text:
16/2003. (IV. 18.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének megállapítására irányuló indítvány alapján — dr. Harmathy Attila és dr. Bihari Mihály alkotmánybírák különvéleményével — meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról szóló 2001. évi
XXXIV. törvény 3. § (2) bekezdésének alkalmazása során
az Alkotmány 70/E. §-ából, valamint ezzel összefüggésben
az alkotmányos tulajdonvédelemből folyó alkotmányos
követelmény, hogy az állam a kötelező egészségbiztosítás
körébe tartozó alanyi jogosultságok érvényesüléséhez
szükséges szakellátások teljesítésének feltételeit úgy köteles biztosítani, hogy azokhoz a jogosultak akkor is hozzájussanak, ha az ehhez szükséges kiadások meghaladják az
Egészségbiztosítási Alap kereteit.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról szóló 2001. évi
XXXIV. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról
szóló 11/2002. (III. 26.) EüM rendelet 5. §-ának (2) bekezdése alkotmánysértő, ezért azt megsemmisíti.
3. Az Alkotmánybíróság az egészségügyi szakellátási
kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról szóló 2001. évi XXXIV. törvény
1—5. §-ai, továbbá a 13. § (2) bekezdéséből ,,a törvény
1—5. §-ai’’ szövegrész, a 13. § (3)—(5) bekezdései és a
13. § (6) bekezdés a), b), c), e), f) pontjai alkotmányellenességének megállapítása és megsemmisítése iránt benyújtott indítványt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. Az indítványozók az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények
módosításáról szóló 2001. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Eszt.) 1—5. §-ainak, továbbá a 13. § (2) bekezdéséből ,,a törvény 1—5. §-ai’’ szövegrészének, a 13. §
(3)—(5) bekezdéseinek és a 13. § (6) bekezdés a), b) , c), e),
f) pontjainak alkotmányossági vizsgálatát kezdeményezték. Álláspontjuk szerint az Eszt. vitatott rendelkezései
ellentétesek az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, 9. §
(1) bekezdésével, 44/A. § (1) bekezdés a) pontjával, a
70/D. §-ban és a 70/E. §-ban foglaltakkal, ezért kérik, hogy
az Alkotmánybíróság kihirdetésére visszaható hatállyal
semmisítse meg azokat.
Az indítványozók a szabályozás alkotmányellenességének indokait arra vezetik vissza, hogy az Eszt. 13. §
(5) bekezdésének a) pontja, valamint (6) bekezdésének
a) pontja két ütemben hatályon kívül helyezte az egészségügyi ellátási kötelezettségről és a területi finanszírozási
normatívákról szóló 1996. évi LXIII. törvény (a továbbiakban: Ntv.) szabályait. Ennek következtében megszűntek
azok a normatív előírások, amelyek meghatározták egyrészt a helyi önkormányzatok ellátási kötelezettségének
terjedelmét, másrészt az egészségbiztosító finanszírozási
kötelezettségének mértékét.
Az Eszt.-nek az Ntv. helyébe lépő, a helyi önkormányzatok ellátási felelősségét és a társadalombiztosítás finanszírozási kötelezettségét meghatározó 1—5. §-ai szerint az
önkormányzatok ellátási felelősségének mértékét egyedi
döntések, szerződések határozzák meg. Az indítvány rámutat arra, hogy a helyi önkormányzatok által ellátandó kötelező feladatok ilyen módon történő meghatározásának
alkotmányellenességét az Alkotmánybíróság a gazdasági
stabilizációt szolgáló egyes törvénymódosításokról szóló
1995. évi XLVIII. törvény (a továbbiakban: Gst.) 126. §
(2) bekezdésének alkotmányossági vizsgálata kapcsán hozott 77/1995. (XII. 21.) AB határozatában (a továbbiakban: Abh1.) már megállapította (ABH 1995, 390.).
Hivatkozik az indítvány az Ntv. alkotmányossági vizsgálata kapcsán hozott 54/1996. (XI. 30.) AB határozatra
(a továbbiakban: Abh2.) is (ABH 1996, 173.), amelyben
,,az Alkotmánybíróság az Alkotmány 70/D. § és
70/E. §-ban foglalt alapjogok tekintetében garanciális
jelentőségűként értékelte az országosan egységes elvű és
szempontú, de területekre bontott normatívák alapján
megkonstruált keretszámokat, amelyeket a teljes egészségügyi ellátó rendszerben az egészségbiztosító köteles finanszírozni, illetőleg finanszírozhat, vagyis meghatározott az
a szolgáltatás-mennyiség, amelyet a társadalombiztosításnak a biztosítottak számára minimálisan meg kell vásárolnia’’.
Az indítványozók rámutatnak arra, hogy az Abh1.-ben
és az Abh2.-ben az Alkotmánybíróság kijelölte azokat az
alkotmányos kereteket, amelyek a jogalkotót az egészségügy átalakítása során kötik. Az Eszt. megalkotása során a
jogalkotó ezeket az alkotmányos útmutatókat figyelmen
kívül hagyta.
A törvény a 2001. január 1-jétől hatályos kapacitáslekötési megállapodások szintjén befagyasztotta a helyi
önkormányzatok szakellátási kötelezettségét. Az indítványozók véleménye szerint ezzel és az Ntv. hatályon kívül
helyezésével megszüntette az egészségügyi szakellátások
tényleges szükségletekhez való igazításának lehetőségét és
törvényi garanciáit. Ez súlyosan veszélyezteti az Alkotmány 70/D. §-ában, valamint 70/E. §-ában szabályozott
alapvető jogokat.
Az indítványozók szerint az önkormányzatok kötelező
önkormányzati feladatellátásának, az egészségügyi szakellátás biztosításának egyedi döntésektől való függővé tétele
sérti a helyi önkormányzatokat önkormányzati ügyekben
megillető igazgatási és szabályozási autonómiát. Ugyancsak sérti a helyi önkormányzatok számára az Alkotmányban biztosított önkormányzati alapjogokat az Eszt. 13. §
(3)—(4) bekezdésében a Kormány és az egészségügyi miniszter számára adott jogalkotási felhatalmazás, mert arra
ad lehetőséget, hogy az önkormányzat ellátási kötelezettségének tényleges tartalmát a Kormány, illetőleg a miniszter határozza meg.
A vitatott rendelkezések — érvelnek az indítványozók — sértik a jogbiztonság követelményét, mert kiszámíthatatlanná, tervezhetetlenné teszik a kötelező feladatok
teljesítését.
Az Eszt.-nek az indítványozók által alkotmányellenesnek ítélt rendelkezései visszalépést jelentenek az egészségügyi intézményrendszer átalakításának folyamatában a
lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, továbbá a szociális biztonsághoz való jog érvényre juttatása
terén. Az indítvány a 28/1994. (V. 20.) AB határozatra
(ABH 1994, 134.) hivatkozással rámutat arra, hogy az
alkotmányosan védett jogok tekintetében visszalépés csak
más alkotmányosan védett cél érdekében elkerülhetetlen
esetben fogadható el. Az Eszt.-ben foglalt új szabályozásban megnyilvánuló visszalépést az alkotmányos jogok
tekintetében sem más alkotmányos cél, sem az egészségbiztosítás egészét érintő rendkívülinek ítélhető körülmények nem indokolták.
II. Az Alkotmánybíróság az indítvány elbírálása során az
alábbi jogszabályokat vette figyelembe:
Az Alkotmánynak az indítványozók által hivatkozott
rendelkezései: ,,2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus
jogállam.’’
,,9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság,
amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül.’’
,,43. § (1) A helyi önkormányzatok alapjogai (44/A. §)
egyenlőek. Az önkormányzatok kötelezettségei eltérőek
lehetnek.
(2) A helyi önkormányzati jogokat és kötelezettségeket
törvény határozza meg. Az önkormányzat hatáskörének
jogszerű gyakorlása bírósági védelemben részesül, jogai
védelmében az önkormányzat az Alkotmánybírósághoz
fordulhat.’’
,,44/A. § (1) A helyi képviselő-testület:
a) önkormányzati ügyekben önállóan szabályoz és igaz
gat, döntése kizárólag törvényességi okból vizsgálható
felül, b) gyakorolja az önkormányzati tulajdon tekintetében
a tulajdonost megillető jogokat, az önkormányzat bevételeivel önállóan gazdálkodik, saját felelősségére vállalkozhat,
c) az önkormányzat törvényben meghatározott feladatainak ellátásához megfelelő saját bevételre jogosult, továbbá e feladatokkal arányban álló állami támogatásban
részesül,
d) törvény keretei között megállapítja a helyi adók fajtáit és mértékét,
e) törvény keretei között önállóan alakítja ki a szervezetét és működési rendjét,
f) önkormányzati jelképeket alkothat, helyi kitüntetéseket és elismerő címeket alapíthat,
g) a helyi közösséget érintő közügyekben kezdeményezéssel fordulhat a döntésre jogosult szervhez,
h) szabadon társulhat más helyi képviselő-testülettel,
érdekeinek képviseletére önkormányzati érdekszövetséget
hozhat létre, feladatkörében együttműködhet más országok helyi önkormányzatával, és tagja lehet nemzetközi
önkormányzati szervezetnek.
(2) A helyi képviselő-testület a feladatkörében rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb szintű
jogszabállyal.’’
,,70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek
joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem,
az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint
az épített és a természetes környezet védelmével valósítja
meg.’’
,,70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak
joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak.
(2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a
társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.’’
Az Eszt.-nek az indítványozók által vitatott — az egyes,
az egészségügyet és a társadalombiztosítást érintő törvények módosításáról szóló 2002. évi LVIII. törvény
48. §-ával és 49. § (5) bekezdésének c) pontjával módosított — előírásai:
,,1. § E törvény 2—5. §-a szerinti rendelkezéseket az
egészségügyi szakellátási kötelezettség keretében nyújtott
járóbeteg- és fekvőbeteg-szakellátásra (a továbbiakban
együtt: egészségügyi szakellátás) kell alkalmazni.
