text:
23/2009. (III. 6.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogegységi határozat alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítványok, továbbá alkotmányjogi panaszok, valamint bírói kezdeményezések tárgyában – dr. Bragyova András, dr. Holló András, dr. Paczolay Péter és dr. Trócsányi László alkotmánybírák párhuzamos indokolásával – meghozta az alábbi
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjának szolgálati idejébe a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolákban
töltött tanulmányi idő beszámításáról szóló 4/2007. Közigazgatási-polgári jogegységi határozat alkotmányellenes,
ezért azt a jelen határozat kihirdetése napjával megsemmisíti.
2. Az Alkotmánybíróság a fegyveres szervek hivatásos
állományú tagjának szolgálati idejébe a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolákban töltött tanulmányi idő
beszámításáról szóló 4/2007. Közigazgatási-polgári jogegységi határozat alkotmányellenességének megállapítása
iránt, a Honvédelmi Minisztérium Közgazdasági és Pénzügyi Ügynökség által benyújtott alkotmányjogi panaszokat visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. 1. A Legfelsőbb Bíróság Jogegységi Tanácsa a Polgári
Kollégium vezetője részéről indítványozott eljárásban
2007. december 17-én jogegységi határozatot hozott a
fegyveres szervek hivatásos állományú tagjának szolgálati
idejébe a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolákban töltött tanulmányi idő beszámításáról. Az indítvány
megtételét az indokolta, hogy az első- és másodfokú bíróságok döntései – elsősorban egy minisztertanácsi határozat többféle értelmezése miatt – nem voltak egységesek.
A jogegységi határozat összesen két ítéletre tér ki. Az
egyik – a Legfelsőbb Bíróság által hatályában fenntartott –
megyei bírósági ítélet az MT határozatot úgy értelmezte,
hogy az a szakmai képzés rendje és a tanulók jogállása tekintetében a szakmunkástanulókkal azonos társadalombiztosítási jogállást biztosított a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolák tanulóinak, s ezért a szolgálati időbe beszámítani rendelte a szakközépiskolai tanulmányok
folytatásának idejét. A másik – ezzel ellentétes értelmezést
magában foglaló – munkaügyi bírósági ítélet szerint az
MT határozat nem minősül jogszabálynak, így azt a szolgálati idő megállapítása szempontjából figyelembe venni
nem lehetett. Az ítélkezési gyakorlat egységessége hiányának bemutatása erre a két ítéletre szorítkozott.
A legfőbb ügyész képviselője a jogegységi tanács ülésén kifejtette, hogy a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati idejébe a szakmunkásképzést
folytató szakközépiskolában töltött tanulmányi időt – abban az időszakban, amikor az MT határozat hatályban volt
– be kell számítani.
2. A 4/2007. Közigazgatási-polgári jogegységi határozat (a továbbiakban: KPJE) rendelkező része kimondja,
hogy a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjának
szolgálati idejébe a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolákban töltött tanulmányi időt az 1019/1976.
(VI. 24.) MT határozat 12. e) pontja alapján szolgálati időként be kell számítani.
A szakközépiskolák és a gyakorlati képzésben közreműködő vállalatok együttműködéséről, valamint a szakközépiskolákban folyó szakmunkásképzés egyes kérdéseiről
szóló 1019/1976. (VI. 24.) MT határozat (a továbbiakban:
MTh.) kihirdetése napján lépett hatályba, de rendelkezéseit 1977. január 1. napjától kellett alkalmazni.
Az egyes minisztertanácsi rendeletek és határozatok hatályon kívül helyezéséről szóló 44/1990. (III. 13.) MT rendelet 18. § (2) bekezdés e) pontja az MTh.-t és az azt módosító 1023/1981. (VIII. 14.) MT határozatot 1990. március 15. napjával hatályon kívül helyezte.
A középfokú iskoláknak és a vállalatoknak a gyakorlati
oktatási feladatok ellátására irányuló együttműködéséről,
valamint a vállalatoknál folyó gyakorlati oktatásról szóló
22/1986. (VI. 20.) MT rendelet 23. § (3) bekezdése viszont
már 1986. szeptember 1. napjával hatályon kívül helyezte
az MTh. 1–11. pontját, 12. pontjának bevezető szövegrészét, 12. a) pontját, 12. c) pontjának első és negyedik mondatát, 12. d) pontjának első mondatát, 12 e) pontját, 13–15.
pontját, továbbá az MTh. módosításáról rendelkező
1023/1981. (VIII. 14.) MT határozat 1. pontját, 4. pontjának első mondatát, valamint 5. pontját. A hatályon kívül
helyező rendelkezés egyúttal előírta, hogy az MTh.-ban
foglaltakat a már megkezdett tanulmányokra továbbra is
alkalmazni kell.
3. A KPJE indokolásában a jogegységi tanács rámutatott, hogy a társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. törvény (a továbbiakban: Tbtv.) 54. § (1) bekezdés c) pontja a
szakmunkástanuló-viszonyban töltött időt szolgálati időként határozta meg. A Tbtv. 1976. június 24-én hatályban
volt 10. § (2) bekezdése alapján a Minisztertanács a biztosítottak körét kiterjeszthette.
A jogegységi tanács arra hivatkozott, hogy e felhatalmazás alapján jött létre az MTh., amely a Magyar Közlönyben közzétételre került, és amelynek rendelkezéseit
1977. január 1-jétől kezdve kellett alkalmazni. A KPJE
alapjául szolgáló rendelkezés a következőket tartalmazta:
„A szakmunkásképzést folytató szakközépiskolák tanulóinak társadalombiztosítási jogállása megegyezik a szakmunkástanulókéval”.
A jogegységi tanács – az Alkotmánybíróság idevonatkozó gyakorlatára utalva – kifejtette: formai (jogalkotási)
szempontból nem kifogásolható, hogy a szakmunkástanulók és a szakmunkásképzést nyújtó szakközépiskolai tanulók azonos társadalombiztosítási jogállása a Minisztertanács határozatával valósuljon meg. Álláspontját a jogszabályok kihirdetéséről és hatálybaléptetéséről szóló 1974.
évi 24. tvr. (a továbbiakban: kihirdetési tvr.) 2. § (4) bekezdésére alapította, amely szerint a Magyar Közlönyben közzétett MT határozatok kötelezőek az ország egész területén a természetes és jogi személyekre, valamint a külföldön tartózkodó állampolgárokra.
A KPJE indokolása ezen túlmenően kitér néhány hatályos, illetőleg már hatályon kívül helyezett munkajogi és
társadalombiztosítási rendelkezésre, valamint az MTh.
végrehajtására kiadott miniszteri rendeletekre. Mindezekből azt a következtetést vonja le, hogy a szolgálati idő
megállapítása és kérelemre történő módosítása a munkáltatói jogkör gyakorlójának, az ezzel kapcsolatos kereset
elbírálása a munkaügyi bíróság hatáskörébe tartozik. A
Legfelsőbb Bíróság kifejti továbbá, hogy a szolgálati idő
megállapítása a fegyveres szervek hivatásos állományú
tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: Hszt.) személyi hatálya alá tartozók
esetében részben a rájuk irányadó speciális, részben az általános (,,a munkaviszonyban álló dolgozókra irányadó”)
szabályok szerint történik.
A KPJE részletezi és elemzi az MTh. 12. pontjának tartalmát, amelyből azt a következtetést vonja le, hogy a
12. pont a)–d) alpontjai bizonyos oktatási célok eléréséhez
szükséges elveket határoznak meg, a jogegységi határozat
alapjául szolgáló e) pont viszont ezektől elkülönülve, tartalma szerint normaként rendelkezik társadalombiztosítási
jogállás meghatározásáról.
Az MTh. 12. pontjának bevezető része minisztereket,
más államigazgatási vezetőket, illetőleg szakszervezeti
szerveket hatalmaz fel intézkedések megtételére és együttes miniszteri rendelet kiadásárára. Ezen felhatalmazás
alapján adták ki a szakközépiskolában folyó szakmunkásképzésről szóló 14/1976 (XII. 1.) MüM–OM együttes rendeletet (a továbbiakban: Vhr.) A Vhr.-re (közelebbi ren
delkezésének megjelölése nélkül) a jogegységi tanács is
hivatkozik, mint olyan jogszabályra, amelynek figyelembevételével határozott úgy, hogy a fegyveres szervek
hivatásos állományú tagja szolgálati idejének megállapításakor a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában
töltött tanulmányi időt – az MTh. 12. e) pontja alapján –
szolgálati időként kell elismerni.
II. Az Alkotmánybírósághoz összesen 147 olyan indítvány
érkezett, amelyek a KPJE alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányultak. Az indítványokból 4 utólagos normakontroll-kérelem (négy különböző indítványozótól), 113 alkotmányjogi panasz (valamennyit a Honvédelmi Minisztérium Közgazdasági és
Pénzügyi Ügynökség – jogi képviselője útján – nyújtotta
be) és 30 bírói kezdeményezés (a Fővárosi Munkaügyi Bíróság két bírájától). Az Alkotmánybíróság az indítványokat – tárgyi azonosságuk miatt – az Alkotmánybíróság
ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, módosított és egységes szerkezetbe foglalt 3/2001. (XII. 3.)
Tü. határozat (ABH 2003, 2065., a továbbiakban: Ügyrend,) 28. § (1) bekezdése alapján egyesítette, és azokat
egy eljárásban bírálta el.
1. Az utólagos normakontroll-kérelmek az alábbiakat
tartalmazzák: 1.1. Az első indítványozó a KPJE visszamenőleges hatályú megsemmisítését kérte, mert szerinte a határozat sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdését (hatalmi ágak elválasztásának elve és a jogbiztonság követelménye), a 47. §
(2) bekezdését (a Legfelsőbb Bíróság jogegységesítő szerepének elve), a 70/A. §-t (a megkülönböztetési tilalom
elve), valamint a 70/E. §-t (a szociális biztonságra vonatkozó elv).
Az indítvány a releváns jogszabályi háttér ismertetéséből azt emeli ki, hogy a szakközépiskolai tanuló nem minősült biztosítottnak [Tbtv. 10. § (1) bekezdése], ezért a
szakközépiskolai tanulóidő sem munkajogi sem társadalombiztosítási értelemben nem minősülhet szolgálati időnek. Ennek megfelelően a munkáltatói jogkör gyakorlójának a szakközépiskolai időt érintő döntése a nyugdíjjogosultságnál figyelembe vehető szolgálati idő szempontjából
egyáltalán nem bír relevanciával.
