepción belül
az Alkotmányból levezethető tartalmú jogszabályi rendelkezés hiányzik [22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH
1995, 108, 113.; 29/1997. (IV. 29.) AB határozat, ABH
1997, 122, 128.].
3.1. Az indítványozó a mulasztás megállapítása iránti
kérelmét arra alapította, hogy a jogalkotó nem szabályozta
kellő részletességgel a fegyelmi eljárás menetét, megsértve ezzel a tisztességes eljárás követelményét.
3.1.1. Az Alkotmánybíróság áttekintette egyrészt a fegyelmi eljárást szabályozó Kjt.-beli rendelkezéseket, másrészt az e szabályok alapján kialakult jogalkalmazói gyakorlatot és megállapította, hogy az indítványozó által alkotmányos problémaként felvetett kérdéseket a joggyakorlat rendezte:
– az eljárás megindításakor legalább összefoglaló jelleggel, írásban közölni kell, hogy mely kötelezettségszegést róják fel a közalkalmazottnak;
– a vizsgálóbiztosnak tájékoztatást kell adnia a vizsgálat
tárgyáról, meg kell hallgatnia a közalkalmazottat, bizonyítási eljárást kell lefolytatnia, fel kell tárni a közalkalmazott
javára és terhére szóló bizonyítékokat, körülményeket, tájékozatni kell a közalkalmazottat a megállapított tényállásról, jegyzőkönyvben kell rögzíteni a bizonyítási eljárást, a közalkalmazott meghallgatásán elhangzottakat, to
vábbá a vizsgálóbiztosnak összefoglaló jelentést kell készítenie; – emellett a közalkalmazott, illetve a jogi képviselője
részére biztosítani kell, hogy az ügy iratait – így a jegyzőkönyve(ke)t – megismerhessék, és azokra észrevételeket
tehessenek.
3.1.2. A fegyelmi tanács elnökének és tagjainak összetételével kapcsolatban a Kjt. 49. § (3) bekezdése tartalmaz
rendelkezéseket, meghatározva, hogy abban ki nem vehet
részt. A gyakorlat szerint a közalkalmazott által bejelentett
elfogultsági kifogás esetén az elfogultságot valószínűsíteni kell, a kifogás megalapozottságáról a fegyelmi tanács
elnöke dönt, melyről írásban értesíti a bejelentőt. A kifogás elutasítását a közalkalmazott a fegyelmi határozat ellen benyújtott keresetben kifogásolhatja.
3.1.3. A vizsgálóbiztos a közalkalmazottat állásából
csak a jogszabályban meghatározott esetekben függesztheti fel, amennyiben a közalkalmazott a felfüggesztést sérelmesnek tartja a munkaügyi bíróság előtt azt önálló keresettel megtámadhatja.
3.1.4. A fegyelmi tárgyalással és a határozattal összefüggésben a Kjt. részletes szabályokat tartalmaz. Meghatározza az idézés, valamint a hivatalos iratok kézbesítésének a szabályait. A kialakult gyakorlat rendezi a tárgyalás
menetét, a tanúk, szakértők meghallgatásának rendjét, valamint a jegyzőkönyvvezetés mikéntjét is.
3.1.5. Több alkotmánybírósági döntés rámutatott, hogy
az eljárás tisztessége olyan minőség, amely az eljárás egészének figyelembevételével ítélhető meg. Az Alkotmánybíróság az erre vonatkozó döntéseiben meghatározta a
tisztességes eljárás által megkövetelt általános ismérveket.
Kiemelte, hogy a tisztességes eljáráshoz való joggal szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye
[pl. 14/2002. (III. 20.) AB határozat, ABH 2002, 101,
108.; 15/2002. (III. 29.) AB határozat, ABH 2002, 116,
118–120.; 35/2002. (VII. 19.) AB határozat, ABH 2002,
199, 211.; 14/2004. (V. 7.) AB határozat, ABH 2004, 241,
256.].
A tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülésének követelményét az Alkotmánybíróság a büntetőeljáráson kívül is számos eltérő típusú eljárásban vizsgálta. Több határozatban általános érvénnyel állapította meg: az Alkotmány 57. § (1) bekezdése mindenkinek biztosítja, hogy jogait független és pártatlan bíróság előtt érvényesítse. Ebből következően az államnak az a kötelessége, hogy a jogok és kötelezettségek elbírálására bírói utat biztosítson.