2. § A települési és a megyei önkormányzatok (a továbbiakban együtt: helyi önkormányzat) egészségügyi szakellátási kötelezettségüket — figyelemmel a 4. §-ban foglal
takra is — a 2001. január 1. napján rájuk érvényes normatív
kapacitáslekötési megállapodások, valamint a külön jogszabály alapján 2001. évben történt normatíván belüli kapacitáslekötési módosítások szerinti mértéknek és szakmai összetételnek megfelelően teljesítik, ideértve a saját
tulajdonban lévő egészségügyi szolgáltatónál, valamint feladatátadási megállapodás alapján más egészségügyi szolgáltatónál lekötött kapacitást is.
3. § (1) Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár a
2. §-ban meghatározottak szerinti szolgáltatásokra biztosítja a szakellátás nyújtásához szükséges kapacitások lekötését, a teljesített szolgáltatások finanszírozását és ellenőrzését, továbbá ennek érdekében a fővárosi és megyei egészségbiztosítási pénztárak (a továbbiakban: MEP) az ellátást
nyújtó egészségügyi szolgáltatóval finanszírozási szerződést kötnek.
(2) Az egészségügyi miniszter a pénzügyminiszter egyetértésével engedélyezheti, hogy a MEP az (1) bekezdésben
foglalt kapacitáson túlmenően azzal a jogszabályi feltételeknek megfelelő egészségügyi szolgáltatóval is finanszírozási szerződést kössön, amely
a) a korábban finanszírozott szolgáltatásokhoz képest
költséghatékonyabb megoldást kínál, vagy
b) progresszív egészségügyi ellátást nyújt, vagy
c) speciális ellátási igényt elégít ki, vagy
d) országos, illetve regionális ellátási területtel műkö
dik, vagy
e) az ellátott terület népegészségügyi mutatóihoz szak
mai összetételében a meglévőnél jobban igazodó szolgáltatást nyújt.
(3) A (2) bekezdés szerinti, engedéllyel rendelkező
egészségügyi szolgáltatóval a MEP minden év december
31-éig köt finanszírozási szerződést.
4. § (1) A 2. § szerinti egészségügyi szakellátási kötelezettség mértékét a szolgáltatói kapacitások tartós kihasználatlansága esetén a helyi önkormányzat csökkentheti,
illetve szakmai összetételét megváltoztathatja.
(2) A kapacitások tartós kihasználatlanságának tényét
az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat területileg illetékes megyei, fővárosi tisztifőorvosa (a továbbiakban: tisztifőorvos) a helyi önkormányzat kérelmére
hatósági bizonyítvánnyal igazolja.
(3) A 2. § szerinti egészségügyi szakellátási kötelezettség mértékét a helyi önkormányzat csökkentheti, szakmai
összetételét megváltoztathatja, ha az ellátást — a hatékonyság növelésével — más módon biztosítani tudja. Erről
a helyi önkormányzat előzetesen kikéri a tisztifőorvos véleményét.
(4) A helyi önkormányzat mentesül a 2. § szerinti egészségügyi szakellátási kötelezettség teljesítése alól, ha más
egészségügyi szakellátási kötelezettség teljesítésére kötelezettel megállapodik saját kötelezettségének átvállalásáról.
5. § A 2—4. §-ban foglalt rendelkezések a többségi állami tulajdonban levő egészségügyi szolgáltatók által nyúj
tott egészségügyi szakellátások tekintetében is megfelelően irányadók.’’ ,,13. § (1) Ez a törvény — a (2) bekezdésben foglalt
kivétellel — a kihirdetését követő 30. napon lép hatályba.
(2) A törvény 1—5. §-ai, valamint 11. §-ának
(1)—(7) bekezdései 2002. január 1. napján lépnek hatályba.
(3) Felhatalmazást kap a Kormány, hogy a kapacitások
módosításának részletes szakmai szabályait, eljárási rendjét, a kapacitások fenntartók, illetve szolgáltatók közötti
átcsoportosításának és az új szolgáltatók befogadásának
szabályait, valamint a kapacitások befogadási rendjét és
mértékét, továbbá a finanszírozási szerződés módosításának és megszüntetésének részletes szabályait rendeletben
határozza meg.
(4) Felhatalmazást kap az egészségügyi miniszter, hogy
rendeletben határozza meg a járóbeteg-szakellátás, a fekvőbeteg-szakellátás kapacitásainak megosztására és az ellátó rendszer szakmai összetételére, valamint a megyei
tisztifőorvos 4. § (2)—(3) bekezdés szerinti eljárására vonatkozó részletes szakmai szabályokat, továbbá a kapacitáson túlmenő szolgáltatások engedélyezési rendjét.
(5) E törvény hatálybalépésével egyidejűleg hatályát
veszti a) az egészségügyi ellátási kötelezettségről és a területi
finanszírozási normatívákról szóló 1996. évi LXIII. törvény
4—14. §-a,
b) az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról szóló 1991. évi XI. törvény módosításáról rendelkező
1999. évi XCVI. törvény 11. §-ának (3) bekezdése, továbbá
c) a Magyar Köztársaság 2001. és 2002. évi költségvetéséről szóló 2000. évi CXXXIII. törvény 113. §-a.
(6) 2002. január 1. napján hatályát veszti
a) az egészségügyi ellátási kötelezettségről és a területi
finanszírozási normatívákról szóló 1996. évi LXIII. törvény, b) a társadalombiztosítás pénzügyi alapjai 1998. évi
költségvetéséről szóló 1997. évi CLIII. törvény 59. §-a és
61. §-ának (1) bekezdése,
c) az 1997. évi LXXXIII. törvény 30. §-ának (3) bekezdése,
d) az 1997. évi CLIV. törvény 134. §-ának (2) bekezdéséből a ,,a 14. § (2) bekezdésében, illetve’’ szövegrész,
186. §-ának (1) bekezdéséből a ,,valamint ellenőrzést végző’’ szövegrész, 186. §-a (3) bekezdésének a) pontjából a
,,működésük folyamatos ellenőrzése,’’ szövegrész,
186. §-ának (4) bekezdése, továbbá 203. §-ának (4) bekezdése,
e) a társadalombiztosítás pénzügyi alapjainak 2000. évi
költségvetéséről szóló 1999. évi CIX. törvény 23. §-a és
24. §-ának (10) bekezdése, továbbá
f) a Magyar Köztársaság 2001. és 2002. évi költségvetéséről szóló 2000. évi CXXXIII. törvény 109. § (1) bekezdésének e) pontja.’’
Az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá
egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról szóló
2001. évi XXXIV. törvény egyes rendelkezéseinek végre
hajtásáról szóló 11/2002. (III. 26.) EüM rendeletnek
(a továbbiakban: EüMr.) az Alkotmánybíróság által vizsgált szabályai:
,,5. § (1) A külön törvényben meghatározott kapacitások tartós kihasználatlansága esetén a fenntartó/tulajdonos kérelmet nyújt be az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) területileg
illetékes megyei, fővárosi intézetéhez, amennyiben a kapacitásokat csökkenteni, illetve szakmai összetételét változtatni kívánja.
(2) A területileg illetékes megyei, fővárosi tisztifőorvos
(a továbbiakban: tisztifőorvos) a kapacitások tartós kihasználatlanságának tényét megvizsgálja és hatósági bizonyítványt ad ki a kapacitások kihasználatlanságáról,
amennyiben
a) járóbeteg-szakellátás esetén az egy rendelési órára
jutó esetek száma az adott szakterület vonatkozásában az
előző év átlagában legalább 20%-kal alacsonyabb az országos átlagnál,
b) fekvőbeteg-szakellátás esetén az ágykihasználtság az
adott szakterület vonatkozásában az előző év átlagában
legalább 20%-kal alacsonyabb az országos átlagnál.
(3) A tisztifőorvos a (2) bekezdésben foglalt hatósági
bizonyítványt a kérelem beérkezésétől számított 30 napon
belül adja meg.’’
III. 1. Az Alkotmánybíróság az indítvány alapján elsőként
azt vizsgálta, hogy az Eszt. támadott szabályai ellentétesek-e
az Alkotmánynak a helyi önkormányzatok autonómiáját
védő rendelkezéseivel.
Az Alkotmánybíróság az Abh1.-ben már foglalkozott a
helyi önkormányzatok egészségügyi szakellátásért való felelősségének alkotmányossági kérdéseivel. E határozatában alkotmánysértőnek ítélte a Gst. 126. § (2) bekezdését,
mivel az a miniszter, illetőleg az OEP egyedi döntéseire és
a finanszírozási szerződésekre bízta a helyi önkormányzatokat terhelő kötelező feladatok körének meghatározását.
Az Alkotmánybíróság akkor azt úgy ítélte meg, hogy a
szabályozás ellentétes az Alkotmány 43. § (2) bekezdésével, valamint alkotmányellenesen korlátozza a 44/A. §
(1) bekezdés a) pontjában szabályozott önkormányzati
alapjogot. (ABH 1995, 390.)
E határozatában a következőket állapította meg:
,,Azzal, hogy az Alkotmány kimondja, hogy az önkor
mányzatokat az önkormányzati feladatok körében megillető jogokat és kötelezettségeket csak törvényben lehet
szabályozni, elsősorban a Kormánnyal és a közigazgatás
központi szerveivel szemben részesíti védelemben az önkormányzatok önállóságát. Az Alkotmány rendelkezései
alapján nincs arra mód, hogy a Kormány vagy a központi
közigazgatás szervei akár normatív, akár egyedi döntésük
kel beavatkozzanak az önkormányzatokat az Alkotmány
44/A. § (1) bekezdés a) pontja alapján az önkormányzati
ügyekben megillető igazgatási és szabályozási autonómia
gyakorlásába.’’ (ABH 1995, 390., 394.)