Az indítványozó ezután részletesen sorra veszi, hogy a
KPJE következtetései az MTh. vonatkozásában az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével összefüggésben mely szempontokból aggályosak. Ezek összefoglalóan az alábbiak:
a) Az MTh. meghozatalakor sem volt arra lehetőség,
hogy a már egyszer bizonyos szinten kialakított szabályozást alacsonyabb szintű jogforrás újraszabályozza. Ebből
következően minisztertanácsi határozattal nem lehetett a
Tbtv. szerinti biztosítotti kört kiterjeszteni, vagyis az
MTh.-nak a KPJE szerinti értelmezése egyértelműen magasabb szintű jogszabállyal való ellentétet eredményez.
b) A KPJE nincs figyelemmel az MTh. meghozatalakor
hatályos Alkotmánynak a minisztertanács feladatkörével
és a jogszabályi hierarchiával kapcsolatos rendelkezéseire. Az indítványozó szerint jogtechnikailag nehezen kivitelezhető és példa nélkül álló megoldás lenne az, hogy a
jogegységi határozat alapjául szolgáló rendelkezés [MTh.
12. e) pont] – a többi hasonló, alapelveket meghatározó
rendelkezéstől elszakítva – úgymond önálló normatartalommal rendelkezzék.
c) A KPJE szerinti értelmezés tényszerűen is ellentétes
az MTh. megalkotásakor meglévő és feltárható jogalkotói
akarattal. A minisztertanácsi határozat előterjesztéséből az
állapítható meg, hogy a jogalkotó az egészségbiztosítási
szolgáltatásokról kívánt rendelkezni és nem nyugdíjbiztosítási jogosultságokról (szolgálati idő elismeréséről).
d) A KPJE rendelkezései a jogbiztonság követelményének azért sem felelnek meg, mert nem értelmezhetőek
egyértelműen. A jogegységi határozat rendelkező része értelmében csak és kizárólag abban az esetben alkalmazandó
(személyi hatály), ha a fegyveres szerv megállapítja a hivatásos állományban álló tagjának a „hivatásos” szolgálati
idejét. A KPJE indokolása viszont kifejti, hogy a „hivatásos” szolgálati időbe beszámít az az időtartam is, amelyet
az általános társadalombiztosítási szabályok alapján „általános” szolgálati időnek minősül. Ebből adódik a KPJE
legjelentősebb ellentmondása: a rendelkező részben foglaltak szerint a fegyveres szervek hivatásos állományú tagja és munkáltatója (a fegyveres szerv) közötti munkajogi
jogviszonyt kívánta rendezni, de a határozat indokolásában a társadalombiztosítási jogvitában irányadó általános
szabályokra hivatkozik oly módon, hogy abba beavatkozván, arra nézve normatív szabályt alkot.
e) A Legfelsőbb Bíróság elmulasztotta azt az elvi kérdést tisztázni, hogy csak a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjának „hivatásos” szolgálati idejébe kell beszámítani a szakközépiskolai időt, vagy – tekintettel arra,
hogy a beszámítás levezetése éppen az általános társadalombiztosítási szabályok alapulvételével történik – az „általános” munkavállalók „általános” szolgálati idejét is
érinti.
Az indítványozó a jogállamiság elvén és a jogbiztonság
követelményén túlmenően hivatkozott az Alkotmány 47. §
(2) bekezdésére is. Ezzel kapcsolatban kifejti, hogy a fentiekben összefoglalt jogbizonytalanságot eredményező tényezők éppenséggel akadályozzák a jogalkalmazás egységességét, vagyis a Legfelsőbb Bíróság a KPJE elfogadásával elmulasztotta az Alkotmány hivatkozott rendelkezésében rögzített, a bírósági jogalkalmazás egységének biztosítását előíró kötelezettség teljesítését.
Az indítványozó álláspontja szerint a KPJE az Alkotmány 70/A. §-ában meghatározott megkülönböztetési tilalom elvébe is ütközik, mert az MTh.-t – nevesített módon –
csak a Hszt. hatálya alá tartozókkal kapcsolatban értelmezi, s ezáltal a többi munkavállalót megfosztja a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában eltöltött tanulmányok szolgálati időként történő elismerésétől.
A szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben az
indítványozó arra hivatkozik, hogy a KPJE alapvetően
szembehelyezkedik a társadalombiztosítás működésének
és működtetésének logikájával, mert a szolgálati idő tipikusan a „vásárolt jog” kategóriájának egyik alapmozzanata. Az Alkotmány 70/E. §-ában írt rendelkezés sérelmét
azzal támasztja alá, hogy az MTh. kihirdetése nem eredményezte a szakközépiskolai tanulmányok szolgálati idővé minősítését, mint ahogy nem keletkeztetett járulékfizetési kötelezettséget sem.
Végezetül az indítványozó felhívja az egyik alkotmánybírósági határozathoz fűzött különvéleményt, s ezen belül
is különösen azt emeli ki, hogy a jogegységi eljárásnak
nem feladata a jogalkotói akarat rekonstruálása vagy jogszabályoknak az ettől eltérő, új tartalommal való interpretálása.
1.2. Egy másik indítványozó szerint a KPJE sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglaltakat (jogállamiság
elve), valamint ellentétes a diszkrimináció tilalmát rögzítő
70/A. § előírásaival is. E miatt kérte az alkotmányellenesség megállapítását és a jogegységi határozat megsemmisítését.
Az indítványozó a jogbiztonság körében kiemeli, hogy
a jogegységi tanács nem csupán egy jogszabálynak nem
minősülő normára alapozva hozta meg döntését, hanem
azt olyan normatartalommal töltötte meg, amely sem a minisztertanácsi határozatból, sem pedig a tárgyidőszakban
hatályos jogszabályi környezetből nem következik. A
KPJE tehát egy jogszabályalkotásra való felhatalmazást
(MTh. 12. pont bevezető rész), és a jogszabályalkotásra
irányadó elveket [MTh. 12. pont a)–e) alpontjai] tényleges
normaként értelmezi, ezen túlmenően alkalmazási körét
indokolatlanul kiterjeszti. Ez utóbbi megállapítását az indítványozó arra alapozza, hogy az MTh. 11. pontja szerint
kizárólag az ipari, valamint a mezőgazdasági és élelmezésügyi szakközépiskolákban folyó képzés tekinthető a fejezet (12–14. pontok) alkalmazása szempontjából szakmunkásképzést folytató szakközépiskolának.
Az indítványozó szerint ez a fajta kiterjesztő és egyben
korlátozó (csak a fegyveres szervek hivatásos állományú
tagjaira terjed ki a jogegységi döntés személyi hatálya) értelmezés a diszkrimináció tilalmába ütközik, vagyis sérti
az egyenlő elbírálás követelményét. Az indítványozó úgy
véli, hogy nem tekinthető egyenlő elbírálásnak az, ha az
ugyanolyan képzésben résztvevő személyek csupán egyetlen csoportjának biztosított a beszámítási jog.
A KPJE nem tisztázza azt sem, hogy mely időszakban
létesített tanulmányi jogviszonyt lehet szolgálati időként
elismerni. Arra ugyanis a jogegységi döntés – mutat rá az
indítványozó – nem tér ki, hogy a szakközépiskolás idők
csak az MTh. hatályban léte idejére (1976. június 24. vagy
esetleg 1977. január 1. és 1986. szeptember 1. vagy esetleg
1990. március 15. között), illetőleg azt követően is relevánsak.
Az indítványozó hivatkozik arra is, hogy az MTh. idejében hatályos Alkotmány 54. § (3) bekezdése szerint tör
vény állapította meg az állampolgárok alapvető jogaira és
kötelezettségeire vonatkozó szabályokat. Ebbe a körbe
tartozott a társadalombiztosítás keretében megvalósuló
anyagi ellátáshoz való jog [58. § (1) és (2) bekezdés]. A kihirdetési tvr. 1. §-ában foglaltak, valamint a tvr. végrehajtásáról szóló 1063/1974. (XII. 30.) MT határozat vonatkozó rendelkezéseivel összevetve, megállapítható, hogy az
állampolgárok biztosítási jogviszonyát illetően a Minisztertanács határozati formában nem is rendelkezhetett.
Azt is állítja az indítványozó, hogy KPJE ellentétes a
hatályos társadalombiztosítási jogszabályok vonatkozó
rendelkezéseivel. A társadalombiztosítási nyugellátásról
szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.)
37. § (4) bekezdése szerint a biztosítással járó jogviszony
1998. január 1. napját megelőző időtartamát az 1997. december 31-én hatályos jogszabályok alapján kell szolgálati időként figyelembe venni. A Legfelsőbb Bíróság azonban figyelmen kívül hagyta, hogy a KPJE alapját képező
MTh. 1997. december 31-én már részlegesen sem volt hatályban, így az ezen időpontot meghaladóan benyújtott
igények elbírálásánál alkalmazni sem lehetett.
Végezetül megemlíti az indítványozó, hogy az MTh.
hatályban léte alatt a társadalombiztosítási szervek egy
olyan döntést sem hoztak, amely a szakközépiskolai idő
szolgálati időként való elismeréséről szólt volna.
1.3. A harmadik indítványozó álláspontja szerint a
KPJE ellentétes az Alkotmánynak a jogállamiság elvét tartalmazó 2. § (1) bekezdésével, a jogegységi határozatokról
szóló 47. § (2) bekezdésével, valamint sérti az Alkotmánynak a jogforrási hierarchiáról szóló rendelkezéseit [a következő rendelkezéseket nevesíti: 25. § (1) bekezdés,
26. §, 35. § (2) bekezdés, 37. § (3) bekezdés, 44/A. §
(2) bekezdés, de ezek közül csak a 37. § (3) bekezdése tekinthető relevánsnak az indítvány szempontjából].
Az indítványozó részletesen taglalja, hogy a KPJE rendelkezései miben és milyen összefüggésekben okoznak
jogbizonytalanságot a jogalkalmazásban. Elsősorban arra
hívja fel a figyelmet, hogy a jogegységi döntés két jogviszonyt érint: foglalkoztatási jogviszonyt, amelyet leszűkít
a Hszt. személyi hatálya alá tartózókra, illetőleg ezzel
összefüggésben társadalombiztosítási jogviszonyt, amelyet tágan, valamennyi jogosult tekintetében lehet értelmezni.