[pl. 9/1992. (I. 3.) AB határozat, ABH 1992, 59, 67.;
59/1993. (XI. 29.) AB határozat, ABH 1993, 353, 355.;
1/1994. (I. 7.) AB határozat, ABH 1994, 29, 35.; 46/2007.
(VI. 27.) AB határozat, ABH 2007, 574, 580.].
Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének csak az az eljárás
felel meg, amelynek során a bíróság a perbe vitt jogokat
és kötelességeket, a közigazgatási határozat során irányadó mérlegelési szempontokat érdemben elbírálhatja
[32/1990. (XII. 22.) AB határozat, ABH 1990, 145, 146.;
39/1997. (VII. 1.) AB határozat, ABH 263, 272.].
Ennek megfelelően – figyelembe véve a jelen határozat
indokolásának 3.1.1.–3.1.4. pontjában írtakat – az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Kjt.-nek a fegyelmi
eljárást szabályozó 46–53. §-ai megfelelnek a tisztességes
eljárás követelményének. Önmagában az, hogy az indítványozó a jelenleginél részletesebb szabályozást tart indokoltnak, még nem eredményez alkotmányellenes mulasztást.
3.2. Emellett az Alkotmánybíróság utal arra, hogy a Kjt.
51. § (3) bekezdése expressis verbis kimondja, hogy a közalkalmazott a fegyelmi határozat ellen a kézbesítéstől számított tizenöt napon belül bírósághoz fordulhat.
A 3/2007. (II. 13.) AB határozat összefoglalja, hogy
„[a]z Alkotmánybíróság értelmezésében az Alkotmány
57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog
olyan alkotmányos alapjog, amely mindenkit megillet,
akinek jogát, vagy jogos érdekét a bírói, államigazgatási
vagy más hatósági döntés érinti. A jogorvoslathoz való jog
tárgyát tekintve a bírói, illetőleg a hatósági döntésekre terjed ki. A jogorvoslathoz való jog tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy a magasabb fórumhoz fordulás lehetősége. (…) Minden jogorvoslat lényegi, immanens eleme a jogorvoslás lehetősége, vagyis a
jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan tartalmazza a
jogsérelem orvosolhatóságát [23/1998. (VI. 9.) AB határozat, ABH 1998, 182, 186.]” (ABH 2007, 107, 111–112.).
Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy a Kjt.-nek a fegyelmi eljárást szabályozó
46–53. §-ai – lévén, hogy a jogorvoslat biztosított – nem
sértik a jogorvoslathoz való jogot sem.
3.3. Végül az indítványozó azt is sérelmesnek tartotta,
hogy a Kjt. nem rögzítette: a fegyelmi eljárásban mindenki
az anyanyelvét használhatja, ami az Alkotmány 68. §
(2) bekezdésének, illetve az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésének a sérelmét eredményezi.
A Kjt. egyetlen szabálya sem zárja ki, hogy a nem magyar anyanyelvű munkavállaló az eljárás során az anyanyelvét használja. Ebben az esetben természetesen gondoskodni kell arról, hogy megfelelő eszközökkel (pl. tolmács) az eljárás tisztességes volta biztosítható legyen. Ennek megfelelően az a tény, hogy a Kjt. nem mondja ki mindenki számára, általános érvénnyel az anyanyelv használatának a jogát nem eredményezi az Alkotmány 68. § (2) bekezdésének a sérelmét.
Mivel az anyanyelv használat jogában a Kjt. egyetlen
szabálya sem korlátoz egyetlen munkavállalót sem, ezért
ezzel összefüggésben a hátrányos megkülönböztetés tilalma – figyelemmel az Alkotmány 70/A. §-ának jelen határozat indokolásának 2. pontjában kifejtett tartalmára –
nem merül fel.
A fentiek miatt az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy a jogalkotó megfelelő részletességgel szabályozta a
fegyelmi eljárást, emiatt a mulasztás megállapítása iránti
kérelmet elutasította.