,,A törvényhozás az Alkotmány felhatalmazása alapján
nagyfokú döntési szabadsággal rendelkezik az önkormányzatokat terhelő kötelezettségek meghatározásában. Azonban ez nem jelenti azt, hogy e döntési szabadságának ne
lennének alkotmányos korlátai. Azzal, hogy az Alkotmány
a 44/A. § (1) bekezdés a) pontjában önkormányzati alapjogként fogalmazza meg az önkormányzatnak azt a jogát,
hogy önkormányzati ügyekben önállóan szabályoz és igazgat, a törvényhozóval szemben is alkotmányos védelemben
részesíti az önkormányzatoknak azt a jogát, hogy e feladatok körében önálló felelősséggel döntsenek feladataik ellátásáról. Az Alkotmány e rendelkezése alapján a helyi
önkormányzatokat a kötelezően ellátandó feladatok körében is megilleti a feladat ellátásában az önálló igazgatás
joga. A törvényi szabályozás elegendő mozgásteret kell,
hogy biztosítson az önkormányzat számára ahhoz, hogy az
önkormányzat az ilyen feladatok tekintetében is szabadon
dönthessen a feladat ellátásának módjáról.’’ (ABH 1995,
390., 395.)
Az indítvány álláspontja szerint azzal, hogy az Eszt.
hatályon kívül helyezte az Ntv.-t, az Abh1.-ben alkotmányellenesnek nyilvánított szabályozáshoz hasonló helyzet keletkezett, egyedi finanszírozási szerződések határozzák
meg az önkormányzat kötelező feladatainak tartalmát.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Eszt. által
kialakított jogi megoldás lényegét tekintve eltér az Abh1.
által elbírált törvényi megoldástól, az Abh1. az Eszt.-től
eltérő jogszabályi környezetben semmisítette meg a
Gst. 126. § (2) bekezdését.
A Gst. 126. § (2) bekezdése a helyi önkormányzatok és
szerveik, a köztársasági megbízottak, valamint egyes centrális alárendeltségű szervek feladat- és hatásköreiről rendelkező 1991. évi XX. törvény 132. §-át egy új (4) bekezdéssel egészítette ki. A módosítás a helyi önkormányzatoknak a tulajdonukban levő egészségügyi intézmények által
nyújtott ellátási kötelezettségét úgy változtatta meg, hogy
a járóbeteg-ellátás, a gondozás és a fekvőbeteg-ellátás intézményrendszeréről való gondoskodást csak a társadalombiztosítási finanszírozás mértékéig írta elő. Az Alkotmánybíróság az Abh1.-ben ezt a rendelkezést azért minősítette alkotmányellenesnek, mert a társadalombiztosítási
finanszírozás mértékét e korábbi törvényi konstrukcióban
egyedi mérlegelésen alapuló államigazgatási döntések határozták meg. Az Alkotmánybíróság határozata szerint önmagában nem a finanszírozás szerződési alapokra helyezése vezetett a törvény alkotmányellenességére, hanem az,
hogy az ellátási felelősség mértékét nem a törvény határozta meg, hanem — megfelelő törvényi háttér nélkül — az
egészségbiztosítási pénztár, a szakbizottság és a népjóléti
miniszter közös döntésére, egyedi megítélésére bízta, így az
önkormányzati feladatellátás e területén kizárta azt, hogy
a helyi önkormányzat önálló felelősséggel döntsön a feladatai ellátásáról.
Az Eszt. 2—5. §-a ettől eltérő jogi megoldást tartalmaz.
2. Az Eszt.-nek a helyi önkormányzatok egészségügyi
szakellátási kötelezettségére vonatkozó szabályozása nem
sérti az Alkotmány 43. § (2) bekezdésében foglalt azon
követelményt, mely szerint a helyi önkormányzat jogait és
kötelezettségeit törvény állapítja meg. Az Eszt. 2. §-a
ugyanis pontosan és a helyi önkormányzatok számára
előrelátható és kiszámítható módon meghatározza egészségügyi szakellátási kötelezettségük tartalmát, amikor kimondja, hogy a helyi önkormányzatok egészségügyi szakellátási kötelezettségüket az Ntv. alapján megkötött és 2001.
január 1-jén rájuk érvényes kapacitáslekötési megállapodások, valamint a külön jogszabály alapján 2001. évben
történt normatíván belüli kapacitáslekötési módosítások
szerinti mértékben és szakmai összetételben teljesítik.
A törvény tehát egy meghatározott időpontban fennálló
mértékben állapítja meg a helyi önkormányzatok kötelező
feladatának tartalmát. A helyi önkormányzatoknak az
Eszt. 2. §-ában meghatározott kötelező feladatait sem
egyedi államigazgatási döntéssel, sem szerződéssel nem
lehet bővíteni, illetőleg korlátozni. Az Eszt. 3. § (1) bekezdése alapján az egészségbiztosítás szervei az Eszt. 2. §-a
szerinti szolgáltatásokra kötelesek kapacitáslekötési szerződést és finanszírozási szerződést kötni. Azaz a helyi önkormányzatok egészségügyi szakellátási kötelezettségének
tartalma e szabályozás szerint nem egyedi szerződéseken
alapul, hanem azt maga a törvény határozza meg.
3. Az Eszt. 1—5. §-ában foglalt szabályozás nem sérti a
helyi önkormányzatoknak az Alkotmány 44/A. § (1) bekezdés a) pontjában szabályozott feladatellátási autonómiáját sem.
A vitatott szabályozás biztosítja a helyi önkormányzatok
számára a kötelezően ellátandó feladatok ellátása körében
az önálló igazgatás jogát. Az önkormányzatok szabadon,
önálló felelősséggel dönthetnek a kötelező feladatok ellátásának módjáról.
Az Eszt. e szabályai alapján a helyi önkormányzat szabadon dönthet arról, hogy egészségügyi szakellátási kötelezettségének a saját tulajdonában lévő egészségügyi szolgáltató útján tesz eleget, vagy feladatátadási megállapodást
köt más egészségügyi szolgáltatóval.
Az Eszt. lehetőséget ad az önkormányzatokat terhelő
szakellátási kötelezettség megváltoztatására is. Az Eszt.
4. §-a alapján mód van a szakellátási kötelezettség mértékének csökkentésére, illetőleg szakmai összetételének
megváltoztatására. Ez a döntés a helyi önkormányzat hatáskörébe tartozik. Tekintettel arra, hogy ebben az esetben
kötelezően ellátandó feladat tartalmának olyan megváltoztatásáról dönt a helyi önkormányzat, amely az egészségbiztosítás alapján szolgáltatásra jogosultak ellátását
hátrányosan érintheti, a törvény ezt az önkormányzati döntést feltételekhez köti. A helyi önkormányzat akkor dönt
het szakellátási kötelezettsége mértékének csökkentéséről, illetőleg szakmai összetételének megváltoztatásáról,
ha bizonyítani tudja a kapacitások tartós kihasználatlanságát, illetőleg ha az ellátást — a hatékonyság növelésével —
más módon biztosítja. Az Eszt. 4. § (2)—(3) bekezdése
mindkét feltétel esetén államigazgatási szerv, az Állami
Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat területileg illetékes megyei, illetőleg fővárosi tisztifőorvosának (a továbbiakban: tisztifőorvos) közreműködéséhez köti az ellátási
kötelezettség megváltoztatására irányuló önkormányzati
döntést.
Ahhoz, hogy az Alkotmánybíróság állást tudjon foglalni
abban a kérdésben, hogy a tisztifőorvos közreműködése
korlátozza-e a helyi önkormányzat döntési autonómiáját,
az Alkotmánybíróságnak az Eszt. 4. § (2)—(3) bekezdésében foglaltakon kívül vizsgálnia kellett a tisztifőorvosi
hatáskör gyakorlásának feltételeit is. Ezeket a feltételeket
az EüMr. 5—6. §-a határozza meg.
Ha az önkormányzat azért dönt a szakellátási kötelezettség mértékének csökkentése, szakmai összetételének megváltoztatása mellett, mert az ellátást más módon biztosítja,
a tisztifőorvos véleményét kell kérnie. Az EüMr. 6. §
(2) bekezdése azt szabályozza, hogy a tisztifőorvos a véleményét milyen szempontokat figyelembe véve alakítja ki.
Az Eszt. 4. § (3) bekezdésében foglalt ezen rendelkezés
csak arra kötelezi a helyi önkormányzatot, hogy kérje ki a
tisztifőorvos véleményét, a vélemény tartalma azonban
döntése során nem köti, így az önkormányzat döntési
autonómiájának alkotmányellenes korlátozása ebben az
esetben nem állapítható meg.
Más a helyzet az Eszt. 4. § (2) bekezdésében szabályozott hatósági bizonyítvány kiállításával.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint önmagában
az, miszerint a törvény előírja, hogy a helyi önkormányzat
a kapacitások tartós kihasználatlanságát a tisztifőorvos
által kiállított hatósági bizonyítvánnyal köteles igazolni,
nem sérti a helyi önkormányzatot az Alkotmány 44/A. §
(1) bekezdés a) pontja alapján megillető alapjogot. A hatósági bizonyítvány az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.)
hatálya alá tartozó államigazgatási aktus. Az Áe. 50. §
(1) bekezdése alapján a hatósági bizonyítvány valamely
tény, állapot vagy adat igazolására szolgál. A hatósági
bizonyítványból ennek megfelelően a helyi önkormányzatra nézve sem jogok, sem kötelezettségek nem származhatnak, így önmagában nem eredményezi az önkormányzat
döntési szabadságának korlátozását. Ha a tisztifőorvos a
tartós kihasználatlanság tényének igazolását megtagadja, a
helyi önkormányzat az Áe. szabályai szerint jogorvoslattal
élhet ellene. A hatósági bizonyítvány kiadását megtagadó
tisztiorvosi határozat ellen a helyi önkormányzatot megilleti mind a fellebbezés, mind a bírói felülvizsgálat kezdeményezésének joga.