A KPJE-nek az Alkotmány 47. § (2) bekezdésével való
ellentéte körében azt nevesíti az indítványozó, hogy a határozatból annak belső ellentmondásos volta miatt nem derül ki a személyi hatály, a szabályozás tárgya, és az sem,
hogy milyen jogviszony rendezését, elbírálását lenne hivatott egységesíteni.
A jogforrási hierarchia sérelmével összefüggésben arra
hivatkozik az indítványozó, hogy a KPJE egy olyan alacsonyabb szintű jogforrás (az MTh.) szabályozásából indul ki, amely nyilvánvalóan ellentétes egy magasabb szintű jogforrás (a Tny.) irányadó rendelkezéseivel.
Az indítványozó álláspontja alátámasztására indítvány-kiegészítést nyújtott be, amelyben bemutatja, hogy a
KPJE-t az eljáró bírók nem egységesen értelmezik, s ebből
fakadóan eltérően alkalmazzák. Így pl. társadalombiztosítási perekben munkaügyi bíróság alkalmazta a KPJE-t
olyan ügyben, ahol a felperesek nem voltak fegyveres
szervek hivatásos állományú tagjai, míg ugyanaz a bíróság
egy másik ügyben kifejezetten arra hivatkozással utasította el a keresetet, hogy a felperes nem tartozott a Hszt. személyi hatálya alá. Munkajogi perekben alapvetően abban
nyilvánul meg az eltérő joggyakorlat, hogy bizonyos esetekben beszámítani rendelik az MTh. hatálybalépése előtti
időt, más esetekben viszont nem ismerik el jogszerző időnek az 1977. január 1-je előtti időszakra eső szakközépiskolai tanulmányok idejét.
1.4. A negyedik indítványozó szerint a KPJE sérti a
jogállamiság elvét [Alkotmány 2. § (1) bekezdés], a Legfelsőbb Bíróság jogegységesítő funkcióját [47. § (2) bekezdés], a bíróságok feladatáról szóló rendelkezést [50. §
(1) bekezdés], valamint a bírósághoz való jogot [57. §
(1) bekezdés].
Indítványában kifejti, hogy a Legfelsőbb Bíróság jogegységi tanácsa elmulasztotta a jogegységi döntés meghozatala előtt az érintett társadalombiztosítási jogszabályok
áttekintését, amelyek egymással koherens és konzisztens
rendszert alkotva a nyugdíjjogosultság megállapítására
hatáskörrel rendelkező szervek egységes jogalkalmazó tevékenységét megfelelően biztosították. Ezen irányadó szabályok szerint szolgálati időnek a szakmunkástanuló viszony, majd 1996. január 1-jétől a tanulószerződés alapján
szakképző iskolai tanulóként biztosításban töltött idő számított. Ebből következően hibás és a jogbiztonság követelményét sértő a KPJE-ben foglalt jogértelmezés, amely a
szakmunkásképzést nyújtó szakközépiskolai tanulmányi
időt jogszerző időnek ismeri el.
Az Alkotmány 47. § (2) bekezdésének, valamint az
50. § (1) bekezdésének rendelkezéseit az indítványozó
megítélése szerint azért sérti a KPJE, mert a jogegységi tanács jogértelmezési jogkörén túlterjeszkedve normatív
tartalmú döntést hozott, s ezzel quasi jogalkotó szervként
járt el.
Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésével összefüggésben
azt kifogásolja az indítványozó, hogy a KPJE csak a Hszt.
személyi hatálya alá tartozó nyugellátást igénylőkre terjeszti ki a bírói jogértelmezés egységét, s ez a törvény előtti egyenlőség elvének érvényesülését csorbítja. Úgy véli,
hogy mindez egyúttal jogbiztonságot gyengítő tényező is,
mert a más foglalkoztatási jogviszonyban állók tekintetében vitás helyzetet fog teremteni.
Az indítványozó megalapozatlannak és alkotmányellenesnek tartja azt a tényt, hogy a KPJE a teljes tanulmányi
időt beszámítani rendeli, holott a szakközépiskolások gyakorlati képzése tanulmányaik töredékére terjedt ki. Ezzel
az értelmezéssel szerinte a jogegységi tanács megsértette a
biztosítási védelem objektív alapját adó társadalombiztosítási kockázati közösség elvét is.
2. A 113 alkotmányjogi panaszt a Honvédelmi Minisztérium Közgazdasági és Pénzügyi Ügynökség meghatal
mazása alapján eljáró ügyvéd nyújtotta be. Az előterjesztő
valamennyi alkotmányjogi panaszban kérte a KPJE alkotmányellenességének megállapítását, s annak meghozatala
időpontjára visszamenőleges hatályú megsemmisítését.
Egyúttal indítványozta az adott ügyben történő alkalmazási tilalom kimondását is. Az alkotmányjogi panaszokban
előterjesztett kérelmeket az alábbiakban kifejtettek szerint
indokolta.
2.1. A jogegységi tanácsnak az MTh.-ra vonatkozó
normaértelmezéséről, vagyis a KPJE tartalmáról az indítványozó állította, hogy az jogszabályalkotást valósított
meg. Szerinte ez kimeríti a jogállamiság alkotmányos
alapelvének sérelmét, s így különösen sérti az Alkotmány
2. § (1) bekezdését, de ezen túlmenően ellentétes az alapjog-korlátozás elvi alapját jelentő 8. § (2) bekezdésével,
valamint a Legfelsőbb Bíróság jogegységesítő funkcióját
meghatározó 47. § (2) bekezdésével.
Az indítványozó érvelésében hivatkozik az MTh. meghozatalakor hatályos jogszabályi környezetre, s ebből azt a
következtetést vonja le, hogy a Minisztertanács csak rendeleti úton, konkrét felhatalmazás alapján élhetett a biztosítottak körének kiterjesztéséről, illetőleg egyéb idők szolgálati időként való beszámításáról. Utal rá, hogy ez a gyakorlatban a Tbtv. végrehajtásáról szóló MT rendelet alkalmankénti módosításával valósult meg. Külön kiemeli,
hogy az MTh.-t a középfokú oktatási intézményekről
szóló 1965. évi 24. tvr. felhatalmazása alapján adták ki,
amely semminemű összefüggésben nem állt a biztosítotti
kör kiterjesztésével, hanem egyfajta oktatási reform megvalósítását irányozta elő. Az MTh. 12. pontja felvezetőjében írt felhatalmazás alapján sem születtek a későbbiekben
olyan jogszabályok, amelyek a KPJE-ben rögzített igényeket megalapozták volna. Maga a Vhr. sem tartalmaz ilyen
rendelkezést, és még csak nem is utal olyan szabályra, ami
alapján a szakmunkásképzést is folytató szakközépiskolában tanuló szakközépiskolások biztosítotti jogállást nyertek volna, illetve, hogy ennek megfelelően tanulói jogviszonyuk szolgálati időnek számítana.
Egy másik indítványozóval megegyezően [lásd 1.1.
b) pont] vitatja azt, hogy az MTh. 12. e) pontja elkülönült,
önálló normatartalommal rendelkezne. Állítja, hogy az
e) pont, csakúgy mint a többi, a későbbi jogalkotás során
figyelembeveendő elvet határoz meg, vagyis normatartalom híján nem alkalmas a Legfelsőbb Bíróság által neki tulajdonított joghatás kiváltására.
Mindezekből azt a következtetést vonja le az indítványozó, hogy a jogegységi tanács a hatalommegosztás alkotmányos alapelvét, illetőleg a jogbiztonság követelményét figyelmen kívül hagyva, hatáskörét messze túllépve,
megalapozott indok nélkül hozta meg döntését. A KPJE
nem fogalmaz egyértelműen, nem világos, hogy milyen
személyi kört érint (lásd még 1.3. pont alatt).
Az indítványozó a jogbiztonsággal, azon belül is különösen a normavilágosság követelményével kapcsolatban
külön kitér a Hszt. és a Magyar Honvédség hivatásos és
szerződéses állományú katonáinak jogállásáról szóló
2001. évi XCV. törvény (a továbbiakban: Hjt.) összefüggéseire. A hivatásos és szerződés állományú katonák a Hjt.
hatálybalépése, azaz 2002. január 1-je óta nem tartoznak a
Hszt. személyi hatálya alá, továbbá: a „fegyveres szerv”
kitétel a Magyar Honvédség tekintetében meghaladott. A
KPJE a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjának
szolgálati idejére vonatkozóan kívánt rendelkezni; indokolásában a Hszt.-t nevesíti, miközben említést sem tesz a
Magyar Honvédség állományába tartozó szolgálati viszonyban álló katonákról. Ugyanakkor a Fővárosi Munkaügyi Bíróság a KPJE kihirdetését követően sorra helyt ad a
katonák ez irányú – társadalombiztosítási határozat felülvizsgálata iránti – kereseti kérelmének. A jogerős határozatok megállapítják, hogy a felperesek szakközépiskolai
tanulmányi ideje szolgálati időnek minősül.
Hasonlóan más indítványozókkal további jogbizonytalansági tényezőnek minősíti a jogszerző idő tartamának
meghatározatlanságát. Az indítványozó rámutat, hogy a
Vhr. alapján legkésőbb 1978. szeptember 1-jéig kellett beindítani a szakközépiskolai szakmunkásképzést a kijelölt
szakmákban. Ez a tény lerontja azt az értelmezést, miszerint a beszámítási kötelezettség minden esetben 1977. január 1-jétől kezdődne.
A normavilágosság körében kitér még az indítványozó
arra is, hogy a KPJE az ítélkezési gyakorlat bemutatásában
messze nem teljeskörű. Így különösképpen érthetetlennek
gondolja, hogy a jogegységi döntés nem tesz említést arról
a felülvizsgálati eljárás keretében született ítéletről, amely
a jogegységi döntés meghozatalát 13 nappal megelőzően a
KPJE értelmezésével ellentétes indokolás alapján elutasította a felperes szolgálati idő beszámítására irányuló keresetét.
2.2. A KPJE-ről az indítványozó úgy véli, hogy diszkriminációt eredményező különbséget tesz 1. a Hszt. és a
Hjt. hatálya alá tartozó személyek között 2. a hivatásos és
szerződéses szolgálati jogviszonyt létesítők között 3. a
szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában, illetőleg
az ilyen képzést nem folytató szakközépiskolában végzettek között 4. az MTh. hatálybalépése előtt és annak hatályon kívül helyezését követően, illetőleg a hatály ideje
alatt folytatott tanulmányok között a jogszerző idő tekintetében. Szerinte az ilyen különbségtétel részben az indokolatlan pozitív diszkrimináció tilalmába ütközik, máskülönben pedig ellentétes a jogegyenlőség alkotmányos alapelvével, vagyis sérti az Alkotmány 70/A. §-át.