Budapest, 2010. október 4. Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság helyettes elnöke


text:
56/2007. (HK 12.) HM utasítása a költségvetési előirányzatok felhasználásának tervezéséről és az ezzel kapcsolatos adatszolgáltatás rendjéről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. tv. 52. § (1) bekezdésének f) pontjában kapott felhatalmazás alapján – figyelemmel a 356/2006.
(XII. 27.) Korm. rendelettel módosított, az államháztartás
működési rendjéről szóló 217/1998. (XII. 30.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Ámr.) 138/B. és 138/C. §-ában foglaltakra, valamint a honvédelmi szervek működésének az
államháztartás működési rendjétől eltérő szabályairól
szóló 226/2004. (VII. 27.) Korm. rendeletben előírtakra –
a következő utasítást adom ki.
Az utasítás hatálya, általános szabályok, értelmező
rendelkezések 1. §
Az utasítás hatálya kiterjed az éves intézményi költségvetési javaslatok elkészítésének és jóváhagyásának rendjéről szóló hatályos HM utasítás1 (a továbbiakban: HM ut.)
hatálya alá tartozó, elemi költségvetési tervjavaslat összeállítására kötelezett költségvetési szervekre és szervezeti
elemekre, valamint a fejezeti kezelésű előirányzatok tervezéséért felelős gazdálkodó szervezetekre (a továbbiakban
együtt: honvédelmi szervezetek).
2. § A honvédelmi szervezeteknek az Ámr. 138/B. §-ában
előírtak értelmében éves előirányzat-felhasználási tervet
kell készíteniük. Az előirányzat-felhasználási terv összeállítása kiterjed az elemi költségvetésekben jóváhagyott valamennyi eredeti, illetőleg módosított kiadási és bevételi
előirányzatra, beleértve a támogatási és a Magyar Köztársaság éves költségvetéséről szóló hatályos törvényben
(a továbbiakban: Költségvetési tv.) meghatározott, saját
hatáskörben felhasználható bevételi, valamint az előző évi
előirányzat-maradványként felhasználásra tervezett előirányzatokat is.
3. § Az előirányzat-felhasználási tervet úgy kell elkészíteni,
hogy az – az Ámr. 138/B. §-ában foglaltak figyelembevételével – megbízható alapja legyen a kötelezettségvállalási jogkör gyakorlásának és a likviditás biztosításának, fedezetet nyújtson a rendszeres kiadásokra és a folyamatos
működés biztosítására.
1 Jelenleg a 11/2007. (HK 3.) HM utasítás.
4. § Az előirányzat-felhasználási terv összeállítása során
figyelemmel kell lenni az Ámr. 162. §-ában foglalt kötelezettségvállalásokkal kapcsolatos bejelentési kötelezettségre. Biztosítani kell az előirányzat-felhasználási terv és
a kötelezettségvállalások bejelentése, valamint teljesítése
közötti összhangot.
Eljárási szabályok 5. § (1) Az előirányzat-felhasználási tervet a melléklet szerint évente kell összeállítani és havonként módosítani, a
tárgyhónapot megelőző időszak tényleges teljesítésének
figyelembevételével, a következő időszakok (hónapok)
aktualizálásával az érvényben lévő címrendkódok szerint
(figyelemmel az évközi módosításokra is).
(2) Az előirányzat-felhasználási terv alapját az elemi
költségvetések jóváhagyásáig a honvédelmi miniszter által
jóváhagyott és kiadott költségvetési keretszámok képezik.
(3) Az időarányos előirányzatoktól (keretektől) való jelentős eltérést szövegesen is indokolni kell.
6. § (1) A HM Közgazdasági és Pénzügyi Ügynökség
(a továbbiakban: HM KPÜ) költségvetési (al)címenként
(kincstári költségvetésenként) központilag állítja össze az
előirányzat-felhasználási tervet.
(2) Az (1) bekezdés szerinti terv az alábbiakat érinti:
a) A személyi juttatások és a munkaadókat terhelő járu
lékok (a hazai illetmények és járandóságok) tekintetében
valamennyi kiadási és bevételi előirányzatot.
b) A nemzetközi feladatokhoz kapcsolódó kiadási és
bevételi előirányzatot – kivéve a HM Infrastrukturális
Ügynökség (a továbbiakban: HM IÜ), a HM Fejlesztési és
Logisztikai Ügynökség (a továbbiakban: HM FLÜ), valamint az MH Összhaderőnemi Parancsnokság (a továbbiakban: MH ÖHP), által felügyelt elhelyezési és logisztikai
kiadásokat – beleértve a személyi juttatások és munkaadókat terhelő járulékok körében elszámolásra kerülő devizajuttatásokat is.
c) A tartalék előirányzatokra, továbbá – többek között
az elemi költségvetések felülvizsgálatával, a szervezési intézkedések végrehajtásával, valamint egyes többletfeladatokkal összefüggésben – zárolt előirányzatokat.
7. § A fejezeti kezelésű előirányzatok előirányzat felhasználási tervét az azok éves felhasználásának rendjéről szóló
hatályos HM rendeletben2 meghatározott gazdálkodó
szervezetek állítják össze a rendeletben meghatározottak
szerint.
8. § (1) Az előirányzat-felhasználási tervet, azok módosításait a 6. és a 7. §-ban meghatározott előirányzatok kivételével a honvédelmi szervezetek saját hatáskörben állítják
össze, melynek során a szakszolgálati ágak által – a beszerzési tervekre is alapozva – elkészített részterveket:
a) a HM KPÜ ellátási körébe tartozó honvédelmi szervezetek esetében az ellátást végző pénzügyi és számviteli
referatúrák;
b) a sajátosan gazdálkodó (önálló pénzügyi és számviteli
szervvel rendelkező) honvédelmi szervezetek (a továbbiakban: SGSZ) esetében pedig a pénzügyi és számviteli szervek
a honvédelmi szervezet szintjén
összesítik.
(2) A Magyar Honvédség logisztikai jellegű előirányzatai tekintetében az előirányzat-felhasználási terveket a HM
FLÜ, az MH ÖHP és az MH Honvéd Egészségügyi Központ ( a továbbiakban: MH HEK) állítja össze a szakmai
felügyelete alatt álló költségvetésekre.
(3) Az MH ÖHP, illetve az MH HEK az elkészített terveiket a HM FLÜ részére egyidejűleg tájékoztatásul megküldik.
(4) Az MH elhelyezési (infrastrukturális) előirányzataira
készített előirányzat-felhasználási terveket a HM IÜ állítja
össze a szakmai felügyelete alatt álló költségvetésekre.
Fejezeti előirányzat-felhasználási terv és kimutatás
összeállításának rendje 9. §
Az 5. § szerint összeállított előirányzat-felhasználási
terveket, azok módosításait, minden hónap 4-ig küldik
meg a HM KPÜ részére.
2 Jelenleg a 6/2006. (II. 28.) HM rendelet.
10. § Az előirányzat-felhasználási terveket a HM KPÜ vizsgálja felül és az általa elkészített anyagokkal együtt összesíti, ezt követően pedig az Ámr. 138/C. §-ában meghatározottak szerint küldi meg a Pénzügyminisztérium részére.
Egyéb előírások 11. § (1) Az előirányzat-felhasználási, illetve az összesített
előirányzat-felhasználási terveket, azok módosításait, továbbá a kimutatásokat írásban és elektronikus úton (excel
formátumban) kell megküldeni, felterjeszteni.
(2) Az előirányzat-felhasználási, illetve összesített előirányzat-felhasználási terveket és azok módosításait, továbbá a kimutatásokat az összeállításukra kötelezett honvédelmi szervezetek vezetői hagyják jóvá.
Vegyes, átmeneti és záró rendelkezések 12. § (1) Ez az utasítás az aláírást követő 8. napon lép hatályba.
(2) A 2007. évi előirányzat-felhasználási terv összeállítása és azok módosításai során a honvédelmi szervezetek
2007. évi kiadási előirányzat-megtakarítási kötelezettségként eltérő intézkedés hiányában a 2006. évre vonatkozóan írásban meghatározott összeggel azonos összegűt tervezzenek.
(3) Jelen HM utasítás hatálybalépésével egyidejűleg a
költségvetési előirányzatok felhasználásának tervezéséről
és az ezzel kapcsolatos adatszolgáltatás rendjéről szóló
22/2005. HM utasítás hatályát veszti.
Dr. Szekeres Imre s. k.,
honvédelmi miniszter