A hatósági bizonyítvány kiállításának feltételeit — nevezetesen azt, hogy mely körülmények fennállása esetén
állapítható meg a tartós kihasználatlanság ténye — az
EüMr. 5. §-a határozza meg. Azaz a tisztifőorvosi hatáskör
gyakorlásának feltételeként állapít meg olyan követelményeket, amelyek a helyi önkormányzatok számára az Eszt.
4. § (1) bekezdésében biztosított hatáskör gyakorlásának a
feltételei. Az EüMr. 5. § (2) bekezdésében foglalt, a tartós
kihasználatlanság fennállásának feltételeit megállapító
szabályok, ténylegesen azokat a követelményeket határozzák meg, amelyek fennállása esetén a helyi önkormányzat
— a tartós kihasználatlanságra hivatkozással — az önkormányzatot terhelő ellátási felelősség csökkentése, szakmai
összetételének megváltoztatása mellett dönthet. Az EüMr.-nek
ez a szabálya azzal, hogy az Eszt. 4. § (2) bekezdésében szabályozott hatósági bizonyítvány kiállításának feltételeiként
határozza meg a tartós kihasználatlanság megállapításának
követelményeit, az Áe. 50. § (1) bekezdésén túli funkciót
ad a tisztifőorvos által kiállított hatósági bizonyítványnak,
államigazgatási szerv hatáskörébe utalja a tartós kihasználatlanság fennállásának megállapítását és ezzel államigazgatási szerv döntésétől teszi függővé a helyi önkormányzat
önkormányzati ügyben hozott döntését.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a jogbiztonság
követelménye megkívánja, hogy a jog a helyi önkormányzat számára határozza meg azokat a feltételeket, amelyek
fennállása esetén — az egészségügyi kapacitások tartós
kihasználatlanságára hivatkozással — ellátási kötelezettségének csökkentése, szakmai összetételének megváltoztat ása mellett dönthet, de ezeket a feltételeket az Alkotmány
43. § (2) bekezdésében foglaltaknak megfelelően az önkormányzati döntés feltételeként törvényben kell előírni.
Mindezeket figyelembe véve az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az EüMr. 5. § (2) bekezdésében foglalt
rendelkezések alkotmányellenesek, ezért azokat megsemmisítette.
Ugyanakkor az Alkotmánybíróság megállapította azt is,
hogy az Eszt. 4. § (2)—(3) bekezdésében szabályozott tisztifőorvosi hatáskör gyakorlása — ha az az Áe. 50. § (1) bekezdésében szabályozott értelemben vett hatósági bizonyítvány kiállítását jelenti — nem sérti a helyi önkormányzatokat egészségügyi szakellátási kötelezettségük teljesítésében — az Alkotmány 44/A. § (1) bekezdés a) pontja
alapján — megillető döntési önállóságot.
4. Az Eszt. alapján nincs akadálya annak sem, hogy a
helyi önkormányzat működési területén az egészségügyi
szakellátást fejlessze, bővítse és ennek során a törvényben
szabályozott szakellátási kötelezettségét meghaladó ellátásokról gondoskodjon. Az Eszt. 2. §-ában szabályozott
ellátási kötelezettségen felüli ellátás azonban nem tartozik
a helyi önkormányzatok kötelezően ellátandó feladatai
körébe. A helyi önkormányzat a helyi önkormányzatokról
szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ö tv.) 1. §
(4) bekezdése alapján önként vállalt feladatként vállalhat
az Eszt. 2. §-ában meghatározott mértéket meghaladó
egészségügyi szakellátási feladatokat. Az egészségügyi
szakellátás fakultatív feladatként vállalt bővítését az Eszt.
nem korlátozza, és a központi államigazgatási szervek által
való korlátozását sem teszi lehetővé. Ha az önkormányzat
gazdasági lehetőségei megengedik, a képviselő-testület teljesen szabadon dönthet arról, hogy a kötelező feladatain
túl milyen további egészségügyi szolgáltatási feladatokat
vállal.
Az egy más — és a helyi önkormányzat döntési autonómiájával összefüggésben nem álló — kérdés, hogy az önkormányzat szakellátási kötelességét meghaladóan létrehozott szolgáltatások milyen feltételek mellett épülhetnek
be az egészségbiztosítás finanszírozási rendszerébe.
Az önként vállalt, új önkormányzati fejlesztésekre már
törvény erejénél fogva nem terjed ki az OEP finanszírozási
kötelezettsége. Az önkormányzat által önként vállalt feladatként kialakított új szolgáltatások csak akkor tarthatnak igényt az egészségbiztosítási finanszírozásra, ha megfelelnek az Eszt. 3. § (2) bekezdésében foglalt feltételeknek és az egészségügyi szakellátási kapacitásmódosítások
szakmai feltételeiről, eljárási rendjének és az új szolgáltatók befogadásának szabályairól szóló 50/2002. (III. 26.)
Korm. rendeletben (a továbbiakban: Korm.r.) és az
EüMr.-ben meghatározott szabályoknak megfelelően az
egészségbiztosítás rendszerébe befogadást nyernek. A
,,többletkapacitások’’ egészségbiztosítási finanszírozásának feltétele az Eszt. 3. § (2) bekezdése alapján az, hogy az
egészségügyi miniszternek a pénzügyminiszter egyetértésével megadott engedélye alapján az MEP a szolgáltatóval finanszírozási szerződést kössön.
Ezek a szabályok már nem a helyi önkormányzatokat az
egészségügyi ellátás körében terhelő feladatok meghatározása, az önkormányzati jogok szabályozása körébe tartozó
rendelkezések, hanem az államot — a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény
(a továbbiakban: Ebtv.) alapján — a biztosítottakat megillető egészségügyi ellátások intézményi feltételeinek megteremtése körében terhelő kötelezettség teljesítését biztosító szabályok.
Az állam e feladatának az Eszt. szabályai szerint úgy tesz
eleget, hogy előírja az egészségbiztosítás szerveinek szerződéskötési kötelezettségét a helyi önkormányzatok által
fenntartott, valamint a többségi állami tulajdonban levő
egészségügyi szolgáltatók által az ellátási felelősség körében nyújtott szolgáltatások tekintetében. Az azt meghaladó szolgáltatások esetén az egészségügyi ellátási rendszer
fejlesztését szolgáló, a törvényben meghatározott preferenciák, valamint az egészségbiztosítási alap gazdasági lehetőségeinek figyelembevételével, — jogszabályban meghatározott, kötött eljárási (pályázati) rendben — egyedi
mérlegelés alapján történik az egészségbiztosítás által
finanszírozott szolgáltatók, szolgáltatások meghatározása.
Amint arra az Alkotmánybíróság már az Abh1.-ben és
az Abh2.-ben is rámutatott, a rendszerváltást követően az
egészségügyi ellátás rendszere jelentősen átalakult. Egészségügyi szolgáltatásokat nem kizárólag államigazgatási
szervek és helyi önkormányzatok által fenntartott szolgáltatók nyújtanak. Szerepet kaptak az egészségügyi ellátásban az egyházak, alapítványok, vállalkozások is. (ABH
1995, 390., 391—392.; ABH 1996, 173., 182—183.) Az
egészségbiztosítás rendszerébe való befogadás szabályozása ,,szektorsemleges’’, az Eszt. 4. § (2)—(3) bekezdésében
megállapított szabályok tulajdoni formától és a fenntartótól függetlenül minden az egészségügyi szakellátás körében
szolgáltatást nyújtó szolgáltatóra vonatkoznak, amely az
Eszt. 2. §-ában, illetőleg 5. §-ában szabályozott ellátási kötelezettségen túli egészségügyi szolgáltatást nyújt.
Ez a ,,szektorsemleges’’ szabályozás azt hivatott biztosítani, hogy a helyi önkormányzatok által önként vállalt
ellátási feladatok tekintetében az önkormányzatok által
fenntartott egészségügyi intézmények, más egészségügyi
szolgáltatókkal azonos esélyekkel, azonos jogi pozícióban
vegyenek részt az egészségbiztosítási finanszírozás pályázati rendszerében.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy az Eszt. 2—5. §-ai nem sértik az Alkotmány 43. §
(2) bekezdésének, valamint 44/A. § (1) bekezdés a) pontjában foglalt, a helyi önkormányzatok autonómiáját védő
rendelkezéseket.
5. Az indítványozók álláspontja szerint alkotmányellenesek az Eszt. 13. § (3)—(4) bekezdésében foglalt, a Kormánynak, illetőleg az egészségügyi miniszternek végrehajtási jogszabályok megalkotására adott felhatalmazó rendelkezések is. A (3) bekezdésben a Kormány számára adott
felhatalmazás olyan szabályok megalkotására irányul,
amelyek a korábbi alkotmánybírósági határozatok szerint
törvényi szabályozást igényelnének. A (4) bekezdésben a
miniszternek adott felhatalmazás pedig egyrészt sérti az
önkormányzati jogokat, mert a szakellátás kapacitásainak
megosztására és az ellátó rendszer szakmai összetételének
meghatározására adott felhatalmazás arra ad lehetőséget a
miniszternek, hogy meghatározza az ellátási felelősség
tényleges tartalmát. Ugyanakkor alkalmatlan eszköz arra,
hogy miniszteri rendelet pótolja az Ntv. mellékleteiben
szabályozott normatívákat és a területi ellátási különbségeket garanciális jelleggel kiegyenlítse.
Az Eszt. 13. § (3)—(4) bekezdésében szabályozott jogalkotási hatáskörök kifejezetten a helyi önkormányzatok
jogainak szabályozására nem tartalmaznak felhatalmazást,
így a felhatalmazó rendelkezés alkotmányellenessége az
Alkotmány 43. § (2) bekezdése alapján nem vizsgálható.