A két külön törvény hatálya alá tartozó hivatásos személyi állomány összefüggésében állított pozitív diszkrimináció tekintetében az indítványozó egyrészt utal a 2.1.
pontban kifejtettekre, másrészt állítja, hogy nincs ésszerű
indoka a különbségtételnek. Ennek alátámasztására kifejti,
hogy a Magyar Honvédség állományába tartozó katonák
1996. szeptember 1-jétől 2001. december 31-ig a Hszt.
személyi hatálya alá tartoztak, azaz társadalombiztosítási
jogállásuk, szolgálati idejük megítélése sem különbözött
pl. a rendőrökétől. Mivel az MTh. hatályon kívül helyezése a Hszt. hatálybalépését megelőző időpontra esett, a ko
rábban ezen törvény hatálya alá tartozókra is ki kellett volna terjeszteni a KPJE hatályát.
Az indítványozó úgy véli, hogy a fegyveres szervek tagjai és a civil szféra munkavállalói (nem a Hszt. személyi
hatálya alá tartozó személyi kör) közötti különbségtételre
mindenfajta ésszerű magyarázat mellőzésével került sor.
A KPJE értelmezése a jogszerző idő elismerésében az általános társadalombiztosítási szabályokra támaszkodik, ekképpen érthetetlen a jogegységi határozat szűkítő tartalmú
döntése (lásd még 1.1. és 1.3. pontok).
Arra sem talált ésszerű magyarázatot a KPJE indokolásában az indítványozó, hogy a jogszerző idő elismerését
miért szűkítette le a jogegységi tanács a meghatározott
időszakban szakközépiskolai tanulmányokat folytatókon
belül a tanulmányaikat szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában végzőkre.
Más indítványozókhoz hasonlóan azt is diszkriminatívnak tartja, hogy a jogszerző idő csak az MTh. időbeli hatálya alatti időszakokra érvényesíthető.
2.3. Az indítványozó kifejtette továbbá, hogy a KPJE a
már kialakult, az alkotmányos elveknek, követelményeknek megfelelően törvényi szinten szabályozott rendszerbe
alkotmányellenesen avatkozott be. Ezzel megsértette az
Alkotmánynak a szociális biztonsághoz való jogról szóló
rendelkezését (70/E. §), a tulajdonhoz való jogot [13. §
(1) bekezdés], valamint a piacgazdaságról szóló rendelkezést [9. § (1) bekezdés].
A szociális biztonsághoz való jog körében az indítványozó – hasonlóan az 1.1. pont utolsó előtti bekezdésében
már kifejtettekkel – azzal érvel, hogy a KPJE által jogszerző időnek elismert időszakban járulékfizetésre nem kerül
sor, a szakközépiskolások nem voltak biztosítottak.
A többi felhívott alkotmányi rendelkezéssel is ellentétesnek tartja azt, hogy a KPJE több tízezer jogosult vonatkozásában generál a korábbiakhoz képest új igényeket
anélkül, hogy ennek ellentételezését megteremtené. Ezzel
a társadalombiztosítási rendszer stabilitását, végső soron
fennállását veszélyezteti, esetlegesen meghiúsítva a többi
jogosult korábbi színvonalon történő ellátását. Mivel az alkotmányos tulajdonvédelem kiterjed a társadalombiztosítási igényekre is, az indítványozó úgy gondolja, hogy a
biztosítási jellegű társadalombiztosítási szolgáltatások
csökkentésének vagy megszüntetésének veszélye indokolttá teszi az Alkotmánybíróság beavatkozását.
3. A Fővárosi Munkaügyi Bíróság két bírája – az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 38. § (1) bekezdése alapján –
összesen 30 ügyben kezdeményezte az Alkotmánybíróság
eljárását. Az eljárásokat felfüggesztő végzéseikben indítványozták a KPJE alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését. A kezdeményezésekben előterjesztett kérelmeket az alábbiakban kifejtettek szerint indokolták.
3.1. Az indítványozók mindenekelőtt a jogállamiság
alkotmányos alapelvének sérelmét állították, amellyel
összefüggésben – megegyezően a 2.1. pontban foglaltak
kal – az Alkotmány 2. § (1) bekezdésére, 8. § (2) bekezdésére, valamint a 47. § (2) bekezdésére hivatkoztak.
A jogbiztonság alkotmányos követelményével összeegyeztethetetlennek tartják azt, hogy a Legfelsőbb Bíróság
jogértelmező, illetve a jogalkalmazás egységesítését célzó
tevékenysége során jogszabályt alkotott. Megítélésük szerint ugyanis a KPJE egy normatartalommal nem rendelkező, csupán elvi iránymutatást meghatározó, a későbbi jogalkotást befolyásoló kívánalomra [MTh. 12. e) pont] alapul, amelynek figyelembevételével a jogegységi tanács az
irányadó jogszabályokkal ellentétes értelmezésre jutott.
A normavilágosság sérelmét – a 2.1. pontban kifejtettekkel egyezően – a jogegységi határozattal érintett személyi kör, és az MTh. időbeli hatálya tekintetében kimutatható számos bizonytalanságra alapítják a bírák, de ezen túlmenően kitérnek a jogszerző idő alapjául szolgáló képzések jellegére, azok időtartamára, továbbá részletesen kifejtik a „szolgálati idő” fogalmi kérdéskörét.
Az indítványozóknak a KPJE meghozatalát követő időszak ítélkezési gyakorlatáról szerzett ismeretei arról tanúskodnak, hogy az eljáró bíróságok eltérően értelmezik a
nyugdíjjogosultság szempontjából beszámítható idő mértékét. Egyes ítéletek szerint akár egyetlen, 1977. január
1-je utáni féléves – a tanulmányokat lezáró – időszak elegendő a teljes szakközépiskolai idő beszámítására, mások
szerint az ilyen idő egyáltalán nem számítható be, míg a
harmadik álláspont csak az 1977. január 1.-jét követő időre eső részt engedi beszámítani. A KPJE arra sem tér ki,
hogy a tényleges tanulmányi idő számít (ami lehet négy
évnél hosszabb), vagy legfeljebb a képesítés megszerzéséhez előírt idő (ami nem lehet több, mint négy év). További
bizonytalanságot jelent, hogy az MTh.-ban és a Vhr.-ben
nem nevesített szakmát oktató szakközépiskolákban (lásd
1.2. pont második bekezdés) töltött tanulmányi időt szolgálati időnek kell-e minősíteni.
Az indítványozók idézik a KPJE-ben feltett – a későbbiekben általuk megválaszolatlannak tekintett – kérdést:
„[...] eldöntendő, hogy a felvetett kérdésben munkaügyi
jogvita keretében kell-e határozni, avagy a szolgálati idő
megállapítása kizárólag az erre hatáskörrel felruházott
nyugdíjmegállapító szervek feladata.” Az indítványozók
megítélése szerint félreértésre az adott okot, hogy a vonatkozó jogszabályok [a már nem hatályos, a fegyveres erők
és a fegyveres testületek hivatásos állományának szolgálati viszonyáról szóló 1971. évi 10. tvr. (a továbbiakban:
szolgálati tvr.), valamint a Hszt. és a Hjt.] fogalomhasználata speciális: a munkajogi aspektusból lényeges, foglalkoztatási jogviszonyban töltött időt is – egyébként a nyugdíjjogosultság megállapítása tekintetében releváns –
„szolgálati idő” kifejezéssel illetik.
3.2. A kezdeményezést tevő bírák a jogegyenlőség alkotmányos alapelvének sérelmét és a pozitív diszkrimináció tilalmát ugyanazokra az érvekre alapítják, amelyek a
2.2. pontban kerültek összefoglalásra. Következtetésük is
megegyező az alkotmányjogi panaszt előterjesztőjével: a
KPJE-ben, a Hszt. személyi hatálya alá tartozók tekinteté
ben alkalmazott pozitív diszkrimináció önkényes, ésszerű
indok nélküli megkülönböztetést eredményez, így sérti az
Alkotmány 70/A. §-át.
3.3. A szociális biztonsághoz való jog, a vásárolt jog, a
biztosítotti minőség és a tulajdonjog védelme körében az
indítványozó bírák által kifejtett alkotmányossági aggályok tartalmukban megegyeznek a 2.3. pontban összefoglaltakkal. Ennek alapján azt állítják, hogy a KPJE sérti az
Alkotmány 70/E. §-át, a 13. § (1) bekezdését, valamint a
9. § (1) bekezdését.
III. 1. Az indítványozók által felhívott, illetőleg az ügy elbírálásában releváns alkotmányi rendelkezések a következők:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„8. § (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra
és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.”
„9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság,
amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül.”
„13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”
„32/A. § (1) Az Alkotmánybíróság felülvizsgálja a jogszabályok alkotmányosságát, illetőleg ellátja a törvénnyel
hatáskörébe utalt feladatokat.”
„37. § (3) A Kormány tagjai törvényben vagy kormányrendeletben kapott felhatalmazás alapján feladatkörükben
eljárva rendeletet adnak ki, amelyek törvénnyel és kormányrendelettel nem lehetnek ellentétesek. A rendeleteket
a hivatalos lapban ki kell hirdetni.”
„47. § (2) A Legfelsőbb Bíróság biztosítja a bíróságok
jogalkalmazásának egységét, jogegységi határozatai a bíróságokra kötelezőek.”
„50. § (1) A Magyar Köztársaság bíróságai védik és biztosítják az alkotmányos rendet, a természetes személyek, a
jogi személyek és a jogi személyiséggel nem rendelkező
szervezetek jogait és törvényes érdekeit, büntetik a bűncselekmények elkövetőit.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt
mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy
az ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és
pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni,
születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül. (2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen
hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.”
„70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak
joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség,
rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz
szükséges ellátásra jogosultak.
(2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.”
2. Az Mth.-nak a KPJE által értelmezett rendelkezése:
„12. A Minisztertanács felhatalmazza a művelődési mi
nisztert, hogy a mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszterrel, a pénzügyminiszterrel, az Országos Tervhivatal elnökével, a Minisztertanács Tanácsi Hivatala elnökével, a
Szakszervezetek Országos Tanácsával és a Pedagógusok
Szakszervezetével egyetértésben a 11. pontban foglaltak
megvalósítására a szükséges intézkedéseket tegyék meg,
illetőleg a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolákban a szakmunkásképzéssel összefüggő kérdéseket együttes rendeletben szabályozzák.
Ennek során a következő alapelveket kell érvényre juttatni:
[...]
e) a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolák ta nulóinak társadalombiztosítási jogállása megegyezik a
szakmunkástanulókéval”.
IV. Az Alkotmánybíróság elsőként abban foglalt állást,
hogy az indítványok érdemi elbírálásra alkalmasak-e. Ennek során megállapította, hogy az alkotmányjogi panaszok
nem felelnek meg benyújtásuk törvényi feltételeinek, ezért
azokat visszautasította; a többi indítványt érdemi elbírálásra alkalmasnak ítélte.
1. Az Abtv. 48. § (1) bekezdése szerint az Alkotmányban biztosított jogainak megsértése miatt alkotmányjogi
panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz az, akinek a
jogsérelme az alkotmányellenes jogszabály alkalmazása
folytán következett be, és egyéb jogorvoslati lehetőségeit
már kimerítette, illetőleg más jogorvoslati lehetőség nincs
számára biztosítva.
Az alkotmányjogi panasz – hasonlóan a bírói kezdeményezéshez – konkrét normakontroll, azaz konkrét üggyel
kapcsolatban merül fel a jogi szabályozás alkotmányossága. Az 57/1991. (XI. 8.) AB határozat mondta ki azt az
alapvető tételt, hogy az alkotmányjogi panasz jogorvoslat.
Ez a határozat egyúttal leszögezte: „[e] jogorvoslathoz
való alanyi jogosultság ugyanakkor nem minősül általános
jogorvoslatnak, mert az csak kivételesen a jogerő beállta
után, továbbá alkotmányos alapjog sérelme esetén vehető
igénybe [...]”. (ABH 1991, 272, 281, 282.)
A törvény és az alkotmánybírósági gyakorlat alapján
megállapítható: ezen különleges és kivételes jogorvoslati
eszköz igénybevételének egyik szükségképpeni feltétele
az alapjogi sérelem bekövetkezése, vagy legalábbis az a
lehetőség, hogy ez a sérelem bekövetkezzék. Az alkotmányjogi panasz tehát az Alkotmányban szabályozott
alapvető jogok védelmének egyik eszköze. A 65/1992.
(XII. 17.) AB határozat az alapvető jogok rendeltetésével
kapcsolatban hangsúlyozta annak fontosságát, hogy „[...]
az államhatalommal szemben alkotmányos garanciákat teremtsenek az állampolgár, az egyén vagy egy közösség jogainak védelmére, cselekvési autonómiájának biztosítására.” (ABH 1992, 289, 291.)
A fentiekből következően közhatalmi jogosítvánnyal
felruházott állami szervnek nincs az államhatalommal
szemben garanciákat jelentő olyan alkotmányos alapjoga,
amely feljogosítaná alkotmányjogi panasz előterjesztésére.
A jelen ügyben – jogi képviselője útján – az alkotmányjogi panaszokat egy hatósági jogkörrel rendelkező állami
szerv, nevezetesen a Honvédelmi Minisztérium Közgazdasági és Pénzügyi Ügynöksége nyújtotta be.
Az Abtv. hivatkozott rendelkezése értelmében csak az
jogosult alkotmányjogi panasz előterjesztésére, akinek a
jogsérelme bekövetkezett. A KPJE-vel kapcsolatban benyújtott alkotmányjogi panaszok alapul fekvő eljárásaiban
viszont az indítványozót érintően nem állapítható meg
alapjogi jogsérelem bekövetkezése.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság azt állapította
meg, hogy az alkotmányjogi panaszokat nem jogosult
nyújtotta be, és azokat – az Ügyrend 29. § c) pontjára is figyelemmel – visszautasította.
2. A többi indítvány (valamennyi absztrakt normakontroll és a bírói kezdeményezések) körében az érdemi elbírálás alapját, annak szempontjait határozta meg az Alkotmánybíróság. Tekintettel arra, hogy az indítványozók jogegységi határozat alkotmányellenességének megállapítását kérik, az Alkotmánybíróság elsőként – a korábbi gyakorlata során kialakított értelmezésnek megfelelően – saját
hatásköre kérdésében fejtette ki álláspontját.
2.1. Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 32/A. §
(1) bekezdéséből vezette le, hogy utólagos normakontroll
hatáskörében vizsgálat tárgyává teheti a Legfelsőbb Bíróság jogegységi határozatát. Az Alkotmánybíróság precedensnek minősülő határozatában leszögezte: az Alkotmánybíróságnak – alkotmányos jogállásából eredő – azon
gyakorlatából, hogy utólagos normakontroll hatáskörébe
tartozik valamennyi norma alkotmányossági vizsgálata, az
következik, hogy hatáskörébe tartozik a jogegységi határozat alkotmányossági vizsgálata, s ha az – a törvény
egyéb lehetséges értelmezési tartományától eltérően – al
kotmánysértő, akkor annak megállapítása. [42/2005.
(XI. 14.) AB határozat, ABH 2005, 504, 514.; (a továbbiakban: Abh.).] Az Alkotmánybíróság e döntésében megállapította a 3/2004. BJE jogegységi határozat alkotmányellenességét és határozatának kihirdetése napjával megsemmisítette.
Az Alkotmánybíróság hatáskör-értelmező gyakorlatával összefüggésben már korábban hangsúlyozta: „[a]z Alkotmánybíróságnak saját hatáskörét értelmező határozatai
éppen úgy mindenkire nézve kötelezőek, mint bármely
más – köztük az ilyen értelmezéssel nyert hatáskörben hozott – határozata. Ebben az értelmezésben az Alkotmánybíróságot egyrészt az vezérli, hogy sajátos feladatának eleget tehessen; másrészt a többi alkotmánybíróság példája,
amelyből az Alkotmánybíróság azokhoz a megoldásokhoz
csatlakozik, amelyeket szintén az alkotmánybíráskodás
feladatellátásához szükséges fejlődése követelt meg.”
[4/1997. (I. 22.) AB határozat, ABH 1997, 41, 49.]
2.2. A jelen ügyben a KPJE alkotmányossági vizsgálatát nemcsak absztrakt, hanem konkrét normakontroll hatáskörben is indítványozták.
Az Abtv. 1. §-a sorolja fel részletesen az Alkotmánybíróság hatásköreit. Az Alkotmánybíróság már több döntésében – többek között az Abh.-ban – kifejtette, hogy hatásköreit alkotmányos jogállásával összhangban kell értelmezni (ABH 2005, 504, 511.). Az Abh. ezt az értelmezést
– a jogegységi határozat tekintetében – az Abtv. 1. §
b) pontjába foglalt hatáskörében eljárva végezte el (ABH
2005, 504.), de nem szólt a jogegységi határozat alkotmányossági vizsgálatára irányuló egyéb alkotmánybírósági
hatáskörökről.
Az Abtv. 1. § b) pontjába foglalt alkotmányellenesség
utólagos vizsgálatát az Abtv. 37–43. §-aiban foglaltak
részletezik. Ennek keretében az Abtv. nemcsak az absztrakt, hanem a konkrét normakontroll – a bírói kezdeményezés – esetkörét is említi. Az Abtv. 38. § (1) bekezdése
szerint a bíró – a bírósági eljárás felfüggesztése mellett –
az Alkotmánybíróság eljárását kezdeményezi, ha az előtte
folyamatban levő ügy elbírálása során olyan jogszabályt
vagy állami irányítás egyéb jogi eszközét kell alkalmazni,
amelynek alkotmányellenességét észleli. A bírói kezdeményezés mellett a konkrét normakontroll másik formája
az Abtv. 1. § d) pontjában és 48. §-ában foglalt alkotmányjogi panasz.
A felhívott rendelkezéseket értékelve, a 4/2003. PJE
jogegységi határozat alkotmányellenességének vizsgálatára irányuló indítványokat és alkotmányjogi panaszokat
érdemben elbíráló 70/2006. (XII. 13.) AB határozatban az
Alkotmánybíróság megállapította: „[a]z Alkotmány
32/A. § (1) bekezdéséből – a normák absztrakt és konkrét
alkotmányossági felülvizsgálatát egyaránt biztosító hatáskörből – az Abtv. idézett szabályaiból, valamint az Alkotmánybíróság gyakorlatában alkalmazott elvből, miszerint
az Alkotmánybíróság hatásköreit alkotmányos jogállásával összhangban kell értelmezni, következik, hogy az Alkotmánybíróságnak a jogegységi határozat alkotmányos
sági vizsgálatára az Abtv. 1. § b) és d) pontjában meghatározott normakontroll eseteiben (utólagos absztrakt normakontroll, illetve a konkrét normakontroll mindkét formája:
a bírói kezdeményezés és az alkotmányjogi panasz alapján
is) lehetősége van.” (ABH 2006, 786, 795.)
A fentieket megerősítette a 679/B/2007. AB határozat,
amely az 1/2007. PJE jogegységi határozat alkotmányellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezést és alkotmányjogi panaszokat érdemben bírálta el.
(ABK 2008. április, 638, 640.)
3. Az előző pontokban kifejtettekre tekintettel a jelen
ügyben az Alkotmánybíróság a KPJE-t utólagos absztrakt
normakontroll, valamint a konkrét normakontroll egyik
formája (bírói kezdeményezés) alapján vizsgálni kérő indítványokat érdemben bírálta el.
Az Alkotmánybíróság a KPJE elbírálhatóságáról hozott
döntésével kapcsolatban megerősíti az Abh.-ban hangsúlyozott megállapítását: „[...] jelen hatáskör-értelmező döntése (a jogegységi határozat alkotmányossági felülvizsgálhatósága) ugyanakkor a bírói függetlenséget szélesíti, mivel az eljáró bíró az Abtv. 38. § alapján nemcsak az alkalmazott jogszabály alkotmányossági vizsgálatát kérheti,
hanem a számára kötelező valamennyi norma felülvizsgálatát.” (ABH 2005, 514–515.)
V. Az indítványok megalapozottak. 1. A KPJE olyan alapelvként meghatározott iránymutatás (minisztertanácsi határozat egy pontja) értelmezését
fejti ki, amely már a jogegységi határozat meghozatalakor
sem volt hatályban (lásd részletesen I/2. pont harmadik és
negyedik bekezdés), de a munkaügyi és társadalombiztosítási ügyekben eljáró bíróságok – arra az időszakra vonatkozó jogszerző idők tekintetében, amikor az MTh. még hatályban volt – alkalmazták. Az MTh. – a kihirdetési tvr.