Az Alkotmány 43. § (2) bekezdésének sérelme csak akkor
állapítható meg, ha a Kormány, illetőleg a miniszter a
felhatalmazás alapján alkotott jogszabályban önkormányzati jogokat érintő szabályokat alkot. A felhatalmazás
alapján megalkotott Korm.r. és EüM.r. alkotmányossági
vizsgálatát az indítványozók nem kérték, ezért alkotmányosságukat az Alkotmánybíróság — az EüM.r.-nek az
Eszt. 4. § (2) bekezdésével szoros tartalmi összefüggésben
álló 5. § (2) bekezdése kivételével — nem vizsgálta.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg,
hogy az indítványban foglalt indokok alapján az Eszt. 13. §
(3)—(4) bekezdésének alkotmányellenessége sem állapítható meg.
IV. 1. Az indítvány alapján az Alkotmánybíróság vizsgálta
azt is, hogy az Eszt. vitatott szabályai sértik-e az Alkotmány
70/D. §-ában, valamint 70/E. §-ában szabályozott alapvető
jogokat.
Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben kifejtette álláspontját mind az Alkotmány 70/D. §-ának, mind 70/E. §-ának
értelmezésével kapcsolatosan. Az Alkotmánybíróságnak
az Ntv. alkotmányosságának elbírálása kapcsán kifejtett
megállapításai az Eszt. alkotmányosságának megítélése
során is irányadók.
Az Abh2.-ben az Alkotmánybíróság rámutatott arra,
hogy az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítása
olyan alkotmányos állami feladatot jelent, amelynek keretében az állam — egyebek között — egészségügyi intézményhálózat működtetésére, az orvosi ellátás megszervezésére köteles. Az egészségügyi ellátás megszervezése körében az Alkotmánybíróság elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség alkotmányos mértékét, az
ellátásnak azt a minimumát, amelynek hiánya már alkotmányellenességet eredményez. A szélső eseteken túl az
Alkotmány 70/D. §-ában meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. (ABH 1996, 173.,
186—187.)
Az állam az egészségügy szervezeti és intézményi rendszereinek kialakítása és azok finanszírozási elveinek meghatározása során nagyfokú szabadságot élvez. A törvényhozónak ez a szabadsága mindaddig nem vet fel alkotmányossági kérdéseket, amíg az valamely alkotmányos jog
(tulajdonhoz való jog, az egészségbiztosítás alapján érvényesülő ellátási jogosultság) megsértéséhez nem vezet.
,,Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás
sokféleképpen szervezhető meg. Az Alkotmányból eredően senkinek sincs alanyi joga egy meghatározott szervezési módra. Másrészt nincs alkotmányos ismérv arra, hogy
a rendszer önmagában mennyiben alkalmas a biztosításon
alapuló betegellátáshoz való jogosultságok teljesítését garantálni. Ezért a rendszer alkotmányellenessége csak olyan
szélső esetben állapítható meg, ha egyértelmű, hogy a rendszer eleve alkalmatlan az államot terhelő kötelezettségek
alkotmányosan még elfogadható minimumának teljesítésére. (...) A rendszernek azonban garantálnia kell az Alkotmány 70/E. §-án alapuló társadalombiztosítási ellátási
jogosultságot. Ez működtetésének alkotmányos követelménye, feltétele.’’ (ABH 1996, 173., 188—189.)
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy az Eszt. vitatott szabályai következtében nem állt elő
olyan kivételes, szélsőséges ellátatlanságot jelentő helyzet,
amely miatt az Eszt. alkotmányellenessége az Alkotmány
70/D. §-a alapján megállapítható lenne.
2. Tekintettel arra, hogy az Eszt. támadott szabályai az
egészségügyi szolgáltatók egészségbiztosítási finanszírozá
sát érintik, az indítványozók érvelése alapján az Alkotmánybíróságnak az Eszt. rendelkezéseit vizsgálnia kellett
az Alkotmány 70/E. §-ában foglaltakkal összefüggésben is.
Az Alkotmány 70/E. §-ának értelmezésével kapcsolatosan az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben megállapította:
,,A kötelező társadalombiztosítás körébe tartozó ellátási jogosultság viszont már valóságos alanyi jog, amelynek
alkotmányos alapja azonban nem az Alkotmány 70/D. §-a,
hanem az Alkotmány 70/E. §-ában foglalt rendelkezés,
illetőleg az alkotmányos tulajdonvédelem. A társadalombiztosításnak azokban az eseteiben tehát, ahol a biztosítási
elem meghatározó szerepet játszik, a szolgáltatások megszüntetésének vagy csökkentésének alkotmányossága a
tulajdonvédelem ismérvei szerint bírálandó el [43/1995.
(VI. 30.) AB határozat, ABH 1995, 195.].’’ (ABH 1996,
173., 187.)
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Eszt. közvetlenül az egészségbiztosítás ellátásaira való jogosultságot nem érinti. A kötelező egészségbiztosítás körében az
egészségbiztosítás ellátásaira jogosultak körét, a biztosítottakat megillető ellátásokat, az ellátások igénybevételének rendjét az Ebtv. szabályozza. Az Eszt. rendelkezései
nincsenek közvetlenül hatással az Ebtv.-ben az egészségbiztosítási jogosultságokra, a biztosítottak körére, a
biztosítottakat az egészségbiztosítási jogviszony alapján
alanyi jogon megillető szolgáltatásokra. Az Ebtv. 4. §-a
kimondja, hogy az állam az Ebtv.-ben meghatározott ellátások teljesítését akkor is biztosítja, ha az ahhoz szükséges
kiadások az Egészségbiztosítási Alapból nem fedezhetők.
A biztosítottakat a kötelező egészségbiztosítás alapján
megillető jogosultságok mértékét az egészségügyi szolgáltatások szervezésének az Eszt.-ben szabályozott, megváltozott rendje nem módosította, az Ebtv. által garantált ellátások köre és terjedelme nem változott, az egészségbiztosítás alapján járó szolgáltatások köre nem lett
szűkebb. Így az egészségbiztosításhoz való jog, mint alkotmányos jog védelmi szintjét tekintve visszalépés, a védelmi
szint csökkenése — önmagában az Eszt. új szabályai
miatt — nem állapítható meg.
Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben hasonlóan ítélte
meg az Ntv. és az egészségbiztosítás alapján járó szolgáltatásokat akkor szabályozó, a társadalombiztosításról szóló
1975. évi II. törvény viszonyát, azonban ahhoz, hogy az
Ntv.-nek az Alkotmány 70/E. §-ával való összhangja megállapítható legyen, szükségesnek tartotta alkotmányos követelmény megállapítását.
Az Abh2. rendelkező részében kimondta: ,,1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az egészségügyi ellátási kötelezettségről és a területi finanszírozási
normatívákról szóló 1996. évi LXIII. törvény (a továbbiakban: Tv.) alkalmazása (végrehajtása) során az Alkotmány
70/E. §-án alapuló alkotmányos követelmény, hogy a társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. törvény szerint
megállapított szolgáltatások teljesítését a rendszeren belül
az államnak akkor is biztosítania kell, ha az egészségügyi
ellátási szükséglet a Tv. 3. §-ában meghatározott és finanszírozott szolgáltatásokat meghaladja.’’ (ABH 1996, 173.)
Az alkotmányos követelmény indokolásaként az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Alkotmány 70/E. §
(1)—(2) bekezdéséből következő, az államot terhelő kötelezettség és a társadalombiztosítás útján érvényesülő ellátásra való jogosultság a szolgáltatási rendszer tekintetében
is annyit feltétlenül jelent, hogy az egészségbiztosító finanszírozásának hiánya miatt — a társadalombiztosítási törvényben államilag garantált mértékig — senki ne maradjon
ellátatlanul. Így az Ntv.-vel bevezetett új finanszírozási
rendszer csak akkor alkotmányos, ha a rendszerben a társadalombiztosítási törvény szerinti állami garanciavállalás
megfelelően érvényesül és annak folytán finanszírozási
hiány miatt egyetlen jogosult sem marad ellátás nélkül.
(ABH 1996, 173., 188.)
Az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy ilyen alkotmányos követelmény meghatározása az Eszt. által kialakított rendszerben még inkább indokolt.
Az egészségbiztosítás rendszerébe tartozó egészségügyi
szolgáltatásoknak a tényleges szükségletekhez való igazítása — törvényi normatívák hiányában — az egészségbiztosítás rendelkezésére álló anyagi eszközök függvényévé válhat azzal, hogy az egészségügyi szolgáltatási rendszer fejlesztése a befogadási eljárás során hozott, egyedi
mérlegelésen alapuló kormányzati döntések tárgya lett. Az
Eszt. ugyanis csak a helyi önkormányzatok, valamint a
többségi állami tulajdonú egészségügyi szolgáltatók ellátási kötelezettsége körébe tartozó kapacitások tekintetében
írja elő az egészségbiztosítás szerveinek szerződéskötési és
finanszírozási kötelezettségét. Az egészségbiztosítási ellátások a társadalombiztosítási szolgáltatásoknak abba körébe tartoznak, ahol a biztosítási elemnek meghatározó szerepe van. Azaz az ellátásoknak azon esetkörébe tartoznak,
ahol a szolgáltatások körének megszüntetése, csökkentése
— az Alkotmánybíróságnak a 43/1995. (VI. 30.) AB határozatában (ABH 1995, 188., 195.) kifejtetteknek megfelelően — az Alkotmány 13. §-ában szabályozott tulajdonhoz
való jog sérelmével járhat. Az egészségbiztosítási szakellátásokra való, az Ebtv.-ben meghatározott alanyi jogosultságok intézményi feltételeinek elégtelensége alkotmányosan védett alanyi jogok érvényesítésének lehetőségét veszélyeztetheti.