2. § (4) bekezdése szerint – nem minősült ugyan jogszabálynak, azonban, mint az államvezetés iránymutatásait
tartalmazó minisztertanácsi határozat, kötelező volt az ország egész területén a természetes és a jogi személyekre,
valamint a külföldön tartózkodó magyar állampolgárokra.
A jelen ügyben előterjesztett indítványok az MTh.-ra, s
ezen belül is különösen annak 12. e) pontjára vonatkozó
indítványi kérelmet nem fogalmaztak meg, határozott kérelmet kizárólag a KPJE-vel kapcsolatban terjesztettek
elő.
2. Az MTh. 12. e) pontjában foglalt iránymutatás szerint rendeletalkotás révén el kell érni, hogy a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolák tanulóinak jogállása
megegyezzék a szakmunkástanulókéval. A KPJE értelmezése ezzel szemben azon alapul, hogy a jövőbeni jogalkotást segítő, iránymutató alapelv már önmagában norma
ként rendelkezett az érintett tanulók társadalombiztosítási
jogállása azonosságáról.
Amint azt az Abh. tartalmazza: a jogértelmezés alapszabálya, hogy az csak a jogszabály tartalmának feltárását célozhatja, nem vezethet a jogszabály tartalmának módosításával új szabály meghatározására. (ABH 2005, 526.) A
KPJE rendelkező része viszont egyrészt olyan személyi
kört (fegyveres szervek hivatásos állományú tagjai) határozott meg, amely az MTh.-ból nem következik, másrészt
tartalmi minőségében is különbözik a minisztertanácsi határozat értelmezett pontjától: bizonyos személyek de lege
ferenda jogállási helyzetéből kiindulva szolgálati idő beszámításáról rendelkezik. Ez annyit jelent, hogy a KPJE
olyan normatartalmat alakított ki, amely az egyébként normatartalmat nem hordozó MTh. 12. e) pontban sem közvetlenül, sem értelmezés révén nem ragadható meg. Az önálló, és a bíróságokra nézve kötelező erővel bíró normatartalom megjelenése az indítványokkal érintett jogegységi
határozatban azt eredményezte, hogy a Legfelsőbb Bíróság túllépte a jogalkalmazás egységét biztosító jogértelmező jogkörének az Alkotmányban meghatározott kereteit.
3. Az Alkotmánybíróság azt is megállapította, hogy az
MTh. nyomán nem fogadtak el egyetlen olyan jogszabályt
sem, amely a szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában töltött időt akár munkajogi, akár társadalombiztosítási (ezen belül: nyugellátási) szempontból jogszerző időnek ismerte volna el. A KPJE indokolása hivatkozik ugyan
a Vhr.-re, de a hivatkozott jogszabály a szakközépiskolai
tanulók „társadalombiztosítási jogállásának” a szakmunkás tanulókéval való – az MTh.-ban mintegy előrevetített
– egyezőségét nem mondja ki, továbbá más olyan szabályt
sem tartalmaz, amelyből a jogszerző idő beszámíthatóságára lehetne következtetni.
Az Alkotmánybíróság a fentiekhez kapcsolódva hangsúlyozza: kizárólag a jogalkotó jogosult arra, hogy – a
nemzetközi kötelezettségeket is figyelembe véve – bizonyos időtartamokat jogszerző időnek elismerjen. Ezt a jogkört, illetőleg az ebből fakadó jogosítványok gyakorlását
nem helyettesítheti sem a bírósági jogalkalmazás, sem a
Legfelsőbb Bíróság jogértelmező tevékenysége.
4. A KPJE rendelkező része a jogegységi határozat személyi hatályát – törvényre vagy más jogszabályra való hivatkozás nélkül – a fegyveres szervek hivatásos állományú
tagjaira állapítja meg. A határozat indokolása viszont már
kifejti, hogy a foglalkoztatási jogviszonyokat szabályozó
számos törvény közül konkrétan a Hszt. személyi hatályát
tartja irányadónak. A személyi hatály meghatározatlansága és esetlegessége azáltal válik nyilvánvalóvá, hogy a
KPJE jogértelmezése az MTh. megalkotása (1976) és hatályon kívül helyezése (1986 ill. 1990.) közötti időszakra
nyúlik vissza, amikor mind a munkajogi, mind a társadalombiztosítási jogszabályok a jelenlegitől eltérőek voltak.
A személyi hatály szempontjából is meghatározó jogszerzési jogcím vonatkozásában a jogegységi tanács a szolgá
lati tvr.-nek azt a rendelkezését [33. § (2) bekezdés
d) pont] tekintette irányadónak, amely a szolgálati időbe
beszámítani rendelte a munkaviszonyban álló dolgozókra
irányadó nyugdíjbiztosítási szabályok szerinti jogszerző
időt is. Ugyanakkor a KPJE nem állapítja meg, hogy a
szakmunkásképzést folytató szakközépiskolában töltött
tanulmányi idő a más foglalkoztatási jogviszonyban állókra is, mint konkrét nyugellátási jogszerzési jogcím vonatkozna, így különösképpen azt sem fejti ki, hogy a Hjt. személyi hatálya alá tartozók (katonák) akár munkajogi, akár
társadalombiztosítási szempontból érintettek lennének.
Ennek ellenére a KPJE megjelenését követően a bíróságok
számos perben – annak alapján, hogy a szolgálati tvr. a
fegyveres erők állományának jogviszonyát is szabályozta
– kiterjesztették a jogegységi határozat személyi hatályát a
katonákra is.
5. A KPJE-ben tisztázatlan továbbá a „szolgálati idő”
fogalma, ebből következően nem világos, hogy munkajogi
vagy társadalombiztosítási jellegű a jogegységi határozat
normatartalma; esetleg mindkettő releváns. A már nem hatályos, a hivatásos állományra vonatkozó foglalkoztatási
jogszabályok ugyanis speciális, a jelenleg bevett fogalmi
rendszertől részben eltérő jogi kifejezéseket, terminus
technicusokat használtak. A hatályos jogi fogalomrendszerben például már nem ugyanazt jelenti a szolgálati tvr.
címében is megjelenő „fegyveres erők” kitétel, mint korábban, és ugyanígy megváltoztak a szolgálati idő számításáról szóló rendelkezések is. Alapvető fogalmi változás,
hogy míg a szolgálati tvr. 33. §-a egységesen szolgálati
időről rendelkezik, addig a Hszt. szabályozása
(326–331. §-ok) differenciál a szolgálati idő és a szolgálati
viszonyban eltöltött idő, valamint a szolgálati nyugdíjra
jogosultság szempontjából figyelembe vehető idő között.
6. Az előző pontokban kifejtettek alapján az Alkotmánybíróság megállapította: a KPJE az önálló – jogszabályi hátteret nélkülöző – normatartalom kialakításával túllépte az Alkotmány 47. § (2) bekezdésében meghatározott,
a bíróságok jogalkalmazásának egységét biztosítani hivatott jogértelmezés kereteit. A KPJE ezen túlmenően nem
tett eleget az Alkotmány 47. § (2) bekezdésében meghatározott jogegységesítő funkció alapkövetelményének sem,
ugyanis tartalma többféleképpen értelmezhető, s ez a bírósági jogalkalmazásnak – a korábbiakhoz képest is még további – elbizonytalanodását eredményezi.
7. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint, ha az indítvánnyal támadott jogszabályt vagy annak
egy részét az Alkotmány valamely rendelkezésébe ütközőnek minősíti, akkor a további alkotmányi rendelkezések
esetleges sérelmét érdemben nem vizsgálja. [44/1995.
(VI. 30.) AB határozat, ABH 1995, 203, 205.; 4/1996.
(II. 23.) AB határozat, ABH 1996, 37, 44.; 61/1997.
(XI. 19.) AB határozat, ABH 1997, 361, 364.; 15/2000.
(V. 24.) AB határozat, ABH 2000, 420, 423.; 16/2000.
(V. 24.) AB határozat, ABH 2000, 425, 429.; 29/2000.
(X. 11.) AB határozat, ABH 2000, 193, 200.]
Tekintettel arra, hogy az Alkotmánybíróság a KPJE-t az
Alkotmány 47. § (2) bekezdésébe ütközőnek minősítette,
az indítványozók által felhívott további alkotmányi rendelkezések sérelmét nem vizsgálta.
8. Mivel az Alkotmánybíróság megállapította a KPJE
alkotmányellenességét, azt – az Abtv. 40. §-ának megfelelően – megsemmisítette. Az Abtv. 42. § (1) bekezdése szerint a megsemmisített KPJE a határozat közzétételének
napján veszti hatályát.
9. A bírák indítványaikban a jogegységi határozat
alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését kérték. Az alkalmazási tilalom tekintetében kérelmet
nem terjesztettek elő. Ugyanakkor az Abtv. 38. § szerinti
bírói kezdeményezés hatáskörben eljárva, a jogszabály
vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze alkotmányellenességének megállapításakor, indokolt esetben az Alkotmánybíróságnak a kérelemtől függetlenül rendelkeznie
kell az alkalmazási tilalomról.
Ha valamely olyan jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés alkotmányellenességét állapította volna meg az Alkotmánybíróság, amely a társadalombiztosítási szerv határozathozatalában is releváns, ki kellene mondani az alkalmazási
tilalmat, hiszen a szerv határozatának törvényességét felülvizsgáló bírónak a határozathozatal időpontjában hatályos
jogszabályokat kell figyelembe vennie.
A jelen ügy tárgya viszont nem jogszabály, hanem a bíróságokra kötelező jogegységi határozat, amely a társadalombiztosítási szervek eljárásában nem bír kötelező erővel. E miatt az alkalmazási tilalom kimondása bírói kezdeményezés esetén jogegységi határozattal összefüggésben
nem szükséges, mert az alkotmánybírósági döntést követően az eljárás folytatása során a megsemmisített jogegységi döntés az eljáró bírót nem köti.
A határozat Magyar Közlönyben történő közzététele az
Abtv. 41. §-án alapul.
Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1731/2017. (X. 10.) Korm. határozata a Modern Városok Program keretében a Kaposvári Kaposi Mór Kórház déli épülettömb rehabilitációjának megvalósítása érdekében támogatás biztosításáról.
A Kormány a  Magyarország Kormánya és Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata közötti együttműködési megállapodás
végrehajtásával összefüggő feladatokról szóló 1803/2015. (XI. 10.) Korm. határozat 6. pontjának végrehajtása érdekében
 1. egyetért azzal, hogy a Kaposvári Kaposi Mór Kórház déli épülettömb rehabilitációjának (a továbbiakban: Fejlesztési
program) megvalósítása érdekében – a  Fejlesztési program megvalósítása érdekében 2017. évben nyújtott
1 898 000 000 forint összegű támogatáson felül – a 2018. évben további, legfeljebb 1 079 590 764 forint összegű
központi költségvetési támogatás kerüljön biztosításra az  államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló
368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 95. § (2) bekezdés b) pontja szerint kiadásra kerülő támogatói okirat módosítása
alapján Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata (a  továbbiakban: Önkormányzat) mint kedvezményezett
részére;
2. felhívja a  nemzeti fejlesztési minisztert mint a  Fejlesztési program szakpolitikai felelősét, hogy a  támogatás
nyújtásának biztosítása érdekében a  teljes Fejlesztési programra nyújtson be előterjesztést a  Modern Városok
Program Bizottság részére;
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: azonnal 3. egyetért azzal, hogy – a Modern Városok Program Bizottságnak a Modern Városok Program megvalósításáról szóló
250/2016. (VIII. 24.) Korm. rendelet (a  továbbiakban: Korm. rendelet) 4.  § (2)  bekezdése és 12.  § (1)  bekezdése
alapján meghozott erre irányuló döntése esetén – a  Fejlesztési program befejezéséhez a  2018. évben szükséges
1 079 590 764 forint a  Magyarország 2018. évi központi költségvetéséről szóló 2017. évi C. törvény 1.  melléklet
XI. Miniszterelnökség fejezet, 30. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 1. Célelőirányzatok alcím, 78. Modern Városok
Program jogcímcsoporton rendelkezésre álló előirányzat terhére kerüljön biztosításra az Önkormányzat részére;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: Modern Városok Program Bizottság által jóváhagyott éves ütemezés szerint
4. engedélyezi, hogy – a  Modern Városok Program Bizottságnak a  Korm. rendelet 4.  § (2)  bekezdése és 12.  §
(1) bekezdése alapján meghozott erre irányuló döntése esetén – a Miniszterelnökséget vezető miniszter a Fejlesztési
program megvalósítása érdekében a  2018. költségvetési év kiadási előirányzata terhére éven túli kötelezettséget
vállaljon az 1. pont szerinti éves ütemezéssel;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a támogatói okirat kiadásakor
5. visszavonja a  Modern Városok Program keretében a  Kaposvári Kaposi Mór Kórházi déli épülettömb
rehabilitációjának megvalósítása érdekében támogatás biztosításáról szóló 1526/2017. (VIII. 14.) Korm. határozatot.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
9/2017. (III. 3.) KKM közleménye a Magyarország Kormánya és az Oroszországi Föderáció Kormánya között a minősített adatok cseréjéről és kölcsönös védelméről szóló egyezmény kihirdetéséről szóló 2016. CLXXXIX. törvény 2. és 3. §-ának hatálybalépéséről.
A 2016. évi CLXXXIX. törvénnyel a Magyar Közlöny 2016. december 21-i 212. számában kihirdetett, a Magyarország
Kormánya és az Oroszországi Föderáció Kormánya között a minősített adatok cseréjéről és kölcsönös védelméről
szóló egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 14. cikke az alábbiak szerint rendelkezik a hatálybalépésről:
„(1) Jelen Egyezmény a Felek által az Egyezmény hatálybalépéséhez szükséges belső eljárások lefolytatásáról szóló,
diplomáciai úton küldött utolsó írásbeli értesítés kézhezvételének napját követő második hónap első napján lép
hatályba.”
A hatálybalépéshez szükséges belső jogi előírások teljesítésére vonatkozó, diplomáciai úton küldött későbbi értesítés
kézhezvételének napja: 2017. február 9.
Az Egyezmény hatálybalépésének napja: 2017. április 1.
A fentiekre tekintettel, összhangban a 2016. évi CLXXXIX. törvény 4. § (3) bekezdésével, megállapítom, hogy
a Magyarország Kormánya és az Oroszországi Föderáció Kormánya között a minősített adatok cseréjéről és kölcsönös
védelméről szóló egyezmény kihirdetéséről szóló 2016. évi CLXXXIX. törvény 2. és 3. §-a 2017. április 1-jén, azaz
kettőezer-tizenhét április elsején lép hatályba.
Szijjártó Péter s. k.,
 külgazdasági és külügyminiszter


text:
539/2018. (XII. 21.) KE határozata magyarországi rendkívüli és meghatalmazott nagykövet kinevezéséhez való hozzájárulásról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés b)  pontja alapján – a  külgazdasági és külügyminiszter előterjesztésére –
hozzájárulok Kumar Tuhin rendkívüli és meghatalmazott nagykövetnek az  Indiai Köztársaság magyarországi
rendkívüli és meghatalmazott nagykövetévé történő kinevezéséhez, budapesti székhellyel.
Budapest, 2018. szeptember 5. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
1107/2014. (III. 6.) Korm. határozata a rendkívüli kormányzati intézkedésekre szolgáló tartalékból történő előirányzat-átcsoportosításról.
A Kormány az  államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 21.  § (6)  bekezdésében biztosított jogkörében
eljárva 1030,7 millió forint egyszeri átcsoportosítását rendeli el elszámolási, a  fel nem használt rész tekintetében
visszatérítési kötelezettséggel a  Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről szóló 2013. évi CCXXX. törvény
1.  melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet, 17. Rendkívüli kormányzati intézkedések cím terhére az  1.  melléklet
szerint.
Az átcsoportosítás tekintetében
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal Az elszámolás és a visszatérítési kötelezettség tekintetében
Felelős: Miniszterelnökséget vezető államtitkár, nemzeti fejlesztési miniszter, Magyar Tudományos
Akadémia elnöke a fejezetüket érintő átcsoportosítások tekintetében
Határidő: 2014. december 15.
orbán viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
2011. CIII. törvény a népegészségügyi termékadóról.
Az Országgyűlés a népegészségügyileg nem hasznos élelmiszerek fogyasztásának visszaszorítása és az egészséges táplálkozás
előmozdítása, valamint az egészségügyi szolgáltatások, különösen a népegészségügyi célú programok finanszírozásának javítása
érdekében a népegészségügyi termékadó fizetésének a kötelezettségéről a következő törvényt alkotja:
1. Értelmező rendelkezések 1. § E törvény alkalmazásában
1. belföld: a Magyar Köztársaság területe;
2. cukor: 1701, 1702 VTSZ szám alá tartozó termék;
3. só: 2501 VTSZ szám alá tartozó termék;
4. előrecsomagolt termék: a termék és az azt tartalmazó egyedi csomagolás kombinációja, ha
a) a terméket nem a fogyasztó vagy a végső felhasználó jelenlétében csomagolják,
b) a csomagolásban található termék mennyisége előre meghatározott,
c) a b) pont szerinti mennyiség a csomagolás felbontása vagy észrevehető módosítása nélkül nem változtatható
meg, és
d) a terméket olyan névleges mennyiségű egységekben értékesítik, amelyek
da) megegyeznek a csomagoló által előre meghatározott értékekkel (ideértve bármely olyan hozzáadott
mennyiséget, amelyre a jelölésen hivatkozás történik),
db) tömeg- vagy térfogategységekben vannak meghatározva;
5. értékesítés: az adóköteles termék ellenérték fejében történő átadása akként, hogy az az átvevőt tulajdonosként való
rendelkezésre jogosítja;
6. teljesítési hely: az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (a továbbiakban: Áfa törvény) szerinti
teljesítési hely;
7. VTSZ szám: a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87/EGK tanácsi rendelet
I. mellékletének módosításáról szóló, 2010. október 5-i 861/2010/EU bizottsági rendelet 2011. június 14-én hatályos
szövege szerinti vámtarifaszám.
2. Az adókötelezettség 2. § Adóköteles terméknek minősül az előrecsomagolt termékként forgalomba hozott,
a) a 2009, 2202 VTSZ szám alá tartozó termék, a legalább 25% gyümölcshányadot tartalmazó sűrítmények,
koncentrátumok, szörpök, nektárok és gyümölcslevek kivételével, ha
aa) hozzáadott cukortartalma meghaladja a 8 gramm cukor/100 milliliter mennyiséget (a továbbiakban:
üdítőital) vagy A törvényt az Országgyűlés a 2011. július 11-i ülésnapján fogadta el.
ab) az üdítőital hozzáadott koffeintartalma meghaladja a 10 milligramm koffein/100 milliliter mennyiséget
(a továbbiakban: energiaital);
b) a 1704, 1905, 2105 VTSZ szám alá tartozó termék, ha hozzáadott cukortartalma meghaladja a 25 gramm
cukor/100 gramm mennyiséget, továbbá az 1806 VTSZ szám alá tartozó termék, ha hozzáadott cukortartalma
meghaladja a 40 gramm cukor/100 gramm mennyiséget és kakaótartalma 40 gramm/100 gramm terméknél
alacsonyabb (a továbbiakban együtt: előrecsomagolt cukrozott készítmény);
c) a b) pont hatálya alá nem tartozó 1905, 2005 20 20, 2008 VTSZ szám alá tartozó, gabona, burgonya vagy olajos
magvak felhasználásával készült, sütött vagy pörkölt, ízesített és azonnali fogyasztásra alkalmas termék, ide nem
értve a kenyeret és a pékárut, ha sótartalma meghaladja az 1 gramm só/100 gramm mennyiséget
(a továbbiakban: sós snack);
d) a 2103, 2104 VTSZ szám alá tartozó – gyermektápszernek, fogyasztásra kész levesnek vagy mártásnak nem
minősülő – termék, ha sótartalma meghaladja az 5 gramm só/100 gramm mennyiséget (a továbbiakban:
ételízesítő), kivéve a mustár, a ketchup és az olyan, nem szárított, aprított vagy pépesített, sózott ételízesítő
zöldség készítményt, amelynek sótartalma nem haladja meg a 15 gramm só/100 gramm mennyiséget.
3. § (1) Adókötelezettség terheli az adóköteles termék első olyan értékesítését, amelynek a teljesítési helye belföld.
(2) Az adó alanya az adóköteles termék értékesítéséről kiállított számlán, számviteli bizonylaton, vagy ha számla,
számviteli bizonylat kiállítására nem kötelezett vagy azt elmulasztotta, az értékesítésről szóló okiraton köteles
feltüntetni, hogy az adókötelezettség őt terheli.