Különös tekintettel az Alkotmány 70/E. § (1)—(2) bekezdéséből következő államot terhelő kötelezettségre az
Eszt.-vel bevezetett új finanszírozási rendszer is csak akkor
alkotmányos, ha a rendszerben az Ebtv. 4. §-ában állami
garanciavállalás megfelelően érvényesül, és senki, aki az
Ebtv. alapján egészségügyi ellátásra jogosult — a finanszírozás hiánya miatt — nem marad ellátatlanul.
Ezért az Alkotmánybíróság indokoltnak tartotta az
Abh2.-ben meghatározott alkotmányos követelménynek
az új jogi környezethez igazított megerősítését. Így e határozat rendelkező részében kimondta, hogy az Eszt. 3. §
(2) bekezdésének alkalmazása során az Alkotmány
70/E. §-ából, valamint ezzel összefüggésben a tulajdonhoz
való jog védelméből folyó alkotmányos követelmény, hogy
az állam a jogosultakat a kötelező egészségbiztosítás keretében megillető alanyi jogosultságok érvényesüléséhez
szükséges szakellátásokat úgy köteles biztosítani, hogy
azokhoz a jogosultak akkor is hozzájussanak, ha a szükséges kiadások meghaladják az Egészségbiztosítási Alap kereteit.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy ennek az
alkotmányos követelménynek az érvényesülése esetén az
Eszt. nem áll ellentétben az Alkotmány 70/E. §-ában meghatározott alapvető joggal.
V. 1. Az indítványozók kezdeményezték még az Eszt. 13. §
(5) bekezdésében, valamint (6) bekezdésének a), b), c), e),
f) pontjában foglalt hatályon kívül helyező rendelkezések
alkotmányossági vizsgálatát is.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az, hogy a törvényhozó egy új törvény megalkotása során mely szabályok
hatályon kívül helyezését ítéli szükségesnek, a törvényhozó
szabad mérlegelésének tárgya, alapvetően nem alkotmányossági kérdés. Az Alkotmánybíróságra annak vizsgálata
tartozik, hogy a hatályon kívül helyezett szabályok helyett
alkotott új szabályok, a hatályon kívül helyezés után hatályban maradó rendelkezések megfelelnek-e az Alkotmány
előírásainak, illetőleg a hatályon kívül helyezés következtében nem keletkezett-e olyan alkotmányellenes helyzet,
amely mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség
megállapítását teszi szükségessé.
Ezért az Alkotmánybíróság az indítványozók által támadott hatályon kívül helyező szabályok alkotmányellenességének vizsgálatára irányuló indítványt elutasította.
2. Az indítványozók szerint az Eszt.-nek az indítvánnyal
érintett részei sértik az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében
szabályozott jogállamiságból folyó jogbiztonság követelményét is azáltal, ,,hogy az elnagyolt és a kötelező feladatok
több aspektusa tekintetében hallgató szabályozás kiszámíthatatlanná, tervezhetetlenné teszi a kötelező feladatok
teljesítését’’.
Amint azt az Alkotmánybíróság e határozat III. 2. pontjában már kifejtette, az Eszt. 2. §-a pontos, egyértelmű és
kiszámítható szabályozását adja a helyi önkormányzatokat
az egészségügyi szakellátás területén terhelő kötelező feladatoknak. Kimondja, hogy a helyi önkormányzatok egészségügyi szakellátási kötelezettségüket a 2001. január
1. napján rájuk érvényes normatív kapacitáslekötési megállapodások, valamint a külön jogszabály alapján 2001. évben történt normatíván belüli kapacitáslekötési módosítások szerinti mértéknek és szakmai összetételnek megfelelően kötelesek teljesíteni. Azaz a helyi önkormányzatok
ellátási kötelezettsége megegyezik a törvény hatálybalépésének napján az önkormányzatot terhelő ellátási köte
lezettség mértékével. Az Eszt. 4. §-a azt is egyértelműen
meghatározza, hogy az önkormányzat milyen feltételek
mellett változtathat ellátási kötelezettségének mértékén.
Ezt figyelembe véve az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a törvénynek a helyi önkormányzatok ellátási
kötelezettségét meghatározó szabályai nem sértik az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésében szabályozott jogállamiságból folyó jogbiztonság követelményét.
3. Az indítványozók indítványukban hivatkoztak arra
is, hogy az Eszt. szabályai sértik az Alkotmány 9. § (1) bekezdését. Az indítvány ennek indokait nem fejti ki. Az
Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy az Eszt. vitatott
rendelkezései és az Alkotmány 9. § (1) bekezdése között
tartalmi összefüggés nem állapítható meg. Ezért az indítványt e tekintetben is elutasította.
Mindezeket figyelembe véve az Alkotmánybíróság megállapította az Eszt.-nek az indítványozók által vitatott
1—5. §-ai, továbbá a 13. § (3)—(5) bekezdése és a 13. §
(6) bekezdés a), b), c), e), f) pontjai alkotmányellenessége
az indítványozók által felhívott alkotmányi rendelkezések
megsértése miatt nem állapítható meg, ezért az indítványt
elutasította.
Az Alkotmánybíróság e határozatnak a Magyar Közlönyben történő közzétételét az Alkotmánybíróságról
szóló 1989. évi XXXII. törvény 41. §-a alapján rendelte el.
Dr. Németh János s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
99/2008. (HK 14.) HM közleménye a katonai szakképesítések központi programjainak (tanterveinek) kiadásáról.
A szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény 5. § (2) bekezdésének b) pontjában foglaltak alapján az alábbi szakképesítések (ágazat, szakirány) központi programjait (tanterveit) kiadtam:
Sorszám Szakképesítés OKJ-ben szereplő adatai azonosító száma megnevezése
1. 31 863 02 0000 00 00
Honvéd tiszthelyettes II.
(kisalegység parancsnok ágazat)
2. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(híradó ágazat, rádióállomás-üzemeltető)
3. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(híradó ágazat, átvitel- és kapcsolástechnikai eszköz üzemeltető)
4. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(híradó ágazat, elektronikai műszerész)
5. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(katonai informatikai-rendszer üzemeltető ágazat,
katonai informatikai-rendszer üzemeltető)
6. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(műszerész ágazat, lokátorműszerész)
7. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(műszerész ágazat, rakétaműszerész)
8. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(repülésbiztosító ágazat, rádiórendszer üzemeltető)
9. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(repülésbiztosító ágazat, navigációs rendszer üzemeltető)
10. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(repülésbiztosító ágazat, fénytechnikai rendszer üzemeltető)
11. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(avionika ágazat, fedélzeti fegyvertechnika szerelő)
12. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(avionika ágazat, fedélzeti műszertechnika szerelő)
13. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(avionika ágazat, fedélzeti rádiótechnika szerelő)
14. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(sárkány-hajtómű ágazat, repülőgép sárkány-hajtómű szerelő)
15. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(sárkány-hajtómű ágazat, helikopter
sárkány-hajtómű szerelő)
16. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(hadtáp ágazat, ruházati ellátó)
17. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(hadtáp ágazat, élelmezési ellátó)
Sorszám Szakképesítés OKJ-ben szereplő adatai azonosító száma megnevezése
18. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(hadtáp ágazat, üzemanyag ellátó)
19. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(rádióelektronikai felderítő ágazat, rádióelektronikai felderítő)
20. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(vegyivédelmi technikai üzemeltető ágazat,
vegyivédelmi technikai üzemeltető)
21. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(szerelő ágazat, gépjármű szerelő)
22. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(szerelő ágazat, harcjármű szerelő)
23. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(szerelő ágazat, műszakigép-szerelő)
24. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(szerelő ágazat, fegyverműszerész)
25. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, ABV-védelmi)
26. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, elektronikai hadviselés)
27. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, harckocsizó)
28. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, könnyűlövész)
29. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, légvédelmi rakéta és tüzér)
30. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, műszaki)
31. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, tüzér)
32. 52 863 01 1000 00 00
Honvéd tiszthelyettes I.
(parancsnoki ágazat, felderítő)
A felsorolt szakképesítések központi programjai a Honvédelmi Minisztérium Személyzeti Főosztályán (1055 Budapest, Balaton u. 7–11.) szerezhetők be.
Dr. Szekeres Imre s. k.,
honvédelmi miniszter


text:
269/2011. (XI. 10.) KE határozata rendkívüli és meghatalmazott nagykövet felmentéséről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés c) pontjában foglalt jogkörömben, a külügyminiszter előterjesztésére dr. Gönci János rendkívüli
és meghatalmazott nagykövetet – érdemei elismerése mellett – felmentem a Magyar Köztársaság abu dhabi nagykövetségének
vezetésére kapott megbízása alól. Budapest, 2010. augusztus 19.
Schmitt Pál s. k.,
köztársasági elnök


text:
349/2010. (IV. 27.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2010. április 22-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továb biak ban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva B. Z. magánszemély által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányát hitelesíti.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Nádor u. 2.; levélcím: 1903 Budapest,
Pf. 314; fax: 06-1-441-1729).
Indokolás I. A beadványozó 2010. április 3-án aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási Bizottsághoz
az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továb biak ban: Nsztv.) 2. §-a szerinti
hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e Ön azzal, hogy az Országgyűlés törvényt alkosson arról, hogy aki nagy nyilvánosság előtt a Katyñi vérengzés
áldozatának méltóságát azáltal sérti, hogy a Katyñi vérengzés tényét tagadja, kétségbe vonja, vagy jelentéktelen színben
tünteti fel, bűntettet követ el és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő?”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az aláírásgyűjtő ív a törvény ben meghatározott formai, valamint
a népszavazásra feltenni kívánt kérdésre vonatkozó tartalmi követelményeknek eleget tesz, ezért hitelesítésének
akadálya nincs.
II. A határozat az Nsztv. 2. §-án, a Ve. 117. § (1) bekezdésén, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának
(1) bekezdésén alapul.
Dr. Szigeti Péter s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
203/2011. (XII. 23.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2011. december 21-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997.
C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva S. M. R. magánszemély
(a továbbiakban: beadványozó) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta
a következő határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest,
Pf. 2; fax: 06-1-7950-143). Indokolás I. A beadványozó 2011. december 2-án aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási
Bizottsághoz az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.)
2. §-a szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért Ön azzal, hogy állatkínzás büntette esetén a minimálisan kiszabható büntetési tétel letöltendő börtönbüntetése
legyen?” Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az országos népszavazás, illetőleg népi kezdeményezés során
alkalmazandó aláírásgyűjtő ív tartalmát a Ve. 118. § (3)–(5) bekezdései alapján a 11/2008. (III. 1.) ÖTM rendelet
(a továbbiakban: Rendelet) melléklete határozza meg. A törvényben meghatározott adattartalomnak való
megfeleléshez – többek között – szükséges, hogy az aláírásgyűjtő ív a Rendelet mellékletében meghatározott
szöveget tartalmazza. Ez a feltétel utólag nem teljesíthető, hiszen a kezdeményezőnek az aláírásgyűjtést a hitelesített
ív másolataival kell lefolytatnia. Az Országos Választási Bizottság a hitelesítésre benyújtott aláírásgyűjtő ív mintapéldányával kapcsolatban
megállapította, hogy az „Alulírottak országos népszavazás kitűzését kezdeményezzük az alábbi kérdésben”
tagmondat helyett az „Alulírottak országos népszavazásra bocsátjuk az alábbi kérdést” tagmondatot tartalmazza.
Fentiek alapján az Nsztv. 10. § e) pontja szerint az Országos Választási Bizottság megtagadja az aláírásgyűjtő ív
hitelesítését, mivel az aláírásgyűjtő ív nem felel meg a választási eljárásról szóló törvényben foglalt követelményeknek.
Mindezek alapján a testület a rendelkező részben foglaltak szerint határozott.
II. A határozat a Ve. 118. §-ának (3)–(5) bekezdésén, a 11/2008. (III. 1.) ÖTM rendeleten és annak mellékletén, az Nsztv.
2. §-án, 10. § e) pontján, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén alapul.
Dr. Bordás Vilmos s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
115/2016. (IV. 12.) KE határozata egyetemi tanári kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés c)  pontja, valamint a  nemzeti felsőoktatásról szóló 2011. évi CCIV. törvény
27.  § (3)  bekezdése alapján – az  emberi erőforrások miniszterének a  fenntartóval egyetértésben tett javaslatára –
Dr. Kocsis Imrét 2016. április 20. napjával egyetemi tanárrá kinevezem.
Budapest, 2016. március 21. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
1344/2019. (VI. 11.) Korm. határozata Magyarország nemzetközi katonai szerepvállalásának növeléséről.
A Kormány a  Magyarország nemzetközi katonai szerepvállalása növelési lehetőségeinek vizsgálatáról szóló 1652/2018. (XII. 6.)
Korm. határozatban foglaltakra figyelemmel
 1. felhívja a  honvédelmi minisztert, hogy 2019–2022 időszakban hajtsa végre az  Észak-atlanti Szerződés Szervezete
(a  továbbiakban: NATO) koszovói válságreagálásban részt vevő nemzetközi erőiben (KFOR), a  NATO afganisztáni
Eltökélt Támogatás Műveletben (RSM), valamint az Egyesült Nemzetek Szervezete libanoni békefenntartó missziója
(UNIFIL) keretében történő magyar katonai szerepvállalás növelését, maximum 260 fős létszámkerettel;
Felelős: honvédelemi miniszter
Határidő: folyamatos 2. felhívja a honvédelmi minisztert, valamint a külgazdasági és külügyminisztert, hogy az 1. pontban meghatározott
feladatok végrehajtása érdekében szükséges nemzetközi egyeztetéseket folytassák le;
Felelős: honvédelemi miniszter
külgazdasági és külügyminiszter Határidő: folyamatos
 3. felhívja a honvédelmi minisztert, valamint a külgazdasági és külügyminisztert, hogy az 1. pontban meghatározott
feladatok végrehajtása érdekében szükséges kormány-előterjesztéseket a 2. pont szerinti nemzetközi egyeztetések
függvényében készítse elő, és a Kormány részére nyújtsa be;
Felelős: honvédelmi miniszter
külgazdasági és külügyminiszter Határidő: folyamatos
 4. felhívja a  pénzügyminisztert, hogy a  honvédelmi miniszter bevonásával az  1.  pontban meghatározott feladatok
végrehajtása érdekében gondoskodjon a  központi költségvetés XIII. Honvédelmi Minisztérium fejezetében
2020-ban 1 517 546 500 forint, 2021-ben 2 911 616 000 forint és 2022-ben 2 073 336 000 forint egyszeri jelleggel
történő biztosításáról.
Felelős: pénzügyminiszter
honvédelmi miniszter Határidő: a tárgyévi költségvetés tervezése során
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
225/2010. (IX. 8.) KE határozata kitüntetés viselésének engedélyezéséről.
A külügyminiszter előterjesztésére a Magyar Köztársaság kitüntetéseiről szóló 1991. évi XXXI. törvény 2. §
(3) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján engedélyezem Tarja Halonen, a Finn Köztársaság elnöke által dr. Hajdu
András nagykövet úr részére adományozott „Finn Oroszlán Lovagrend Nagykeresztje” kitüntetés viselését.
Budapest, 2010. augusztus 2. Sólyom László s. k.,
köztársasági elnök


text:
388/2016. (IX. 29.) KE határozata kitüntetés adományozásáról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés f )  pontja, illetve a  Magyarország címerének és zászlajának használatáról,
valamint állami kitüntetéseiről szóló 2011. évi CCII. törvény 18.  § (1)  bekezdése alapján – a  miniszterelnök
előterjesztésére –
az 1956-os forradalom és szabadságharc eszméjének elkötelezett ápolása mellett a  kárpátaljai magyarság
érdekeinek képviselete és nyelvének megőrzése terén is meghatározó jelentőségű tevékenysége, valamint
a kárpátaljai közéletben betöltött aktív szerepe elismeréseként
Milován Sándor, a  Kárpátaljai Magyar Kulturális Szövetség tiszteletbeli elnöke, a  Kárpátaljai Megyei Tanács volt
képviselője részére a
MAGYAR ÉRDEMREND
 tisztikeresztje
 polgári tagozata kitüntetést adományozom. Budapest, 2016. szeptember 16.
Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
13/2013. (VII. 31.) MNB rendelete a „Gárdonyi Géza: Egri csillagok” rézötvözetű emlékérme kibocsátásáról.
A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2011. évi CCVIII. törvény 65. § (1) bekezdés d) pontjában foglalt felhatalmazás alapján, a Magyar
Nemzeti Bankról szóló 2011. évi CCVIII. törvény 4.  § (2)  bekezdésében meghatározott feladatkörömben eljárva a  következőket
rendelem el:
1. § (1) A Magyar Nemzeti Bank – Gárdonyi Géza születésének 150. évfordulója alkalmából – „Gárdonyi Géza: Egri csillagok”
megnevezéssel 1000 forintos címletű rézötvözetű emlékérmét bocsát ki.
(2) A kibocsátás időpontja: 2013. augusztus 3. 2. § (1) Az emlékérme réz (75%), nikkel (4%) és cink (21%) ötvözetéből készült, súlya 9,4 gramm, átmérője 29,2 mm, széle
sima.
(2) Az emlékérme előlapjának bal felső szélén, köriratban a „MAGYARORSZÁG” felirat olvasható. A jobb oldali mezőben
Gárdonyi Géza portréjának ábrázolása látható. A  portrétól balra, egymás alatti vízszintes sorokban az  „1000”
értékjelzés, a „forint” felirat és Gárdonyi Géza aláírása olvasható. Az  emlékérme alsó szélén, középen, két sorban
a „2013” verési évszám és a „BP.” verdejel olvasható. Az emlékérme előlapjának képét az 1. melléklet tartalmazza.
(3) Az emlékérme hátlapján Székely Bertalan: Az egri nők című festménye részletének ábrázolása látható, középen a női
főalak, körülötte az  ostrom jelenete. A  festményrészlet ábrázolásának felső részén az „EGRI CSILLAGOK” félkörirat
olvasható. A  félkörirattól jobbra, az  emlékérme szélén a  tervezőművész Pogány Gábor Benő mesterjegye látható.
Az emlékérme hátlapjának képét a 2. melléklet tartalmazza.
3. § Az emlékérméből 10 000 darab készíthető különleges – ún. proof – technológiával.
4. § Ez a rendelet 2013. augusztus 3-án lép hatályba.
Dr. Matolcsy György s. k.,
 a Magyar Nemzeti Bank elnöke


text:
438/2015. (X. 28.) KE határozata kitüntetés adományozásáról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés f )  pontja, illetve a  Magyarország címerének és zászlajának használatáról,
valamint állami kitüntetéseiről szóló 2011. évi CCII. törvény 18.  § (1)  bekezdése alapján – a  miniszterelnök
előterjesztésére –
a magyar–vietnami kulturális és tudományos kapcsolatok fejlesztése és megőrzése, különösen a magyar irodalom
vietnami megismertetése érdekében végzett tevékenysége elismeréseként
Dang Vu Khieu, a Vietnami Társadalomtudományi Intézet nyugalmazott professzora, volt elnökhelyettese részére,
a magyar–vietnami diplomáciai és kereskedelmi kapcsolatok fejlesztése érdekében végzett tevékenysége
elismeréseként
Do Van Thanh, Magyarország Ho Si Minh-városi tiszteletbeli konzulja részére,
a magyar–brit kulturális kapcsolatok ápolása, különösen Bartók Béla, Kodály Zoltán és Liszt Ferenc műveinek avatott
tolmácsolása terén, valamint a  kórusirodalmat gazdagító, kortárs magyar zeneművek megismertetése érdekében
végzett odaadó tevékenysége elismeréseként
Peter Broadbent karvezető, karnagy, a Joyful Company of Singers alapítója részére,
a magyar–brit kulturális együttműködés, különösen az  építészeti kapcsolatok elmélyítése érdekében végzett
elkötelezett munkája, valamint gróf Széchenyi Istvánnal és a Lánchíd építésének angol vonatkozásaival kapcsolatos
kutatói tevékenysége elismeréseként
Váci Sándor Pál építészmérnök, a Brit Királyi Építészeti Intézet tagja részére a
MAGYAR ÉRDEMREND
 lovagkeresztje
 polgári tagozata kitüntetést adományozom. Budapest, 2015. október 19.
Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
2019. LVII. törvény az Észak-Macedón Köztársaságnak az Észak-atlanti Szerződéshez való csatlakozásáról szóló Jegyzőkönyv kihirdetéséről.
1. § Az Országgyűlés e  törvénnyel felhatalmazást ad az  Észak-Macedón Köztársaságnak az  Észak-atlanti Szerződéshez
való csatlakozásáról szóló Jegyzőkönyv (a továbbiakban: Jegyzőkönyv) kötelező hatályának elismerésére.
2. § Az Országgyűlés a Jegyzőkönyvet e törvénnyel kihirdeti.
3. § A Jegyzőkönyv hiteles angol nyelvű szövege és hivatalos magyar nyelvű fordítása a következő:
A törvényt az Országgyűlés a 2019. június 25-i ülésnapján fogadta el.
„JEGYZŐKÖNYV AZ ÉSZAK-MACEDÓN KÖZTÁRSASÁGNAK AZ ÉSZAK-ATLANTI SZERZŐDÉSHEZ VALÓ
CSATLAKOZÁSÁRÓL
A Washingtonban 1949. április 4-én aláírt Észak-atlanti Szerződés részes Felei, meggyőződve arról, hogy
az észak-atlanti térség biztonságát növeli az Észak-Macedón Köztársaság csatlakozása jelen Szerződéshez
megállapodnak a következőkben: 1. Cikk
Jelen Jegyzőkönyv hatálybalépésével egyidejűleg, az Észak-atlanti Szerződés Szervezetének főtitkára, minden részes
Felet képviselve, az  Észak-atlanti Szerződéshez történő csatlakozásra szóló meghívást juttat el az  Észak-Macedón
Köztársaság Kormányának. A  Szerződés 10. Cikkének megfelelően, az  Észak-Macedón Köztársaság azon a  napon
válik részes Féllé, amikor a csatlakozási okiratát letétbe helyezi Amerikai Egyesült Államok Kormányánál.
2. Cikk
Jelen Jegyzőkönyv akkor lép hatályba, amikor az  Észak-atlanti Szerződés részes Feleinek mindegyike annak
elfogadásáról értesítette az  Amerikai Egyesült Államok Kormányát. Az  Amerikai Egyesült Államok Kormánya
az Észak-atlanti Szerződés részes Feleinek mindegyikét tájékoztatja minden egyes értesítés beérkezéséről és a jelen
Jegyzőkönyv hatálybalépésének napjáról.
3. Cikk
Jelen Jegyzőkönyvet, melynek angol és francia nyelvű szövege egyaránt hiteles, az  Amerikai Egyesült Államok
Kormányának levéltárában kell elhelyezni. E Kormány az Észak-atlanti Szerződésben részes minden Fél Kormányának
megfelelően hitelesített másolatot juttat el.
Fentiek tanúbizonyságául, az alulírott Megbízottak jelen Jegyzőkönyvet aláírásukkal látták el.
Aláírásra került Brüsszelben, 2019. február 6-án.” 4. § (1) Ez a törvény – a (2) bekezdésben meghatározott kivétellel – a kihirdetését követő napon lép hatályba.
 (2) A 2. § és a 3. § a Jegyzőkönyv 2. Cikkében meghatározott időpontban lép hatályba.
 (3) A  Jegyzőkönyv, illetve a  2.  § és a  3.  § hatálybalépésének naptári napját a  külpolitikáért felelős miniszter annak
ismertté válását követően a Magyar Közlönyben haladéktalanul közzétett közleményével állapítja meg.
5. § Az e törvény végrehajtásához szükséges intézkedésekről a külpolitikáért felelős miniszter gondoskodik.
Áder János s. k., Kövér László s. k.,
 köztársasági elnök az Országgyűlés elnöke


text:
1837/2015. (XI. 24.) Korm. határozata a Belügyminisztérium és a Nemzetgazdasági Minisztérium budai Várnegyedben történő elhelyezésével kapcsolatos intézkedésekről.
A Kormány a budai Várnegyed történelmileg hiteles helyreállítása és megújítása keretében, a Várnegyedben található, a kulturális
és történelmi örökség részét képező épületek eredeti állapotát és történelmi funkcióját helyreállítva, a  Nemzeti Hauszmanntervben foglaltakkal összhangban
 1. egyetért azzal, hogy
a) a Belügyminisztérium a  Budapest I. kerület, Országház utca 28–32., illetve Úri utca 49–51. szám alatti
ingatlan-együttesben,
b) a Nemzetgazdasági Minisztérium a Budapest I. kerület, Szentháromság tér 6. szám alatti ingatlanban
kerüljön elhelyezésre;
Felelős: az a) alpont tekintetében a belügyminiszter
 a b) alpont tekintetében a nemzetgazdasági miniszter a Miniszterelnökséget vezető miniszter
bevonásával
Határidő: 2017. december 31. 2. a Belügyminisztérium budai Várnegyedben történő 1.  pont a)  alpontja szerinti elhelyezésének biztosításával
összefüggésben
a) felhívja a  Miniszterelnökséget vezető minisztert, hogy folytassa le a  szükséges egyeztetéseket a  Magyar
Tudományos Akadémia elnökével az  érintett ingatlanok tulajdoni helyzetének rendezése és a  d)  alpont
szerinti beruházás megvalósítását lehetővé tevő rendelkezésre állása érdekében,
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: az egyeztetések lefolytatása tekintetében azonnal,
 az ingatlanok kiürítése tekintetében 2016. szeptember 30.
b) felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy az a) alpont szerinti egyeztetések eredményétől függően tegye
meg a  szükséges intézkedéseket az  érintett ingatlanok állam tulajdonába és a  Közbeszerzési és Ellátási
Főigazgatóság vagyonkezelésébe kerülése érdekében,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: 2016. április 30.
c) felhívja a  nemzeti fejlesztési minisztert, hogy tegye meg a  szükséges intézkedéseket a  Belügyminisztérium
budai Várnegyedben történő elhelyezésével felszabaduló állami tulajdonú ingatlanok állam számára
legelőnyösebb feltételekkel történő értékesítésének, illetve hasznosításának érdekében,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: az érintett ingatlanok felszabadulásához igazodva
d) felhívja a  belügyminisztert, hogy gondoskodjon az  1.  pont a)  alpontja szerinti ingatlanokat érintő,
a Belügyminisztérium elhelyezését biztosító beruházás előkészítéséről és megvalósításáról a Közbeszerzési és
Ellátási Főigazgatóság bevonásával,
Felelős: belügyminiszter
 nemzetgazdasági miniszter
Határidő: folyamatos, a szükséges beruházás befejezése tekintetében 2017. december 31.
e) egyetért azzal, hogy a  d)  alpont szerinti beruházás lebonyolítója a  BMSK Beruházási, Műszaki Fejlesztési,
Sportüzemeltetési és Közbeszerzési Zártkörűen Működő Részvénytársaság legyen,
f ) felhívja a nemzetgazdasági minisztert, hogy gondoskodjon az 1. pont a) alpontja szerinti ingatlanokat érintő,
a  Belügyminisztérium elhelyezését biztosító beruházás előkészítési feladataira 180,0 millió forint egyszeri
jelleggel történő biztosításáról a Magyarország 2015. évi központi költségvetéséről szóló 2014. évi C. törvény
1. melléklet XIV. Belügyminisztérium fejezet, 1. Belügyminisztérium igazgatása cím javára;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal
3. a Nemzetgazdasági Minisztérium budai Várnegyedben történő 1.  pont b)  alpontja szerinti elhelyezésének
biztosításával összefüggésben
a) felhívja a  Miniszterelnökséget vezető minisztert, hogy tegye meg a  szükséges intézkedéseket az  érintett
ingatlan 1/1 tulajdoni hányadú állami tulajdonba kerülése érdekében,
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: azonnal
b) felhívja a  Miniszterelnökséget vezető minisztert és a  nemzetgazdasági minisztert, hogy a  Forster Gyula
Nemzeti Örökségvédelmi és Vagyongazdálkodási Központ útján gondoskodjanak a  Budapest I. kerület,
Szentháromság tér 6. szám alatti, egykori pénzügyminisztériumi épület eredeti állapotnak megfelelő
helyreállításáról, a  Nemzetgazdasági Minisztérium elhelyezését biztosító beruházás előkészítéséről és
megvalósításáról,
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
 nemzetgazdasági miniszter
Határidő: az 1. pont b) alpontjának végrehajtásához igazodva
c) felhívja a  Miniszterelnökséget vezető minisztert, hogy – a  Magyar Nemzeti Levéltárat érintően az  emberi
erőforrások minisztere bevonásával – gondoskodjon az  1.  pont b)  alpontja szerinti ingatlanban jelenleg
működő állami intézmények megfelelő elhelyezéséről.
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
 emberi erőforrások minisztere
Határidő: az a) és a b) alpont végrehajtásához igazodva
Dr. Semjén Zsolt s. k.,
 miniszterelnök-helyettes