3. Az adó alanya 4. § Az adó alanya az adóköteles terméket belföldön első alkalommal értékesítő személy, szervezet.
4. Az adó alapja 5. § Az adó alapja az adóalany által a 3. § (1) bekezdése szerint értékesített adóköteles termék mennyisége kilogrammban
vagy literben kifejezve. Az adóalap meghatározásánál figyelmen kívül kell hagyni a csomagolás tömegét.
5. Az adó mértéke 6. § Az adó mértéke
a) üdítőital esetében 5 forint/liter,
b) energiaital esetében 250 forint/liter,
c) előrecsomagolt cukrozott készítmény esetében 100 forint/kilogramm,
d) sós snack esetében 200 forint/kilogramm,
e) ételízesítő esetében 200 forint/kilogramm.
6. Mentesség az adó alól 7. § (1) Mentesül az adó megfizetése alól az adóköteles termék értékesítését végző adóalany, ha a naptári évben az adóköteles
termékből 50 liternél vagy 50 kilogrammnál kisebb mennyiséget értékesít.
(2) Mentes az adó alól a 3. § (1) bekezdése szerinti értékesítés, ha az megfelel az Áfa törvény 89. § (1) bekezdése vagy
98. §-a szerinti feltételeknek.
(3) Mentes az adó alól annak az adóköteles terméknek a 3. § (1) bekezdése szerinti értékesítése, amelyet vevője az Áfa
törvény 89. § (1) bekezdése vagy 98. §-a szerinti feltételeknek megfelelően továbbértékesít, feltéve hogy e tényről
a vevő az adóalany felé az értékesítéskor nyilatkozik, valamint a továbbértékesítés tényét – a továbbértékesített
adóköteles termék mennyiségének közlésével – számára hitelt érdemlően igazolja. Ha a vevő a nyilatkozatában
foglaltak ellenére az adóköteles terméket belföldön értékesíti tovább, akkor erről a tényről – a belföldön értékesített
termék mennyiségének megjelölésével – az adó alanyát a belföldi értékesítés teljesítési időpontját követő 8 napon
belül köteles értesíteni. Az adó alanya a vevő által belföldön továbbértékesített adóköteles termék utáni adót – az
eredeti esedékességtől számított késedelmi pótlékkal növelten – a vevő által megküldött értesítés kézhezvételének
napját magában foglaló adómegállapítási időszakban köteles megállapítani és esedékességkor megfizetni.
Amennyiben a vevő a belföldi értékesítésről szóló értesítési kötelezettségének határidőben nem tesz eleget, akkor
a belföldön értékesített adóköteles termék után az adóalany által meg nem fizetett adót, a nyilatkozattétel
esedékességétől számított késedelmi pótlékot, illetve – ha a mulasztást az állami adóhatóság tárja fel – a meg nem
fizetett adóval összefüggő adóbírságot és késedelmi pótlékot a vevő köteles megfizetni.
(4) Az adóalany a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény 39/D. §-a szerint az adóévben figyelembe vehető iparűzési
adóalap-mentesség összegének kétszeresével csökkentheti az adóévét követő adóév fizetendő adóját, legfeljebb
azonban az adóévet követő adóév adójának 50%-áig terjedő mértékben. Ha a 8. § szerinti adómegállapítási időszak
12 hónapnál rövidebb, akkor az adókedvezmény az egyes adómegállapítási időszakokban időarányosan vehető
igénybe.
7. Az adó megállapítása 8. § (1) Azon adóköteles termék értékesítése utáni adót kell megállapítani és a 10. § (1) és (2) bekezdése szerint bevallani,
amely adóköteles termék értékesítéséről kiállított
a) számlán, számviteli bizonylaton vagy ezek hiányában bármely más, az értékesítésről kiállított okiraton szereplő
teljesítési időpont vagy, ha a teljesítési időpontot nem tüntették fel, akkor a
b) számla, számviteli bizonylat vagy az értékesítésről kiállított más okirat kiállításának időpontja
a 10. § (1) és (2) bekezdése szerinti bevallási időszakra (a továbbiakban: adómegállapítási időszak) esik.
(2) Az adó alanya az (1) bekezdésben meghatározott adómegállapítási időszakra önadózással állapítja meg adóját.
(3) Ha az adómegállapítási időszakban értékesített adóköteles termék mennyisége a bevallás benyújtását követően
csökken, az adó alanya az adó összegét abban az adómegállapítási időszakban jogosult csökkenteni, amelyben
a helyesbítésről, érvénytelenítésről szóló számlát, számviteli bizonylatot vagy más okiratot kiállították.
8. Nyilvántartás-vezetési kötelezettség 9. § (1) Az adó alanya olyan nyilvántartást köteles vezetni, amelyből kitűnik
a) az adómegállapítási időszak első és utolsó napján az adóalany tulajdonában álló és
b) az adómegállapítási időszakban beszerzett, vevőtől visszavett, más módon kapott, továbbá az adókötelesen,
adómentesen értékesített, selejtezett, ingyenesen átadott, megsemmisült, eltűnt, más módon az adóalany
tulajdonából kikerült
adóköteles termék mennyisége termékenkénti bontásban.
(2) Az adó alanya az adómentesen értékesített adóköteles termékekről olyan nyilvántartást köteles vezetni, amelyből
kitűnik az adómentes értékesítés keretében eladott adóköteles termékek mennyisége termékenkénti bontásban,
mentességi jogcímenként.
(3) Az egyéni vállalkozónak nem minősülő, adófizetésre nem kötelezett magánszemély adóalanyt az e § szerinti
nyilvántartás-vezetési kötelezettség nem terheli.
9. Eljárási rendelkezések 10. § (1) Ha jogszabály másként nem rendelkezik, a Nemzeti Adó- és Vámhivatal vámszerve (a továbbiakban: hatóság) jár el az
e törvényben meghatározott feladatok végrehajtása során.
(2) Az adó alanya bevallási kötelezettségét – a (2) bekezdésben meghatározott eltéréssel – a rá irányadó általános
forgalmi adó bevallási időszak szerint teljesíti, az általános forgalmi adó bevallására előírt határidőig az e célra
rendszeresített elektronikus nyomtatványon a hatósághoz.
(3) Az általános forgalmi adóban alanyi mentességben részesülő adóalany vagy a bevallás benyújtására nem kötelezett
általános forgalmi adó alanya, továbbá az általános forgalmi adó alanyának nem minősülő adóalany bevallási
kötelezettségét az adóévet követő év második hónapjának 25. napjáig teljesíti az e célra rendszeresített
nyomtatványon a hatósághoz.
(4) Az adóalany adófizetési kötelezettségét a bevallás benyújtására előírt határnapig teljesíti.
(5) Az adófizetésre nem kötelezett adóalanynak bejelentkezési és adóbevallás benyújtási kötelezettsége nincs.
(6) Az e törvényben nem szabályozott eljárási kérdésekben az adózás rendjéről szóló törvény rendelkezéseit kell
alkalmazni. 11. § Az adóból származó bevétel a központi költségvetés bevételét képezi.
10. Záró rendelkezések 12. § (1) Ez a törvény – a (2) bekezdésben foglalt kivétellel – 2011. szeptember 1-jén lép hatályba.
(2) A 7. § (4) bekezdése az Európai Bizottság jóváhagyó határozata meghozatala napját követő 15. napon lép hatályba.
Az Európai Bizottság határozata meghozatala napját – annak ismertté válását követően haladéktalanul –
az adópolitikáért felelős miniszter a Magyar Közlönyben közzétett egyedi határozatával állapítja meg.
13. § E törvény a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló,
1998. június 22-i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: irányelv) 8–10. cikke szerinti
bejelentése az Európai Bizottság részére az irányelv 10. cikk (4) bekezdése szerint történik.
Dr. Schmitt Pál s. k., Kövér László s. k.,
köztársasági elnök az Országgyűlés elnöke


text:
1948/2013. (XII. 17.) Korm. határozata az Emberi Erőforrások Minisztériuma és a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium fejezetek között a magyar nyelv, a társadalomtudományok és a kultúra oktatásának elősegítése a Glasgow Egyetemen című program megvalósítása érdekében történő előirányzat-átcsoportosításról.
A Kormány az  államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 33.  § (1)  bekezdésében biztosított jogkörében
eljárva a magyar nyelv, a társadalomtudományok és a kultúra oktatásának elősegítése a Glasgow Egyetemen című
program megvalósítása érdekében 3500 ezer forint egyszeri átcsoportosítását rendeli el a Magyarország 2013. évi
központi költségvetéséről szóló 2012. évi CCIV. törvény (a továbbiakban: Kvtv.) 1. melléklet XX. Emberi Erőforrások
Minisztérium fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 8. Nemzetközi kulturális és oktatási kapcsolatok
programjai alcím, 1. Nemzetközi kétoldalú oktatási és képzési programok jogcímcsoport terhére, a Kvtv. 1. melléklet
X. Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium fejezet, 12. Balassi Intézet cím javára az 1. melléklet szerint.
Felelős: emberi erőforrások minisztere
 közigazgatási és igazságügyi miniszter
 nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
97/2012. (XII. 20.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2012. december 12-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997.
C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 131/A. § b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva B. Z. magánszemély
(a továbbiakban: beadványozó) által benyújtott országos népi kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányát hitelesíti.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – a Kúriához címzett kifogást lehet
benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest, Pf. 2;
fax: 06-1-7950-143). A bírósági eljárásban az ügyvédi képviselet kötelező. A jogi szakvizsgával rendelkező személy saját
ügyében ügyvédi képviselet nélkül is eljárhat. A bírósági eljárás nem tárgyi illetékmentes. Az illeték mértéke 15 000 Ft.
Faxon benyújtott beadványon az illeték nem róható le.
Indokolás I. A beadványozó 2012. november 14-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási
Bizottsághoz az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.)
2. §-a szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő szerepelt:
„Kezdeményezzük, hogy az országgyűlési képviselőket ne illesse meg a mentelmi jog.”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az aláírásgyűjtő ív a törvényben meghatározott formai, valamint
a népi kezdeményezésre vonatkozó tartalmi követelményeknek eleget tesz, ezért a hitelesítésének akadálya nincs.
II. A határozat az Nsztv. 2. §-án, a Ve. 117. § (1) bekezdésén, 131. §-án, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §
(1) bekezdésén, az illetékekről szóló tájékoztatás az 1990. évi XCIII. törvény 37. § (1) bekezdésén, 39. § (3) bekezdés
d) pontján, 42. § (1) bekezdés g) pontján alapul.
Dr. Bordás Vilmos s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke