text:
16/2018. (X. 8.) AB határozata a cégnyilvánosságról, bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. V. törvény 9/C. §-a alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói
kezdeményezés és alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Szívós Mária alkotmánybíró párhuzamos indokolásával –
meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a  cégnyilvánosságról, bírósági cégeljárásról és a  végelszámolásról
szóló 2006. évi V. törvény 9/C. §-a alaptörvény-ellenes, ezért azt 2018. december 31-i hatállyal megsemmisíti.
2. Az  Alkotmánybíróság a  Pécsi Ítélőtábla előtt folyamatban lévő Ktf.V.40.297/2015. számú egyedi ügyben
az alkalmazási tilalom kimondására irányuló indítványt elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a Kúria Gfv.VII.30.047/2016/3. számú végzése elleni alkotmányjogi panaszt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzé kell tenni.
I. [1] 1. Az  Alkotmánybírósághoz két indítvány érkezett a  cégnyilvánosságról, a  bírósági cégeljárásról és
a  végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvénynek (a továbbiakban: Ctv.) – az  egyes törvényeknek az  új Polgári
Törvénykönyv hatálybalépésével összefüggő módosításáról szóló 2013. évi CCLII. törvény 112.  § (5)  bekezdésével
megállapított – 2014. március 15-től hatályos 9/C. §-ával összefüggésben.
[2] 2. A Pécsi Ítélőtábla bírója az előtte folyamatban lévő Ktf.V.40.297/2015. számú ügyben – az eljárás felfüggesztése
mellett – az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 25.  § (1)  bekezdése alapján
egyedi normakontroll indítvánnyal fordult az Alkotmánybírósághoz, amelyben a Ctv. 9/C. § első mondatának „vagy
az  azt megelőző évben” szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítását kérte az  Alaptörvény B)  cikk
(1) bekezdése, O) cikke, I. cikk (3) bekezdése, XII. cikk (1) bekezdése, XXIV. cikk (1) bekezdése, valamint XXVIII. cikk
(1)  bekezdése alapján. Az  indítványozó bíró emellett kérte, hogy az  Alkotmánybíróság rendelje el a  támadott
rendelkezés általános alkalmazási tilalmát valamennyi folyamatban lévő bírósági ügyben, illetőleg az egyedi ügyben
történő alkalmazásának kizárását.
[3] Az alapul szolgáló ügyben az  érintett cég megszüntetését 2015. január 6-án kezdeményezte a  Nemzeti Adó
és Vámhivatal Zala Megyei Adóigazgatósága a  Ctv. 91.  § (1)  bekezdése alapján, miután az  adózás rendjéről
szóló 2003. évi XCII. törvény 24/F.  § (6)  bekezdés a)  pontja alapján törölte a  cég adószámát. A  cégbíróság
a Cgt.20-15-000030/3. számú végzésével a céget megszűntnek nyilvánította, és elrendelte a kényszertörlési eljárás
megindítását. Ez a végzés 2015. március 5-én emelkedett jogerőre. A kényszertörlési eljárás során a NAV hitelezői
követelést jelentett be.
[4] A cégbíróság a  Kt.20-15-000030/12. számú végzésével a  Ctv. 118.  § (2)  bekezdése alapján elrendelte a  cég
kényszertörlését, egyúttal rendelkezett az egyedüli tag és vezető tisztségviselő eltiltásáról. E végzés ellen a vezető
tisztségviselő fellebbezést terjesztett elő. Ebben előadta, hogy 2014. június 6-tól a cégnek nem ő volt az egyedüli
tagja, majd 2014. november 15-én ügyvezetői tisztségéről lemondott. A  cégnek ezt követően 2015. március  1-ig
nem volt vezető tisztségviselője, ekkor került sor a  végelszámoló megválasztására. Az  adószám törlésére
2015. január 6-án, míg a kényszertörlési eljárás megindítására 2015. február 15-én került sor. Vagyis a kényszertörlési
eljárás megindításához vezető eljárás megindulásakor már nem volt a cég vezetője, a cégre ráhatása nem volt, így
a cég törlése nem róható terhére.
[5] Az indítványozó bíró hivatkozott arra, hogy a  Ctv. 118.  § (2)  bekezdése és 62.  § (4)  bekezdése alapján
a  cégbíróság törli a  céget a  cégjegyzékből, és rendelkezik az  eltiltásról. Az  eltiltás mellőzésére csak a  Ctv. 118.  §
(1) és (6) bekezdése alapján van lehetőség. Az indítványozó bíró szerint a Ctv. 9/C. §-át is kötelezően, a mérlegelés
lehetősége nélkül alkalmaznia kell.
[6] Az Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésével ellentétesnek tartja az  indítványozó a  Ctv. 9/C.  § támadott szövegrészét,
mivel a  jogbiztonság követelményét sérti az, hogy az  eltiltást olyan volt tagokkal és vezető tisztségviselőkkel
szemben is alkalmazni rendeli, akiknek a  felelőssége nem állapítható meg a  kényszertörlési eljárás megindítása
miatt, s a Ctv. a kimentés lehetőségét sem biztosítja számukra.
[7] Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésének sérelmét is állította az indítvány, ugyanis a Ctv. 9/C. §-a az eltiltott személy
esetében a  foglalkozás szabad megválasztását, vállalkozási szabadságát korlátozza. Az  eltiltás ideje alatt ugyanis
az  érintett személy egyáltalán nem vehet részt a  gazdasági életben céget irányító szerepben. Ez  a  korlátozás
azonban nem indokolható olyan személyek esetében, akik törvényesen működő cég tagjaként vagy vezető
tisztségviselőjeként tevékenykedtek e  jogviszonyuk megszűnéséig. Ezért az  alapjog-korlátozás az  ő esetükben
az Alaptörvény szükségesség és arányosság követelményét megfogalmazó I. cikk (3) bekezdését sérti.
[8] Az Alaptörvény O)  cikke azért sérül az  indítványozó szerint, mert a  Ctv. 9/C.  §-a olyan törvénysértés miatt rendeli
el szankció alkalmazását bizonyos személyek esetében, amiért az  érintett felelőssége nem állapítható meg,
magatartásával nem járult hozzá, azt kimenteni nem tudja. Ezzel más személy(ek) magatartásáért tesz felelőssé
bizonyos személyeket (tagokat és/vagy cégvezetőket).
[9] Az Alaptörvény tisztességes hatósági és tisztességes bírósági eljáráshoz való jogot megfogalmazó XXIV.  cikkére
és XXVIII.  cikk (1)  bekezdésére is hivatkozott az  indítványozó. A  tisztességes eljáráshoz való jog a  cégbírósági
eljárásban azért sérül a Ctv. támadott rendelkezésével összefüggésben, mert a kényszertörléssel érintett társaságok
volt tagjai és tisztségviselői – akikkel szemben az eltiltás szankció alkalmazása történik – nem felek az eljárásban,
az  eljárás megindításáról nem szereznek tudomást, és így nem intézkedhetnek a  cég törvényes működésének
helyreállítása iránt sem. A kényszertörlési eljárásban így arra sincs lehetőségük, hogy felelősségüket kimentsék, és
így az eljárásban való részvételük (közrehatási lehetőségük) nélkül kerül sor a kényszertörlési eljárás végén az eltiltás
alkalmazására.
[10] 3. A  másik indítványozó alkotmányjogi panaszában az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdése alapján kezdeményezte
a Ctv. 9/C. §-a alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése,
O)  cikke, valamint XXVIII.  cikk (1)  bekezdése alapján. Kezdeményezte továbbá az  Abtv. 27.  §-a alapján a  Kúria
Gfv.VII.30.047/2016/3. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését
az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésére figyelemmel.
[11] Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügyben a  Miskolci Törvényszék Cégbíróság Kt.05-15-000056/10
számú végzésében elrendelte annak a  cégnek a  kényszertörlését, amelynek az  indítványozó korábban vezető
tisztségviselője volt. Az indítványozó 2006. október 16-ától 2014. április 24-ig volt az érintett kétszemélyes kft. tagja
és ügyvezetője. A  kényszertörlési eljárás megindítására tagsága és tisztsége megszűnését követően több mint fél
évvel, 2015. január 23-án indult meg a kényszertörlési eljárás.
[12] Az elsőfokú cégbírósági végzés megállapította, hogy a  kényszertörlés alá vett cégnek vagyona a  nyilvántartások
alapján nincs. Ugyanakkor a  céggel szemben a  NAV követelést jelentett be. A  kényszertörlés oka az  elsőfokú
végzés szerint az  volt, hogy a  NAV a  cég adószámát törölte. Az  eltiltás elrendelésére a  Ctv. 9/C.  §-a és 118.  §
(2) bekezdése alapján került sor az indítványozóval, és azzal a magánszeméllyel szemben, aki őt követően volt a cég
vezető tisztségviselője a  kényszertörlési eljárás megindításáig. Az  indítványozó esetében az  eltiltás oka az  volt,
hogy a  kényszertörlési eljárás megindítását, vagyis 2015. január 23-át megelőző egy éven belül a  cégben vezető
tisztségviselő volt.
[13] Az indítványozó az  ő eltiltására vonatkozó végzést megtámadta, ami alapján a  Debreceni Ítélőtábla
Ktf.III.30.643/2015/2. számú végzésében az elsőfokú végzést helybenhagyta. Megállapította, hogy a kényszertörlési
eljárás megindítására 2015. január 23-án került sor, a fellebbező az ügyvezetői feladatokat 2014. április 24-ig látta el,
így a kényszertörlési eljárás megindítását megelőző évben is ügyvezető volt. A Ctv. 118. § (2) bekezdése és 9/C. §-a
alapján arra hivatkozott, hogy a  bíróság az  eltiltással kapcsolatban nem mérlegelheti, hogy az  eltiltandó vezető
tisztségviselő magatartása közrehatott-e abban, hogy az  adott cég kényszertörlés alá került. „A törvény objektív
kritériumokkal határozza meg azt, kit kell a bíróságnak az adott körülmények bekövetkezése esetén eltiltania”, vagyis
azt, aki adott pillanatban – a  kényszertörlési eljárás megindításának pillanatában vagy az  azt megelőző évben –
vezető tisztségviselő volt.
[14] Az indítványozó ezen döntéssel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő. A  Kúria indítvánnyal támadott
Gfv.VII.30.047/2016/3. számú döntésével a  jogerős végzést hatályában fenntartotta. Megállapította, hogy
az  indítványozót követően a  kényszertörléssel érintett cégben vezető tisztségviselőként eljárt személy
a  2015  áprilisában kelt cégjegyzék szerint számos olyan gazdasági társaságnak volt vezető tisztségviselője, amely
kényszertörlési eljárás alá került. Megállapította azt is, hogy a céggel szemben a NAV követelést jelentett be, a cég
pedig vagyontalan volt. Utalt a  Kúria végzése arra, hogy az  indítványozó üzletrészének átruházása előtt a  cégnek
tartozása nem volt, az adóhatósággal szembeni kötelezettségeinek eleget tett, az adószám törlésére csak fél évvel
üzletrészének átruházása után került sor. Az  indítványozó azt is hangsúlyozta felülvizsgálati kérelmében, hogy
miután üzletrészét eladta, és ügyvezetői tisztségéről is egyúttal lemondott, a  céggel semmilyen kapcsolata nem
volt. A Kúria kifejtette, hogy a cég törlésére nem adószámának törlése miatt került sor, hanem a cég fantomizálódása
miatt, mivel törvényes képviselője nem volt fellehető. Kifejtette – utalva a Ctv. 118. § (2) bekezdésére és 9/C. §-ára –,
hogy a kényszertörlés és eltiltás szabályainak megalkotása – a Kúria szerint – „azt a célt szolgálta, hogy a gazdasági
élet tisztaságát védje azoktól a személyektől, illetve cégektől, akik, illetve amik nem a jogszabály által szabályozott
rendben – végelszámolás, vagy felszámolási eljárás – keretében, hanem azt megkerülve – esetleg jelentős
tartozásokat felhalmozva – vonulnak ki a  gazdasági életből a  hitelezők jelentős érdeksérelmére. […] A  másik
cél pedig az  volt, hogy a  tartozásokat felhalmozó, hitelezőkkel szemben helytállni köteles személyek, cégek
elérhetőségét biztosítsa, megakadályozva a  cégtől való megválással, majd ezt követően a  cég, illetve törvényes
képviselőjének elérhetetlenségével a hitelezők kijátszását.” Hozzátette ugyanakkor a Kúria: „a jogszabály azzal, hogy
a  kényszertörlési eljárás megindítását megelőzően egy évvel tisztséget betöltő, illetve a  gazdasági társaságban
meghatározott részesedéssel rendelkező, illetve felelősséget vállaló személyekre is kiterjeszti az  eltiltás súlyos
szankcióját, megfogalmazza azt a  társadalmi elvárást is, hogy a  részesedésétől megváló tag kellő körültekintéssel
járjon el, ügyletet olyan személlyel kössön, aki nem veszélyezteti a  gazdasági élet tisztaságát”. A  Ctv. 9/C.  §-ának
értelmezését illetően a Kúria álláspontja szerint az eltiltásra vonatkozó rendelkezések nem biztosítanak mérlegelési
jogkört a  bíróságok számára, továbbá kifejtette, hogy a  Ctv. eltiltásra és kényszertörlési eljárásra vonatkozó
rendelkezései a  cégnek az  indítványozót követő – új – vezető tisztségviselőjét érintő adatokra figyelemmel
alkotmányossági aggályokat sem vetnek fel.
[15] Az indítványozó alkotmányjogi panaszában hivatkozott az Abtv. 27. §-ára és 26. § (1) bekezdésére.
 [16] A Kúria támadott döntését illetően kifejtette, hogy az  szerinte az  Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdését sérti, mivel
a  Kúria, azáltal, hogy mérlegelés nélkül alkalmazta vele szemben az  eltiltást, megsértette a  foglalkozás szabad
megválasztásának jogát és a  vállalkozáshoz való jogot. Az  indítványozó szerint a  Ctv. 9/C.  § szerinti eltiltás célja,
hogy a gazdasági életben való részvételre alkalmatlan személyeket szankcionálja, és egyúttal biztosítsa a gazdasági
élet tisztaságát azáltal, hogy megtiltja, hogy ilyen személyek bármilyen céggel kapcsolatban álljanak meghatározott
ideig. Kifejtette, hogy az érintett cég az ő ügyvezetése alatt szabályosan működött, nem fantomizálódott, tartozása
sem volt. Az  indítványozó arra is hivatkozott, hogy a rendelkezésre álló okiratok tanúsága szerint tőle elvárhatóan
tájékozódott az  új cégvezető, illetve tulajdonos személyéről. Észszerűen nem volt azonban tőle elvárható, hogy
a  tájékozódás kiterjedjen az  illető jövőbeli magatartására, és hogy annak befolyásolásáról gondoskodjék. Erre
tekintettel, mivel a Kúria mérlegelés nélkül alkalmazta a Ctv. 9/C. §-át és 118. § (2) bekezdését, ezzel az indítványozó
gazdasági életben való részvételét és vállalkozáshoz való jogát „jelentősen” korlátozta. Az indítványozó hivatkozott
ezzel összefüggésben az Alaptörvény O) cikkére és 28. cikkére is, az utóbbi körben arra, hogy a  jogalkotó céljával
ellentétes jogértelmezés (a mérlegelés mellőzése) az  Alaptörvényt is sérti. Az  Alaptörvény O)  cikke alapján
a  saját magatartásért való felelősséget hangsúlyozta az  alkotmányozó, az  indítványozó szerint a  Ctv. hivatkozott
rendelkezéseit azért alkotta meg a jogalkotó, hogy az eltiltás szankcióját olyan személyekkel szemben alkalmazzák,
akik magatartásukkal okot adtak a  törvényességi felügyeleti eljárásra, illetve a  kényszertörlésre. Azonban
a  szabály kúriai értelmezése lehetőséget ad arra, hogy olyan személyekkel szemben is alkalmazzák az  eltiltást,
akik a  kényszertörlési eljárás ideje alatt a  vállalkozásban már nem vettek részt. Ezért a  támadott döntés sérti
az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdését és ezzel összefüggésben az O) cikkét és 28. cikkét.
[17] Az Abtv. 26.  § (1)  bekezdése szerinti eredeti panaszában az  indítványozó a  Ctv. 9/C.  §-a és 118.  § (2)  bekezdése
alkotmányossági vizsgálatát kezdeményezte az  Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdésének és O)  cikkének sérelmére
hivatkozással. Indítvány-kiegészítésében hivatkozott továbbá az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésének
sérelmére is. Álláspontja szerint, amennyiben a Ctv. 9/C. §-a nem enged bírói mérlegelést az eltiltással kapcsolatban,
s ezért úgy kerül sor eltiltás alkalmazására, hogy azt felróható magatartás nem alapozta meg, illetve esetlegesen
olyan személyek későbbi magatartása idézi elő a  kényszertörlési eljárás megindítását, akikre az  eltiltással érintett
személynek semmilyen ráhatása nem volt, az  felveti a  Ctv. 9/C.  §-ának alkotmányellenességét, elsősorban
a vállalkozáshoz való jog – ugyan alkotmányos cél érdekében történő, ám – szükségtelen és aránytalan korlátozását.
Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdését azért sérti a  szabályozás, mert a  bírói mérlegelés kizárásával lehetővé
teszi olyan személyek eltiltását, akiknek semmilyen formában nem felróható az  adott cég kényszertörlése.
Az  indítványozó önálló érvelést nem adott elő – sem eredet, sem kiegészítő indítványában – a  Ctv. 118.  §
(2) bekezdésével, sem az Alaptörvény O) cikkével összefüggésben.
[18] Az Alkotmánybíróság főtitkárának felhívására előterjesztett indítvány-kiegészítésben az  indítványozó mind a Kúria
támadott végzése, mind a  Ctv. 9/C.  §-a tekintetében az  Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdése és O)  cikke alapján
kérte azok alaptörvény-ellenessége megállapítását és megsemmisítését. Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésének
sérelmét abban látja, hogy a  vállalkozáshoz való jogot szükségtelenül és aránytalanul korlátozza a  mérlegelés
hiánya – a  szankció objektív jellege –, akár az  eltiltás szabályozása, akár a  jogalkalmazás következményeként.
A  felróhatóság érvényesülésének hiánya az  indítványozó szerint az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésének,
vagyis a tisztességes eljáráshoz való jognak a sérelmét is felveti, mivel a bíróságnak nem kell vizsgálnia az ok-okozati
összefüggést (felróhatóságot) az  eltiltással fenyegetett személyek magatartása és a  cég kényszertörlésének
bekövetkezése között.
II. [19] 1. Az Alaptörvény indítványokban hivatkozott rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„O)  cikk Mindenki felelős önmagáért, képességei és lehetőségei szerint köteles az  állami és közösségi feladatok
ellátásához hozzájárulni.”
„I.  cikk (3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog
más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„XII. cikk (1) Mindenkinek joga van a munka és a  foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz.
Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a  közösség
gyarapodásához.”
„XXIV.  cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a  hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és
ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.”
[20] 2. A Ctv. indítványokkal támadott rendelkezése:
„9/C. § Ha a cég cégjegyzékből történő törlésére kényszertörlési eljárásban kerül sor, a cégbíróság – e törvényben
meghatározott kivétellel – eltiltja azt a  személyt, aki a  kényszertörlési eljárás megindításának időpontjában vagy
az azt megelőző évben vezető tisztségviselő, korlátlanul felelős tag, korlátolt tagi felelősséggel működő gazdasági
társaságban többségi befolyással rendelkező tag volt. Az eltiltott személy a cég jogerős törlését követő öt évig nem
szerezhet gazdasági társaságban többségi befolyást, nem válhat gazdasági társaság korlátlanul felelős tagjává,
egyéni cég tagjává, továbbá nem lehet cég vezető tisztségviselője. E § szerinti szabályt kell megfelelően alkalmazni,
ha a cég törlésére felszámolási eljárásban történő megszüntetést követően kerül sor, azonban a felszámolási eljárást
kényszertörlési eljárás előzte meg.”
III. [21] Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta meg, hogy az indítványok megfelelnek-e a törvényi feltételeknek.
[22] 1. A  bírói kezdeményezéssel összefüggésben az  Abtv. 52.  § (4)  bekezdése szerint az  alkotmánybírósági eljárás
feltételeinek fennállását az indítványozónak kell igazolnia. Ebből következően, ha a kezdeményező bíró nem állítja,
hogy a támadott normát az ügyben alkalmazni kellene, vagy nem mutat rá az alkotmányellenesnek vélt norma és
az egyedi ügy kapcsolatára oly módon, hogy az összefüggés az Alkotmánybíróság számára az indítvány tartalmából
egyértelműen megállapítható legyen, az alkotmánybírósági eljárás lefolytatásának nincs helye.
[23] Az Abtv. 25. § (1) bekezdése „az alkalmazandó norma megtámadásának a lehetőségét a bíró számára azért biztosítja,
hogy megakadályozható legyen, hogy a  bíróság a  döntését alaptörvény-ellenes norma alkalmazásával legyen
kénytelen meghozni. Ennek megfelelően minden olyan anyagi jogi rendelkezés bírói kezdeményezés tárgya lehet,
melytől a bíróság előtt fekvő egyedi ügy érdemi eldöntése függ, de olyan eljárási jogi normák is megtámadhatók,
melyek ugyan nem közvetlenül az ügyet befejező bírósági döntés alapját képezik, de alkalmazásra kerülve a  felek
eljárási helyzetét lényegesen befolyásolják” {3192/2014. (VII. 15.) AB határozat, Indokolás [14]–[18]}.
[24] Jelen ügyben a bíró a Ctv. kényszertörlési eljárásban alkalmazandó eltiltás szankció szabályainak alkotmányossági
vizsgálatát kérte, amely az anyagi jogi normának minősül. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítvány
az  Abtv. 25. és 52.  §-ában előírt feltételeknek eleget tesz {vö. 3058/2015. (III. 31.) AB végzés, Indokolás [8]–[24];
2/2016. (II. 8.) AB határozat, Indokolás [26]–[28]; 3064/2016. (III. 22.) AB határozat, Indokolás [8]–[13]}. A  bírói
kezdeményezés szerint a  támadott szabályt az  eljárásban alkalmazni kell, az  eljárás felfüggesztése megtörtént, és
az indítvány a megsemmisítés jogkövetkezményére is kiterjedő alaptörvény-ellenesség megállapítására irányul.
[25] 2. Az alkotmányjogi panaszt illetően az Alkotmánybíróság a következőket állapította meg.
 [26] Az indítványozó az  általa támadott végzés tekintetében egyedi ügyben érintett személynek minősül, tekintettel
arra, hogy az  indítványozó eltiltása képezte a  támadott végzés tárgyát. Az  indítványozó jogorvoslati jogait
kimerítette, az indítványát az Abtv.-ben meghatározott határidőn belül terjesztette elő.
[27] Az Abtv. 26.  § (1)  bekezdése szerinti panasz tekintetében az  indítványozó az  ügyében alkalmazott jogszabályi
rendelkezés kapcsán az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésében és XXVIII. cikk (1) bekezdésében biztosított jogának
sérelmét állította, s kérelme ezzel összefüggésben megfelel az Abtv. 52. § (1b) bekezdésében foglalt feltételeknek.
Az  indítványozó az Alaptörvény O) cikkére is hivatkozott, de ezzel kapcsolatban önálló érdemi érvelést nem adott
elő, ezért az Alkotmánybíróság ezt az indítványi elemet nem vizsgálta. Az indítványozó által felvetett probléma ezen
felül eleget tesz az Abtv. 29. §-ában foglalt kritériumnak is.
[28] Az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszban az indítványozó az indítvánnyal támadott kúriai döntés kapcsán
az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésében biztosított jogának sérelmét állította, s e tekintetben az indítvány megfelel
az Abt. 52. § (1b) bekezdésében foglalt további formai feltételeknek és az Alaptörvény 29. §-ának. Az indítványozó
hivatkozott továbbá az  Alaptörvény O)  cikkére is, ezzel összefüggésben azonban önálló érdemi indokolást nem
adott elő, ezért az Alkotmánybíróság ezt az indítványi elemet nem vizsgálta.
[29] 3. Az  Alkotmánybíróság az  ügyeket tárgyi összefüggésükre tekintettel az  Abtv. 58.  § (2)  bekezdése, valamint
az Ügyrend 34. §-a alapján egyesítette, és egy eljárásban bírálta el.
IV. [30] 1. Az  Alkotmánybíróság elsőként megvizsgálta a  vezető tisztségviselőkkel szemben alkalmazható eltiltás
szabályozási környezetét, annak kialakulását és változásait.
[31] 1.1. A  vezető tisztségviselők e  tisztségből való kizárásának eseteit és jogkövetkezményét eredetileg a  gazdasági
társaságokat szabályozó törvények tartalmazták.
[32] A vezető tisztségviselőkkel szemben a  gazdasági társaságokról szóló 1988. évi VI. törvény (a továbbiakban:
1988-as Gt.) 29.  §-a büntetőjogi kizárási okokat állapított meg. Eszerint nem lehetett gazdasági társaság vezető
tisztségviselője, akit bűncselekmény elkövetése miatt jogerősen végrehajtható szabadságvesztésre ítéltek,
mindaddig, amíg a  büntetett előélethez fűződő hátrányok alól nem mentesült. Kizáró ok volt továbbá az  is,
ha valamely foglalkozástól eltiltották az  érintettet: ilyen esetben az  ítélet hatálya alatt az  abban megjelölt
tevékenységet folytató gazdasági társaságban nem lehetett vezető tisztségviselő. A  jogalkotó tehát eredendően
a  közrend védelme szempontjából legsúlyosabb jogsértő cselekmények esetében fogalmazott meg tiltó szabályt,
ezzel védve egyúttal a hitelezők és a társasági tagok érdekeit is.
[33] A törvényt 1994. január 1-jei hatállyal módosító, az  adózás rendjéről szóló törvény módosításáról szóló 1993. évi
CII. törvény 25. §-a vezette be azt a kizáró okot, hogy ha a vezető tisztségviselő a társaság felszámolását megelőző
2 évben legalább egy évig töltötte be ezt a  tisztséget, és a  társaságot úgy szüntették meg a  felszámolási eljárás
során, hogy köztartozását nem egyenlítette ki, akkor a társaság megszűnését követő 2 évben nem lehetett vezető
tisztségviselő más gazdasági társaságban.
[34] 1.2. A  foglalkozástól eltiltásnak speciális, a  gazdasági társaságok vezető tisztségviselőire alkalmazható formáját
először a  Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Btk.) 1994-es módosítása
vezette be (a büntető jogszabályok módosításáról szóló 1994. évi IX. törvény 30.  §, hatályos 1994. május 15-től).
A  régi Btk. 315.  § (2)  bekezdése kizárólag a  gazdasági bűncselekményekről rendelkező fejezet alkalmazásában
minősítette foglalkozásnak, ha az  elkövető – többek között – gazdasági társaság vezető tisztségviselője. Ezzel
a  jogalkotó lehetővé tette a  foglalkozástól eltiltás mellékbüntetés alkalmazását a  gazdasági bűncselekmények
esetében erre a személyi körre nézve is. A foglalkozástól eltiltás általános – vagyis a gazdasági bűncselekményeken
túli – alkalmazását eredményezte a  régi Btk. 1997-es módosítása, amely ezt a  gazdasági társaságok vezető
tisztségviselőire vonatkozó meghatározást a  foglalkozástól eltiltás mellékbüntetés szabályai között helyezte el
[a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény módosításáról szóló 1997. évi LXXIII. törvény, hatályos
1997. szeptember 15-től, régi Btk. 56. § (2) bekezdés].
[35] A Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény alapján a  szabályozás annyiban változott, hogy
mellékbüntetés helyett a  büntetések között helyezte el a  foglalkozástól eltiltást, illetve annak a  gazdálkodó
szervezetek, civil szervezetek, gazdasági társaságok vezető tisztségviselőire stb. vonatkoztatott eseteit, így önállóan
is alkalmazható büntetési nem lett.
[36] 1.3. A  büntetőjogi szabályokkal párhuzamosan került megalkotásra az  1998. június 16-án hatályba lépett
gazdasági társaságokról szóló 1997. évi CXLIV. törvény (a továbbiakban: régi Gt.). A  régi Gt. megtartotta egyrészt
az 1988-as Gt.-ben eredetileg szabályozott (büntetőjogi eredetű) kizáró okokat (vagyis bűncselekmény elkövetése,
foglalkozástól eltiltás), másrészt a felszámolás alá került gazdasági társaság vezetőire nézve – a feltételek részleges
átalakításával – fenntartotta az  1994-ben bevezetett kizárási szabályt. A  kizárás tartamát meghosszabbította
2 évről 3 évre, és új szabályként nem a  gazdasági társaság köztartozásának elmaradásától, hanem a  társaság
fizetésképtelenségétől tette függővé a  kizárást a  vezető tisztségviselői pozícióból. A  jogalkotó a  vezető
tisztségviselők fokozott személyes felelősségével és a hitelezővédelemmel indokolta a tisztségviselővé válás időbeli
korlátozását, annak ellenére, hogy elismerte: a  gazdasági társaság csődje (felszámolása) nem feltétlenül felróható
a  vezető tisztségviselőnek. A  jogalkotó a  szankció bevezetésének okaként azt a  körülményt értékelte, hogy a  cég
egyes hitelezői kielégítetlenül maradnak a  felszámolás eredményeképpen. A  kizárás 3 évre emelésének indoka
ugyancsak a hitelezők védelme volt.
[37] A régi Gt. vezette be új kizáró okként a  büntetőjogban alkalmazott eltiltás mellékbüntetés gazdasági jogi párját.
Eszerint a  hivatalbóli törlési eljárással érintett gazdasági társaság vezető tisztségviselője a  törlést követő 2 évig
nem lehetett vezető tisztségviselő, ha a törlést megelőző egy évben ilyen tisztséget töltött be a törléssel megszűnt
gazdasági társaságnál. Az újabb szankció bevezetését a törvényalkotó külön nem indokolta, de a törvényi indokolás
alapján feltételezhető, hogy bevezetésére ugyancsak közérdek- és hitelezővédelmi okból került sor, ugyanolyan
szempontok alapján, mint a felszámolás miatti kizárás esetében.
[38] A 2006. július 1-jén hatályba lépett gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban: Gt.)
az  eltiltásra vonatkozó rendelkezéseket lényegében változatlan formában vette át a  régi Gt.-ből [Gt. 23.  §
(3) bekezdés]. Eszerint, ha a gazdasági társaságot megszüntetési eljárás során törlik, nem lehet vezető tisztségviselő,
aki a törlést megelőző naptári évben vezető tisztségviselő volt a törléstől számított két évig. A Gt. 2009-ben történt
módosításával a jogalkotó az eltiltás időtartamát három évre emelte.
[39] A Ctv.-be a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény, a gazdasági társaságokról szóló
2006. évi IV. törvény, a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény,
továbbá az  ezekkel összefüggő egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCVII. törvény (a továbbiakban:
Ctvm1.) vezette be a kényszertörlési eljárást, egyúttal – 2012. március 1-jével – módosította a 2006-os Gt. eltiltásra
vonatkozó rendelkezéseit is: az eltiltás időtartamát öt évre emelte [23. § (3) bekezdés], az eltiltás alkalmazását pedig
a kizárólagos vagy többségi befolyást biztosító részesedéssel rendelkező tagra, továbbá közkereseti társaság tagjára,
betéti társaság beltagjára is kiterjesztette [5.  § (10)  bekezdés] a  vezető tisztségviselőre megállapított feltételek
mellett.
[40] 1.4. A polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 2014. március 15-i hatálybalépésével
a  Gt. hatályát vesztette. A  vezető tisztségviselő eltiltására vonatkozó szabályozás átalakult: részben a  Ptk. [3:22.  §
(6) bekezdés, 3:90. § (3) bekezdés], részben – illetve elsősorban – a Ctv. tartalmazza a vonatkozó rendelkezéseket.
Az  eltiltás szabályai a  2014. június 1-jén hatályba lépett, az  egyes törvényeknek az  új Polgári Törvénykönyv
hatálybalépésével összefüggő módosításáról szóló 2013. évi CCLII. törvénnyel (a továbbiakban: Ctvm2.) kerültek
a Ctv. 9/A. §–9/E. §-ba. A Ctvm2. az eltiltás alóli kivételeket is megállapított a kényszertörlési eljárás szabályi között:
a Ctv. 118. § (1) és (6) bekezdéseiben.
[41] Ez a  módosítás egyúttal azt is jelentette, hogy az  eltiltás szabályainak személyi hatályát a  továbbiakban nem
a gazdasági társaságokra vonatkozó törvényi szabályozás, hanem a Ctv. 2. §-a határozza meg.
[42] 2. A  hatályos magyar jog szerint a  vezető tisztségviselő eltiltásának két formája létezik párhuzamosan:
a  büntetőjogban a  foglalkozástól eltiltás egyik nevesített eseteként, amely büntetőjogi szankció. A  másik formája
a cégjogban alkalmazott eltiltás, amely a büntetőjog körén kívül eső meghatározott cselekményekre alkalmazható
büntető jellegű, személy elleni szankció.
[43] 2.1. A  büntetőjogban kiszabott eltiltás tartama 1–10 év között lehet, vagy lehet végleges hatályú – ellentétben
a cégjogi eltiltás tartamával, amely minden esetben 5 év. A büntetőjogi eltiltás tartamának meghatározása a bíróság
mérlegelési jogkörébe tartozik.
[44] Büntetőjogi eltiltás esetén bizonyos feltételek mellett mentesítésre is lehetőség van: ha az  eltiltás végleges
hatályú volt, a mentesítést 10 év elteltével kérelmezheti az elítélt, feltéve, hogy alkalmasságát vagy érdemességét
bizonyította.
[45] A büntetőjogi eltiltást a  bűnügyi nyilvántartás tartalmazza, emellett a  hatósági erkölcsi bizonyítványban is
feltüntetésre kerülnek az  eltiltás lényeges adatai (lásd: a  bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az  Európai Unió
tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint
a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény 71. §-a).
[46] A büntetőjogi eltiltás társasági jogi következménye a Ptk. 3:22. §-a alapján a kizárás [Ptk. 3:22. § (6) bekezdés], vagyis
az, akivel szemben foglalkozástól eltiltást szabott ki a bíróság nem lehet vezető tisztségviselő. Tartalmilag – elvileg –
automatikus eltiltási okról van szó, hiszen a  büntetőjogi eltiltás jogkövetkezménye az, hogy az  elítélt nem lehet
gazdasági társaság vezetője az eltiltás hatálya alatt. Ez nemcsak a jövőbeli tisztségekre vonatkozik, hanem kihatással
van a  már betöltött cégvezetői tisztségeire is. A  Ctv. 22/A.  §-a alapján, ha a  cégbíróság a  kizáró okok ellenőrzése
céljából megkeresi a bűnügyi nyilvántartó szervet, kizáró ok (jelen esetben: eltiltás a vezető tisztségtől) fennállása
esetén a  bűnügyi nyilvántartó szerv értesítése alapján a  cégbíróság törvényességi felügyeleti eljárást folytat le, s
ennek eredményeként van lehetőség a törvényes állapot helyreállítására.
[47] 2.2. Vezető tisztségviselő eltiltására emellett cégeljárás keretében van lehetőség a  Ctv.-ben meghatározott
esetekben és eljárás szerint.
[48] Az eltiltás már említett „összevetésen” alapuló esetén (Ctv. 9/E.  §) kívül a  Ctv. 9/B.  § és 9/C.  §-ában szabályozott
okokból lehet a  vezető tisztségviselőt eltiltani tisztsége gyakorlásától. A  9/C.  § a  cég kényszertörléséhez
–  figyelemmel a  Ctv. 118.  §-ában meghatározott kivételekre – ahhoz kapcsolja az  eltiltást, hogy a  kényszertörlési
eljárás során a céggel szemben követelés bejelentésére került sor.
[49] Az indítványok az  eltiltás ismertetett esetei közül kizárólag a  Ctv. 9/C.  §-ában szabályozott eltiltásra vonatkozó
rendelkezések alkotmányosságát vitatták.
[50] 3. Az  Alkotmánybíróság a  továbbiakban – figyelemmel az  indítványok tartalmára és a  Ctv. 9/C.  §-ára –
a kényszertörlési eljárásnak az ügy szempontjából lényeges elemeit tekintette át.
[51] 3.1. A  kényszertörlési eljárás egyes szabályainak alkotmányosságát a  35/2015. (XII. 16.) AB határozat
(a  továbbiakban: Abh.) vizsgálta, aminek kapcsán az  Alkotmánybíróság a  következőket állapította meg:
„[a] kényszertörlés funkciója, hogy az általános vagy különleges törvényességi felügyeleti eljárásban megszűntnek
nyilvánított cég törlésére – így kivezetésére – speciális eljárásban kerülhessen sor. A  kényszertörlési eljárás
alapvetően »szankciós jellegű« – ebben hasonlít a korábbi kényszer-végelszámoláshoz –, amennyiben a cégbíróság
bizonyos törvényi kötelezettségek elmulasztása esetén indíthatja meg a  céggel szemben a  cég törlése mint
jogkövetkezmény alkalmazása iránt. […] Ezt tovább erősítette, hogy a  Ctvm1. az  ún. fantomcégek (ismeretlen
székhelyű cégek) megszűntnek nyilvánítására is a kényszertörlés (vagy felszámolás) szabályait rendelte alkalmazni:
így egyúttal (a vagyontalan, kiüresedett, működésképtelen cégek mellett) a  fantomcégek megszüntetése
(törölése) is ezen eljárás lényeges funkciójává lépett elő. A kényszertörlési eljárás jellegében igazodik funkciójához.
Annak érdekében, hogy a  vagyontalan, fantom-, működésképtelen cégek piacról történő kivezetéshez (a cég
cégjegyzékből való törléséhez) ne legyen szükség egy újabb bírósági eljárásra (ld. egyszerűsített felszámolás)
–  amely hosszadalmasabb és drágább is – egy speciális és egyúttal gyorsabb és egyszerűbb (nemperes) eljárás.
[…] A  kényszertörlési eljárásban a  cégre alkalmazható jogkövetkezmény szintén az  eljárás funkciójához igazodik.
Vagyis, ha egy cég működésképtelen, törvényes működését nem állítja helyre, nem érhető el stb., akkor e  céget
–  jellemzően akkor, ha más intézkedések nem vezettek eredményre – megszűntnek nyilvánítja a cégbíróság. Majd
– ha a  felszámolási eljárás megindításának nem állnak fenn a  feltételei – kényszertörlési eljárás keretében a céget
törli a  cégbíróság a  cégjegyzékből. A  kényszertörlési eljárás tehát lényegében a  céggel szemben alkalmazható
legsúlyosabb szankció alkalmazásához vezet(het): a  céget törlik a  cégnyilvántartásból” {Abh. Indokolás [35]–[36],
[38]}.
[52] A kényszertörlési eljárás lényege szerint egy olyan speciális cégeljárásfajta, amelynek tárgya – meghatározott
törvényi feltételek fennállásának bírósági megállapítását követően – a cég működésének egyszerűsített eljárásban
történő lezárása és törlése. A  kényszertörlés bizonyos értelemben adminisztratív célt szolgál: a  cégnyilvántartás
karbantartásának eszköze.
[53] A kényszertörlési eljárás funkciójának – a cég törlése – megfelelően egy speciális és az egyéb (cégjogi) eljárásokhoz
képest gyorsabb és egyszerűbb nemperes eljárás. A  cégbíróság feladata az  érintett cég vagyonának feltárása,
tagjainak, vezető tisztségviselőjének felkutatása (kivéve, ha ismeretlen székhelyű cég megszüntetésére irányuló
eljárás volt a  kényszertörlés alapja, lásd: Ctv. 117/A.  §). Mindezen adatok feltárására hiteles nyilvántartásokból
beszerezhető adatok, Cégközlönyben történt hirdetményi úton közzétett felhívás, illetve az  eljárás során elérhető
tag/vezető tisztségviselő adatszolgáltatása alapján kerül sor.
[54] 3.2. A  Ctv. 116–118.  §-ai (a kényszertörlési eljárás szabályai) szerint a  vagyon felkutatásának eredményeképpen
alapvetően két lehetősége van az  eljáró cégbíróságnak: vagy a  kényszertörlési eljárás keretében törli a  céget
a  cégnyilvántartásból, vagy felszámolási eljárás megindítására kerül sor. E  két lehetőségre okot adó esetek
a következők:
a) Ha követelés bejelentésére nem került sor, és a cégnek fellelhető vagyona nincs, vagy várhatóan nem fedezi
a felszámolási eljárás költségeit [Ctv. 118. § (1) bekezdés]
b) Ha követelés bejelentésére nem került sor és a cégnek fellelhető vagyona van [Ctv. 118. § (6) bekezdés]
c) Ha a céggel szemben követelés bejelentésére került sor, de a cégnek nincs fellelhető vagyona (és ennek nem
fedezetelvonó ügylet az oka) [Ctv. 118. § (2) bekezdés].
 [55] Ezen esetekben a cégbíróság a kényszertörlési eljárás keretében törli a céget a cégnyilvántartásból.
 [56] Azonban a cégbíróság felszámolási eljárást kezdeményez a kényszertörlési eljárás megszüntetése mellett, ha
a) a  céggel szemben követelés bejelentésére került sor, és a  cégnek fellelhető vagyona van, amely várhatóan
fedezi a felszámolási eljárás költségeit [Ctv. 118. § (3) bekezdés a) pont], illetve
b) a céggel szemben követelés bejelentésére került sor, vagyona feltehetően fedezetelvonó ügylet miatt nincs
vagy jelentősen csökkent [Ctv. 118. § (3) bekezdés b) pont].
[57] A kényszertörlési eljárás tehát a  cég vagyonától és a  hitelezői követelésektől függően zárulhat a  kényszertörlési
eljárás megszüntetésével és felszámolási eljárással, vagy a kényszertörlési eljárásban a cég törlésével.
[58] 4. Az  Alkotmánybíróság a  Ctv. 9/C.  §-a, valamint az  abban utalt kivételek (Ctv. 118.  §) figyelembevételével
a következőket állapította meg.
[59] 4.1. A  Ctv. 9/C.  §-a a  kényszertörlési eljárásban alkalmazott eltiltás anyagi jogi szabályait tartalmazza, utalva
a  Ctv.  118.  §-ában megjelölt eltiltás alóli kivételekre. Vagyis valamennyi olyan vezető tisztségviselővel szemben,
akinek valamely cégét a fent említett bármely okból kényszertörlési eljárásban törlik a cégnyilvántartásból – ha nem
esik a Ctv. 118. §-ában megjelölt kivételek hatálya alá – az eltiltást a Ctv. 9/C. §-a alapján kell alkalmazni.
[60] A cégjogi eltiltás szabályai az  egyes módosításokkal fokozatosan szigorodtak. Ugyanakkor a  Ctvm2. kivételeket
vezetett be az eltiltás alkalmazása alól, enyhítve a szabályozás korábbi szigorán.
[61] A vagyon felkutatásának eredményeképpen, a  fent kifejtettek alapján, az  alábbi lehetőségei vannak az  eljáró
cégbíróságnak a kényszertörlési eljárásban.
[62] Az egyik esetben a cégbíróság a kényszertörlési eljárás keretében törli a céget a cégnyilvántartásból, ha követelés
bejelentésére nem került sor, és a cégnek fellelhető vagyona nincs, vagy várhatóan nem fedezi a felszámolási eljárás
költségeit [Ctv. 118. § (1) bekezdés], vagy ha követelés bejelentésére nem került sor, és a cégnek fellelhető vagyona
van [Ctv. 118. § (6) bekezdés].
[63] Ezekben az  esetekben az  eltiltást – figyelemmel arra, hogy követelést nem jelentettek be – a  cégbíróság mellőzi.
Erről a Ctv. 118. § (1) és (6) bekezdései rendelkeznek.
[64] A másik esetkör szerint szintén a  cég törlésére kerül sor a  kényszertörlési eljárás keretében, ha a  céggel szemben
követelés bejelentésére került sor, de a  cégnek nincs fellelhető vagyona (és ennek nem fedezetelvonó ügylet
az oka). Ilyenkor azonban a cégbíróságnak rendelkeznie kell az eltiltásról [Ctv. 118. § (2) bekezdés].
[65] A cégbíróság felszámolási eljárást kezdeményez a  kényszertörlési eljárás megszüntetése mellett, ha a  céggel
szemben követelés bejelentésére került sor, és a  cégnek fellelhető vagyona van, amely várhatóan fedezi
a felszámolási eljárás költségeit [Ctv. 118. § (3) bekezdés a) pont]; vagy ha a céggel szemben követelés bejelentésére
került sor, vagyona feltehetően fedezetelvonó ügylet miatt nincs vagy jelentősen csökkent [Ctv. 118. § (3) bekezdés
b)  pont]. Ez  esetben – a Ctv. 9/C.  §-a értelmében – az  eltiltást „megfelelően alkalmazni kell”. Mivel ilyenkor
felszámolási eljárás indul, azt a csődeljárásról és felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény (a továbbiakban:
Cstv.) III. fejezete alapján kell lefolytatni. Ennek eredményeként a bíróság az adós megszüntetéséről dönt végzéssel
(Cstv. 60. §), amit követően kerül sor a cég hivatalbóli törlésére és az eltiltásra a Ctv. 62. § (2a) bekezdése alapján.
[66] A hatályos szabályozás alapján tehát a kényszertörlés miatti eltiltás azokra az esetekre korlátozódik, amikor a céggel
szemben – akár van fellelhető vagyona, akár nincs, függetlenül attól, hogy e vagyoni helyzetet fedezetelvonó ügylet
idézte elő vagy sem – követelést jelentettek be.
[67] 4.2. Az  Alkotmánybíróság a  vezető tisztségviselő eltiltására vonatkozó vitatott szabályozás alkotmányossági
vizsgálata során a vezető tisztségviselőnek a jogi személy működésében betöltött jogi helyzetéből indult ki.
[68] A jogi személy sajátossága, hogy saját maga nem tud eljárni, vagyis szükségképpen más személy(ek) járnak el
a nevében és képviseletében. A jogi személyt illető egyes döntéseket az alapítók vagy tagok hozhatnak meg, ezek
jellemzően a jogi személyt illető leglényegesebb döntések (pl. megszüntetés, átalakítás). A jogi személy mindennapi
működése körében is szükséges egy döntéshozó „kijelölése” (választása, kinevezése), akin keresztül a  jogi
személy kifelé meg tud nyilvánulni (jogviszonyokban részt venni: jogokat és kötelezettségeket vállalni), és akinek
a döntéseit, a jogi személy nevében és képviseletében tett jognyilatkozatait a jogi személynek kell betudni. Ennek
érdekében minden jogi személynek rendelkeznie kell a cég ügyvezetését ellátó vezető tisztségviselővel (Ptk. 3:2. §,
3:21. §, 3:29. §). A vezető tisztségviselő ezért köteles a jogi személy érdekében eljárni, úgy, „mintha maga lenne a jogi
személy” [Ptk. 3:21. § (2)  bekezdés]. A  vezető tisztségviselő ennek megfelelően nem a  tagokkal vagy alapítókkal,
hanem a jogi személlyel áll polgári jogi kapcsolatban, amit felelőssége is kifejez (Ptk. 3:24. §).
[69] A vezető tisztségviselő az ügyvezetés körében döntő többségben üzleti döntéseket hoz, amelynek része az üzleti
kockázatvállalás. Ebből a  szempontból van jelentősége annak, hogy a  cég érdekében kell eljárnia, mivel az  üzleti
életben és döntésekben benne rejlő kockázat önmagában még nem alapozza meg a  vezető tisztségviselő
felelősségét a céggel szembeni kötelezettsége megszegéséért.
[70] A vezető tisztségviselő tevékenysége a  jogi személy (jelen esetben: cég) érdekében való üzleti és egyéb – nem
a  döntéshozó szerv jogkörébe utalt – döntések meghozatalára terjed ki (erre vonatkozó példálózó felsorolást
a  Ptk.  egyesületről szóló fejezete tartalmaz, lásd: Ptk. 3:80.  §), vagyis túlmutat a  jogi személy belső irányítási
viszonyain, aki ezt a  tevékenységet jellemzően munkajogviszonyban vagy megbízási jogviszonyban látja el.
Fokozott bizalmi helyzetét húzza alá, hogy a  vezető tisztségviselőt bármikor, indokolás nélkül vissza lehet hívni
(Ptk. 3:25. §)
[71] A jogi személy a  tagokat, illetve alapítókat megillető alapítási szabadságnak megfelelően jön létre. A  Ctv. 2.  §
az  üzletszerű gazdasági tevékenység folytatása céljából létrejött jogalanyokat tekinti cégnek: mind az  alapítók/
tagok, mind a vezető tisztségviselők tevékenysége szempontjából jelentősége van ennek a célnak.
[72] 4.3. A  vezető tisztségviselő közvetlenül nem maga vállalkozik e  körben gyakorolt döntéshozatali tevékenysége
során, hanem a  jogi személy képviseletében teszi azt. Ugyanakkor – a  Ptk. és a  Ctv. vonatkozó rendelkezései
alapján –, mivel döntései a cégnek tudhatók be; figyelemmel a cég érdekében hozott döntések, valamint a vezető
tisztségviselő és a  cég közötti jogviszony jellegére; illetve tekintettel a  vezető tisztségviselő közvetlen felelősségi
körére a  cég kielégítetlen tartozásai vonatkozásában: a  vezető tisztségviselő tevékenysége alapjogi értelemben
vállalkozási tevékenységnek minősül, amelyre ezért az Alaptörvény XII. cikke vonatkozik.
[73] A 23/2016. (XII. 12.) AB határozat szerint „[a]z Alkotmánybíróság értelmezésében a  vállalkozáshoz való jog
(Alaptörvény XII.  cikk) alapjog, mely azt jelenti, hogy mindenkinek Alaptörvényben biztosított joga a  vállalkozás,
azaz az üzleti tevékenység kifejtése. […] A vállalkozás joga annyit jelent – de annyit alkotmányos követelményként
feltétlenül –, hogy az állam ne akadályozza meg, ne tegye lehetetlenné a vállalkozóvá válást {vö. 54/1993. (X. 13.)
AB  határozat, ABH 1993, 340, 341–342.; megerősítve: 3062/2012. (VII. 26.) AB határozat, Indokolás [154]}”
{23/2016. (XII. 12.) AB határozat, Indokolás [165]}.
[74] A 26/2017. (X. 17.) AB határozat ezt a  következőképpen részletezte: „[a]z Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdésében
elismert, vállalkozáshoz fűződő jog, valamint a foglalkozás szabad megválasztásának joga nyújt lehetőséget üzleti,
hasznot hajtó tevékenységek meghatározott szakmai, hivatásbéli, gazdasági és egyéb más feltételek mellett való
gyakorlásához. A  munka és a  foglalkozás szabad megválasztása, valamint a  vállalkozás szabadságához fűződő
jog a  szabadságjogokhoz hasonló védelemben részesül az  állami beavatkozásokkal és korlátozásokkal szemben.
Az  Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdésében foglalt jog lényegi tartalma kiváltképp akkor sérül, ha a  közhatalmi
intézkedés a  foglalkozás szabad megválasztásának vagy a  vállalkozóvá válás jogát meghatározatlan időre teljes
egészében elvonja {3076/2017. (IV. 28.) AB határozat, Indokolás [56]}. Az  Alkotmánybíróság a  3243/2014.  (X. 3.)
AB  határozatában az  Alaptörvény XII.  cikk (1)  bekezdésében biztosított alapjoggal kapcsolatosan elvi éllel
leszögezte: »[a]z Alkotmánybíróság már a  21/1994. (IV. 16.) AB határozatában kifejtette, hogy a  munkához
való jog – hasonlóan mint a  vállalkozáshoz való jog – nem biztosít alanyi jogot egy meghatározott foglalkozás
végzéséhez. (ABH 1994, 117, 120.) A  327/B/1992. AB határozat arra mutatott rá, hogy a  korábbi Alkotmány
„70/B.  § (1)  bekezdésébe foglalt alapjogba, mely lényegéből fakadóan csak természetes személyeket illet meg,
bármely munka, hivatás, foglalkozás megválasztásának és gyakorlásának szabadsága beletartozik. […] A  munka
és a  foglalkozás szabad megválasztásához való alapjog azonban nem alanyi jogot garantál meghatározott
foglalkozás folytatásához, tevékenység végzéséhez.” (ABH 1995, 604, 609.) Másként megfogalmazva senkinek
„sincs abszolút joga a  meghatározott foglalkozás, illetve valamely foglalkozásnak az  általa kiválasztott formában
történő gyakorlásához” (328/B/2003. AB határozat, ABH 2005, 1434, 1441.). Az Alkotmánybíróság ezen gyakorlatát
az  Alaptörvény hatályba lépését követően a  3380/2012. (XII. 30.) AB határozatban és a  3134/2013. (VII. 2.)
AB  határozatban is megerősítette [ABH 2012, 783, 789.; illetve 3134/2013. (VII. 2.) AB határozat, ABH 2013, 1918,
1922.]« (Indokolás [42]). Nincs tehát akadálya a XII.  cikk (1) bekezdésében foglalt jog korlátozásának, amennyiben
a korlátozás eleget tesz az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése szerinti követelménynek” (Indokolás [15]).
[75] Az Alaptörvény XII.  cikkében elismert vállalkozáshoz való jog lényege szerint a  vállalkozási tevékenységre terjed
ki, ami alatt azonban nem kizárólag az  egyéni vállalkozási formákat kell érteni. Vállalkozni a  jog által elismerten
társas formában is lehetséges: a vállalkozáshoz való jog ennek megfelelően azokat is védi, akik ezt a tevékenységet
másokkal társulva folytatják. A  társas vállalkozási formák megkövetelik, hogy a  vállalkozás működtetéséhez
szükséges döntések meghatározott jogi formában történjenek – elsősorban a  társas vállalkozással kapcsolatba
lépő más jogalanyok védelme érdekében – ez  azonban egyúttal azt is jelenti, hogy ezekre a  jogi megoldásokra
figyelemmel illeti meg a  vállalkozás szabadsága a  társas vállalkozási formákat. A  vállalkozáshoz való jog ennek
megfelelően egyaránt védi az egyéni vállalkozást és a  társas vállalkozás alapításának és vezetésének szabadságát,
figyelemmel arra, hogy a  társas vállalkozási tevékenység folytatásának csupán egyik aspektusa a  vállalkozás
létrehozása (megszüntetése, átalakítása), a  vállalkozás folytatása emellett a  már létrejött társas vállalkozás
mindennapi tevékenységét jelenti. Ennek keretében a  vállalkozás szabadsága a  társas vállalkozások esetében
a vállalkozás külső és belső oldalát is védi, figyelemmel arra, hogy kifelé a társas vállalkozást mint jogi konstrukciót
illeti meg ez a jog, míg belső oldalát tekintve a társas vállalkozás alapítóit, tagjait és vezető tisztségviselőjét.
[76] 4.4. A  korlátozás alkotmányossága az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdése alapján vizsgálandó. A  Ctv. 9/C.  §-ában
szabályozott eltiltás mint személy elleni jogkövetkezmény alkotmányosságát illetően mindezek alapján azt kell
vizsgálnia az  Alkotmánybíróságnak, hogy a  korlátozás alkotmányosan indokolható cél érdekében szükséges-e,
illetve hogy a szükségesnek minősülő alapjogi korlátozás arányban áll-e az elérni kívánt céllal.
[77] A cégjogi eltiltás a  Ctv. 9/C.  §-a alapján mint jogkövetkezmény kizárja a  vezető tisztségviselő esetében, hogy
bármely gazdasági társaságban többségi befolyást szerezzen, nem válhat gazdasági társaság korlátlanul felelős
tagjává, egyéni cég tagjává, továbbá kizárja, hogy bármely cég vezető tisztségviselője legyen az eltiltástól számított
öt éven belül. A  cégjogi eltiltás ez  alapján az  érintett gazdasági életben való részvételét, vállalkozási lehetőségeit
jelentősen korlátozza.
[78] Az eltiltás bevezetésének indoka a jogalkotó részéről a közérdek és a hitelezői érdekek védelme volt a tisztségükkel
visszaélő vezető tisztségviselőkkel szemben. Ezt a célt a kényszertörlési eljárásban kiszabott eltiltás esetében abban
jelölte meg a  jogalkotó, hogy ilyen esetben elsősorban a „fantomizálódott” cégek, illetve azon cégek vezetőinek
szankcionálására kerül sor, amelynek törvényes működését nem állították helyre, és ez  vezetett a  cég törlésére.
A  jogalkotó ezen túlmenően abból indult ki, hogy a  kényszertörlési eljárás (illetve annak elődei) eredményeként
bekövetkezett törlés jellemzően felróható a  vezető tisztségviselőnek, ezért eltiltása – miként a  cég törlése
a  cégnyilvántartásból – a  közérdeket, a  hitelezők védelmét és a  gazdasági életbe vetett bizalom fenntartását
szolgálja.
[79] Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  vállalkozáshoz való jog az  Alaptörvény M)  cikkére és XIII.  cikkére
figyelemmel a  közérdek, az  üzleti életbe vetett bizalom és a  hitelezők védelme mint egységes célra tekintettel
korlátozható. Egy cég működése jellemzően a  gazdasági élet más (akár számos) szereplőjére is kihatással lehet,
így törvénytelen működésük is messzemenő hatással járhat a  gazdasági életben, függően a  cég „méretétől”,
alkalmazottai számától, gazdasági kapcsolatai kiterjedtségétől stb. A  vezető tisztségviselők cégben betöltött
szerepe alapján az  említett egységes cél elérésének egyik lehetséges formája az  olyan vezető tisztségviselők
időleges – preventív jellegű – eltiltása a  gazdasági életből, akiknek tevékenysége következtében a  közérdek és
a  gazdasági élet tisztaságába vetett bizalom megrendült, egyúttal akikkel szemben a  hitelezővédelem enyhébb
eszközei nem nyújtanak kellő védelmet.
[80] A kényszertörlési eljárásra vezető okok fenti ismertetése alapján látható, hogy az nem kizárólag a fantomizálódott
(ismeretlen székhelyű) cégeket érinti, így az  eltiltás sem kizárólag az  ilyen cégek vezető tisztségviselőit fenyegeti
a  hatályos szabályozás alapján, hanem jóval szélesebb körrel szemben alkalmazandó. Ez  nem zárja ki, hogy
a kényszertörlésre vezető, nem a cég fantomizálódásában jelentkező okok esetében – amely esetekre a  jogalkotó
a  törvényi indokolásokban jellemzően nem utal – a  közérdek, a  hitelezői érdekek védelme, illetve a  gazdasági
életbe vetett bizalom ne indokolhatná a  cég kényszertörlési eljárásban történő törlés szankcióján felül a  vezető
tisztségviselő eltiltásának alkalmazását is. Azonban az alkotmányosan elfogadható célnak – figyelemmel arra, hogy
az eltiltás automatikusan kapcsolódik a kényszertörlési eljáráshoz a Ctv. 9/C. §-a alapján – a kényszertörlési eljárásra
vezető valamennyi esetnek meg kell felelnie (vagyis azokban a  kényszertörlési eljárásra vezető esetekben is,
amelyeket nem a Ctv. 116. §-a nevesít). A jogalkotónak ugyanakkor lehetősége van arra is, hogy ne a kényszertörlési
eljáráshoz kapcsolja a  vezető tisztségviselők eltiltását, hanem ezen eljárástól elkülönülten állapítsa meg azokat
az eseteket, amelyek a fent említett célok olyan nagymértékű sérelmével járnának, hogy indokolt az eltiltás súlyos
szankciójával fenyegetni az azok előidézésében közreható vezető tisztségviselőket.
[81] 5. Az indítványok elsősorban a kényszertörlési eljárás megindulását megelőző egy évben vezető tisztséget betöltők
– az  indítványok szerint felróhatóságtól független – eltiltására vonatkozó szabály alkotmányosságát kifogásolták.
Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság a következőket állapítja meg.
[82] 5.1. A kényszertörlés miatti eltiltással fenyegetett személyi kört a Ctv. 9/C. §-a alapján azok a vezető tisztségviselők
alkotják, akik a  kényszertörlési eljárás megindításának időpontjában, valamint az  azt megelőző évben töltötték
be ezt a  tisztséget. Vagyis az  eltiltás ebben az  esetben kizárólag arra tekintettel következik be, hogy az  adott cég
törlésére kényszertörlési eljárás keretében került sor, és a vezető tisztségviselő ennek megindulásakor, vagy az azt
megelőző évben bármikor a  törölt cég vezető tisztségviselője volt. Az  eltiltás alóli – fent ismertetett – kivételek
szintén objektívek: (leegyszerűsítve) akkor mellőzi a  cégbíróság az  eltiltást, ha a  kényszertörlési eljárásban nem
derült fény a cég kielégítetlen tartozására.
[83] A cégjogi eltiltással fenyegetett vezető tisztségviselők két csoportja között alapvetően az  a  különbség, hogy míg
a kényszertörlési eljárás megindításának időpontjában vezető tisztséget betöltő személy aktuálisan vezeti a céget,
addig a volt vezető tisztségviselő esetében a cég ügyvitelében való részvétel a kényszertörlési eljárás megindítását
megelőző valamely időpontban megszűnt. Így a  cég ügyvitelében való részvétel szempontjából lényeges
eltérés áll fenn a  két személyi kör között. Ugyanakkor az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  kényszertörlési
eljárás megindításának időpontjában, valamint az  azt megelőző egy évben vezető tisztséget betöltő személyek
tekintetében a  jogalkotó ugyanazon törvényi vélelmet alkalmazza: az  eltiltás alapjául szolgáló törvényi vélelem
tekintetében a két személyi kör között nincs érdemi különbség.
[84] 5.2. A támadott szabályozás alapján a felelősség alapja a vezetői tisztség adott időszakon belüli betöltése, és a cég
kielégítetlen tartozásának ténye: ezekhez a  jogalkotó a  felróhatóság megdönthetetlen törvényi vélelmét fűzi.
Vagyis, ha a cégnek marad kielégítetlen tartozása és a vezető tisztségviselő a kényszertörlési eljárás megindulásakor
vagy az azt megelőző egy év során bármikor, bármennyi ideig betöltötte ezt a tisztséget az adott cégben: a vezető
tisztségviselővel szemben attól függetlenül alkalmazni kell az  eltiltást, további vizsgálat nélkül, hogy ez  a  helyzet
neki betudható módon jött-e létre.
[85] Amint azt az Abh. is megállapította: a szankció objektív/szubjektív jellegét nem az határozza meg, hogy a jogalkotó
elismer-e kivételeket a  szankció alkalmazása alól. Ha ugyanis meghatározott törvényi feltételek fennállása esetén
az  eltiltás automatizmusként következik be az  eljárás végén, a  szankció objektívnek minősül. A  cégjogi eltiltás
a  kényszertörlési eljárás végén automatikusan, a  vezető tisztségviselő felelősségének mindenfajta vizsgálata
nélkül kerül alkalmazásra, s – a jogalkotó szándéka ellenére, lásd Ctvm1. indokolása a 78. §-hoz – a jogorvoslati jog
önmagában nem ad lehetőséget a bíróságnak a vezető tisztségviselő felróhatóságának vizsgálatára, ehhez ugyanis
a megfelelő eljárási szabályok hiányoznak a Ctv.-ből.
[86] Mivel egy cég egy folyamat végpontjaként jut el a  kényszertörlési eljárás megindulásáig, a  jogalkotó erre
tekintettel kijelölheti azt az  időtartamot a  kényszertörlési eljárás megindulását megelőzően, amely alatt
a  vezető tisztségviselők tevékenységéről feltételezhető, hogy az  közrehatott a  cég törlésében. Ugyanakkor
az  eltiltás célja alapján, vagyis a  közérdek és a  gazdasági életbe vetett bizalom védelme érdekében azon vezető
tisztségviselők eltiltása tekinthető a célhoz mérten arányos korlátozásnak, akiknek a tevékenysége felveti az eltiltás
mögötti alkotmányos cél sérelmét. Az  eltiltás alkotmányos céljára figyelemmel indokolt, hogy e  szankciót csak
olyan személyekkel szemben alkalmazzák, akik a  kényszertörlésre vezető törvényességi felügyeleti eljárásra
magatartásukkal vagy mulasztásukkal okot adtak, valamint eljárásuk, magatartásuk vagy mulasztásuk és
a törvénysértő állapot közötti megállapítható az okozati összefüggés.
[87] Az Alkotmánybíróság a  60/2009. (V. 28.) AB határozatban foglalkozott – a  közúti közlekedés szabályai kapcsán  –
az  objektív felelősségi szabályok alkotmányosságának kritériumaival a  jogbiztonság követelményével
összefüggésben. Az  Alkotmánybíróság ebben a  döntésben azt állapította meg, hogy a  vizsgált jogszabályi
rendelkezés nem sérti a  jogbiztonság követelményét. A  rendelkezés vizsgálata során figyelembe vette, hogy
az  olyan élethelyzetekre vonatkozott, amelyek „közvetlenül alkalmasak arra, hogy súlyos károkat okozzanak”,
amire tekintettel „nyomós közérdek fűződik a  közlekedési szabályok minden egyes közlekedő általi betartásához
és az állam általi szigorú, következetes betartásához”. Az objektív felelősség funkciója ilyenkor az, hogy „se a felelős
személy, se a felelősség ne »tűnhessen el«.” Ezért az Alkotmánybíróság meglátása az volt, hogy az üzemben tartót
indokoltan terheli fokozott felelősség azáltal, hogy a jogalkotó azzal a törvényi vélelemmel élt, hogy szabályszegés
elkövetéskor az üzemben tartó vezette a gépjárművet. Az üzemben tartó fokozott felelősségét oldotta ugyanakkor,
hogy a  vélelem megdönthető. Az  Alkotmánybíróság az  objektív felelősség azon következményét, hogy ezáltal
a  szankció alkalmazása hatékonyabb, mivel a  jogkövető magatartásra a  felelősségre vonás elkerülhetetlensége
révén ösztönöz, alkotmányosan elfogadható célnak tekintette. A szabályozás alkotmányosságának másik feltételét
abban jelölte meg az Alkotmánybíróság, hogy az objektív felelősség „igazságos és világos kritériumon (felelősségi
vélelmen) alapul, továbbá a vélelem törvényi keretek között megdönthető”. [60/2009. (V. 28.) AB határozat, ABH, 501,
521–522.]. Alkotmányossági szempontból jelentőséggel bír végül az  is, hogy az  Alkotmánybíróság itt ismertetett
határozatában a vizsgált jogszabályi rendelkezés esetén a  jogkövetkezmény bírság vagyon elleni, és nem személy
elleni szankció volt. Az  Alkotmánybíróság a  jelen döntésében is érvényesíti ezen szempontokat az  objektív
felelősséget megállapító Ctv. 9/C. §-ának az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdéssel való összhangjának vizsgálata során.
[88] A Ctv. 9/C.  §-a alapján a  törvényi vélelem egy súlyos, a  cselekménnyel arányba nem állított személy elleni
jogkövetkezmény alkalmazására vezet, amely tekintetében a  jogalkotó nem biztosított lehetőséget a  törvényi
vélelem megdöntésére sem. Ennek következtében az  a  szabályozás, ami az  eltiltással fenyegetett vezető
tisztségviselők esetében általában véve olyan törvényi vélelemmel él, amivel szemben a  jogalkotó nem
biztosított kimentési lehetőséget az  érintett számára – figyelemmel az  eltiltás mértékére és időtartamára is  –,
a  célhoz mérten túlzó korlátozást eredményez. Ez  – utalva a  60/2009. (V. 28.) AB határozatban kifejtettekre
is – az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében foglalt jogállamiság elvének részét képező jogbiztonságot sérti.
Továbbá – a cégjogi eltiltás vállalkozás szabadságához és a foglalkozás szabad megválasztásához való joghoz való
viszonyára tekintettel – az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésének sérelmét eredményezi, hogy az eltiltást objektív,
egységesen és automatikusan alkalmazandó szankcióként szabályozta a  jogalkotó mindkét eltiltással fenyegetett
vezető tisztségviselői kör esetében. Aránytalan alapjog-korlátozásra vezet, hogy az  eltiltással fenyegetett vezető
tisztségviselőnek nincs lehetősége arra, hogy kizárja a kényszertörléshez vezető okok létrejöttében való személyes
közrehatását (a törvényi vélelmet érdemben megdönthesse), illetve az  sem biztosított, hogy a  bíróság a  vezető
tisztségviselő magatartásához mérten arányosan alkalmazza az eltiltás szankcióját, ami által megfelelően biztosított
lehetne az eltiltás mögötti alkotmányos cél érvényesülése.
[89] 6. Az  indítványok támadták a  Ctv. 9/C.  §-át azon az  alapon is, hogy az  a  tisztességes eljáráshoz való jogot sérti.
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt arra utal az Alkotmánybíróság, hogy a 9/C. § alapvetően anyagi jogi és nem
eljárásjogi szabály. Ugyanakkor mivel a szankció alkalmazásának egyik feltétele a kényszertörlési eljárás lefolytatása
a  céggel szemben (amelyet a  Ctv. VIII. fejezete szabályoz), továbbá mivel az  eltiltás alóli kivételek is beépültek
a  kényszertörlési eljárásra vonatkozó eljárási szabályok közé a  Ctv. VIII. fejezetében, az  Alkotmánybíróság kitért
az eltiltás eljárásjogi szabályaira is.
[90] 6.1. Az  Abh. a  kényszertörlési eljárásban alkalmazott eltiltást kimondó cégbírósági döntésnek kizárólag
a  Cégközlöny útján történő kézbesítésére vonatkozó szabály alkotmányossági vizsgálata kapcsán a  következőt
fejtette ki: „[a] jelen ügyben az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  gazdasági társaság vezető
tisztségviselőjével szemben alkalmazható eltiltás az  itt ismertetett jogszabályi rendelkezésekre tekintettel
– különösen az alkalmazása alóli kivételt nem ismerő, a Ctvm2. hatálybalépése előtti szabályozási konstrukciókban –
súlyos szankciót jelent az  érintettre nézve, amely tartalmában a  büntetőjogban ismert foglalkozástól eltiltással
mutat hasonlatosságot. Miután az eltiltás súlyos, személlyel szembeni anyagi jogi jogkövetkezmény, ez a körülmény
kihatással van az eltiltás alkalmazásának eljárásjogi szabályaira” (Abh. Indokolás [53]). Az Abh. azt a következtetést
vonta le, hogy az eltiltó döntés egyes eljárási szabályainak alkotmányosságát (vagyis az eltiltott eljárási pozícióját)
a  tisztességes bírósági eljáráshoz való jog [Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdés] alapján lehet megítélni. Az  Abh.
mindezek alapján alaptörvény-ellenesnek minősítette, hogy a kényszertörlési eljárásban a cég törlésének közlésével
azonos módon történt az eltiltás közlése is (hirdetményi úton), a Ctvm2. hatálybalépése előtti szövegállapot alapján.
[91] 6.2. Az  Alkotmánybíróság ezen kívül egy korábbi – előzetes normakontroll alapján hozott – határozatában
foglalkozott a versenyjogi szabályok közé beiktatni tervezett eltiltás eljárási szabályainak alkotmányosságával.
[92] A 19/2009. (II. 25.) AB határozat tárgyát képező – még ki nem hirdetett – törvényi rendelkezés szerint, ha a  jogerős
és végrehajtható versenyfelügyeleti határozat vagy annak felülvizsgálata keretében hozott jogerős és végrehajtható
bírósági határozat azt állapította volna meg, hogy a gazdasági társaság jogszabálysértést követett el, és a gazdasági
társaságot ezért bírsággal sújtották, azt, aki a  jogszabálysértéssel érintett időszakban a  gazdasági társaság vezető
tisztségviselője volt, két évig nem lehetett a  gazdasági társaság vezető tisztségviselője. Az  eltiltásról a  Gazdasági
Versenyhivatal (a továbbiakban: GVH) rendelkezett, aminek döntése bíróság előtt megtámadható volt. Az  eltiltás
alól kivételeket állapított meg a  jogalkotó: az  érintett vezető tisztségviselő hivatkozhatott arra, hogy a  társaságnak
a jogszabálysértésben való részvételét megalapozó döntés meghozatalában közvetlenül nem vett részt, vagy ha részt
vett, az ellen tiltakozott. A végzés ellen fellebbezésnek volt helye, amelyet a bíróság nemperes eljárásban bírált el.
[93] A 19/2009. (II. 25.) AB határozatban az Alkotmánybíróság a támadott rendelkezést alkotmányellenesnek minősítette
a  tisztességes eljáráshoz való jog sérelme alapján. Az  Alkotmánybíróság döntése abból indult ki, hogy az  eltiltás
az  Alkotmány 70/B.  §-ának korlátozását eredményezi, ugyanakkor értékelte, hogy a  versenyhivatali eljárás célja
a közérdek, a piaci verseny tisztaságának és szabadságának védelme.
[94] Az Alkotmánybíróság vizsgálatának tárgya azonban nem az eltiltás szankciójának, hanem a szankció alkalmazására
vonatkozó eljárási szabályok alkotmányossága volt.
[95] Ezzel kapcsolatban a  határozat kifejtette, hogy a  tisztességes eljáráshoz való jog fogalma „komplex követelmény”,
a  rendelkezéseket összefüggésükben kell vizsgálni. Így az  egyéni felelősségre alapított jogkövetkezmény
alkalmazásával járó eljárások esetében a  szankció jellege kihatással van az  eljárással szembeni követelményekre.
A  támadott – versenyjogi eltiltásra vonatkozó – rendelkezések kapcsán a  következőt állapította meg
az  Alkotmánybíróság: „[a]z alkalmazandó szankció eredményében, súlyában, jellegében hasonlatos a  büntető
anyagi jogban meghatározott foglalkozástól eltiltás mellékbüntetéshez, illetve a  fegyelmi-etikai eljárásban
alkalmazható, a  foglalkozás gyakorlásával kapcsolatos jogok időleges elvesztésével járó jogkövetkezményekhez.
Súlyát, az érintettekre gyakorolt direkt hatását tekintve tehát ez a jogkövetkezmény olyan, hogy a megállapításához
vezető eljárásra ki kell terjednie az  eljárás minőségét meghatározó tisztességes eljárás követelményeinek.
Ez azonban a vizsgált szabályozás szerint nem érvényesül” [19/2009. (II. 25.) AB határozat, ABH 2009, 146, 153–155.].
[96] A 19/2009. (II. 25.) AB határozat az  eltiltás szankció büntetőjogias jellegéből kiindulva a  következő szabályozási
elemeknek tulajdonított jelentőséget az  alkotmányossági vizsgálat során. Jelentőséget tulajdonított annak, hogy
az eltiltás alkalmazására a GVH által a gazdasági társasággal szemben indult versenyjogi eljárás lezárásakor kerül sor.
Ennek az eljárásnak egyáltalán nem képezi tárgyát a vezető tisztségviselők felelősségének tisztázása, erre vonatkozó
bizonyítási eljárást nem folytat a GVH.
[97] A szankció egységes és automatikusan alkalmazandó: abból a  törvényi vélelemből indul ki, hogy a  súlyos
versenyjogi jogszabálysértésért a  vezető tisztségviselő automatikusan felelős, és minden vezető tisztségviselő
azonos elbírálás alá esik. A  GVH-nak pedig nincs mérlegelési joga arra, hogy az  egyéni felróhatóság mértékét
vizsgálja.
[98] Kiemelte az Alkotmánybíróság azt is, hogy a GVH döntésével szemben külön szabályok szerinti nemperes eljárásban
van helye jogorvoslatnak. A  jogorvoslati szakaszban a  jogalkotó lehetővé tette a  kimentést az  érintett számára,
azonban a GVH eljárásának sajátosságai (hogy ti. ez nem terjed ki a vezető tisztségviselő felelősségének vizsgálatára)
és a  nemperes eljárás korlátai következtében a  bizonyítás lehetősége itt is korlátozott. Ennek következtében
hiába adott a  kimentés lehetősége a  bírósági szakaszban, ha azzal érdemben nem tud élni az  érintett, személyes
felelősségének tisztázása az alapeljárásban nem történik meg, a bírósági eljárásban pedig korlátozott.
[99] 6.3. A  Ctv. 9/C.  §-ában szabályozott eltiltás lényege szerint a  kényszertörlési eljáráshoz mint a  céggel szembeni
szankció alkalmazására irányuló eljáráshoz szorosan nem kapcsolódó – a  cégben érintett bizonyos személyek
elleni – szankció alkalmazását jelenti, a  kényszertörlési eljárás keretén belül. „Ez a  szankció nem kötődik szorosan
a cégnyilvántartás »karbantartásához« (nem működő cégek kivezetése a cégjegyzékből), hanem a cég működésére
legnagyobb hatást gyakorolni képes személyekkel szemben – feltételezve objektív felelősségüket – az ő személyes
jogi helyzetüket érintő szankció alkalmazását írja elő. Megállapítható azonban, hogy az  eltiltás alkalmazása
alapvetően nem érinti a  kényszertörlési eljárás funkciójának érvényesülését: a  cég egyszerűsített eljárásban való
törlése ugyanis lehetséges attól függetlenül is, hogy az eltiltás alkalmazásáról egyszerűsített vagy rendes bírósági
eljárásban döntenek” (Abh, Indokolás [39]).
[100] A kényszertörlési eljárás során a  vezető tisztségviselő közrehatása a  cég kényszertörlésében (kényszertörlési
eljárás megindítási feltételeinek létrejöttében) nem képezi vizsgálat tárgyát. A  kényszertörlési eljárásban – illetve
az azt megelőző bármely eljárásnak – jellemzően a cég működésének törvényességét vizsgálja a bíróság, a vezető
tisztségviselő közrehatását nem. Az  eltiltás kimondását megelőző eljárásnak a  vezető tisztségviselő nem alanya,
eljárási jogai sincsenek ennek megfelelően, így nincs arra lehetősége, hogy az  eljárás során bizonyítsa, hogy
a  kényszertörléshez vezető folyamatban neki nem volt közrehatása. A  szankció alkalmazása egy egyszerűsített
eljárásban automatikusan történik.
[101] „A kényszertörlési eljárás egyik fő célja, nevezetesen, hogy a kiüresedett cégek »kivezetése« a cégjegyzékből minél
gyorsabb eljárás keretében történhessen meg, indokolja, hogy a  kényszertörlési eljárás – bizonyos tekintetben  –
egyszerűsített eljárási szabályok alapján történjen. Az  eljárási szabályok egyszerűsítésének azonban keretet és
korlátot szab a  tisztességes bírósági eljáráshoz való jog érvényesülésének alaptörvényi követelménye. Vagyis
az  eljárási szabályok egyszerűsítése csak ezen cél eléréséhez feltétlenül szükséges és arányos mértékben minősül
az Alaptörvénnyel összeegyeztethetőnek” (Abh. Indokolás [70]).
[102] Ebben az  eljárásban – ellentétben a  19/2009. (II. 25.) AB határozat tárgyát képező jogszabállyal – arra sincs
lehetősége a  vezető tisztségviselőnek, hogy az  eltiltásról hozott végzés megtámadásával érdemben vitatni tudja
a  bíróság eltiltó végzését, ugyanis a  jogorvoslati eljárásban sem biztosított számára a  felróhatóságának kizárása:
kizárólag azon az alapon vitathatja, hogy az eltiltás objektív törvényi feltételeinek nem felel meg.
[103] A szankció súlyára tekintettel a  megfelelő eljárási szabályok hiánya a  Ctv. 9/C.  §-ával szemben a  tisztességes
bírósági eljáráshoz való jog sérelmét eredményezi. Önmagában az a körülmény, hogy a jogalkotó egyszerűsített és
gyorsított eljárásban teszi lehetővé a már törölt cégek kivezetését a cégnyilvántartásból az ehhez fűződő közérdekre
tekintettel nem szolgál megfelelő alkotmányos indokként arra, hogy a vezető tisztségviselők eltiltására ugyanezen
eljárásban a jogkövetkezmény súlyához mért eljárási jogok biztosítása nélkül történjen.
[104] 7. Az  Alkotmánybíróság a  rendelkező részben foglalt döntése meghozatalában a  következőket mérlegelte.
A  Ctv. 9/C.  §-ában szabályozott eltiltás vonatkozásában részben alaptörvény-ellenesség [az Alaptörvény B)  cikk
(1)  bekezdése és XII.  cikke vonatkozásában], részben az  Alaptörvényből levezethető lényeges tartalom hiánya,
vagyis az Abtv. 46. §-a szerinti mulasztás állapítható meg [az Alaptörvény XXVIII. cikke vonatkozásában].
[105] Az Alkotmánybíróság a  támadott rendelkezés egészét semmisítette meg – figyelemmel az  Alaptörvény 24.  cikk
(4)  bekezdésére –, ugyanis az  indítványozók által felvetett alkotmányossági probléma nem kizárólag az  eltiltással
fenyegetett egyik személyi kör vonatkozásában, hanem általában véve a  9/C.  § szabályozási módjának egészével
szemben áll fenn.
[106] Az Alkotmánybíróság által megállapított alaptörvény-ellenesség kettős természetű. Részben a  hatályos
szabályozásban fennálló alaptörvény-ellenességet, részben alaptörvénysértő mulasztást állapított meg. Ugyanakkor
az  Alkotmánybíróság mellőzte a  mulasztás külön rendelkező részi megállapítását, mivel a  Ctv. 9/C.  §-ával
összefüggésben megállapított alaptörvény-ellenesség a  hiányzó eljárási szabályok megalkotásával önmagában
nem orvosolható, kizárólag az  eltiltás anyagi szabályainak módosításával együtt. Az  eltiltás mérlegelést teljesen
kizáró, egységesen és automatikusan alkalmazandó, objektív jellege – különösen azokban az  esetekben, amikor
a kényszertörlés előidézése bizonyíthatóan nem felróható a vezető tisztségviselőnek – olyan súlyosan méltánytalan,
alapjogot korlátozó és a  jogbiztonság elvét sértő helyzetet eredményez, ami a  vezető tisztségviselők eltiltására
vonatkozó szabályozás átfogó újrarendezését kívánja meg a  jogalkotótól. Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság
kizárólag a megsemmisítésről rendelkezett a rendelkező részben. A szabályozás alkotmányosságát azonban a jelen
határozatban foglalt valamennyi szempont figyelembevételével biztosíthatja a jogalkotó.
[107] Az Alkotmánybíróság főszabály szerint [lásd Abtv. 45. § (1) bekezdés] ex nunc hatállyal rendelkezik az alaptörvényellenesnek minősített jogszabály megsemmisítéséről – e  szabálytól azonban az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 45.  §
(4)  bekezdése alapján eltérhet. A  jelen ügyben az  Alkotmánybíróság azt mérlegelte, hogy az  indítványokban
bemutatott súlyosan méltánytalan és alaptörvény-ellenes helyzet átmeneti fenntartása vagy az eltiltás intézménye
által védeni kívánt közérdek, a  gazdasági érdek és a  hitelezővédelem sérelme jelentene-e nagyobb veszélyt
a  jogbiztonságra nézve. Az  Alkotmánybíróság arra a  következtetésre jutott, hogy az  eltiltás intézményének
alkotmányossá tétele érdekében mindenképpen jogalkotásra van szükség, ugyanakkor annak érdekében,
hogy az  Alaptörvényt sértő helyzet ne maradhasson fenn indokolatlanul hosszú ideig, az  Alkotmánybíróság
– az  alkotmányos szabályozás kialakításához kellő időt biztosítva – jövőbeli hatállyal semmisítette meg a  Ctv.
9/C.  §-át. Az  Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben azt is figyelembe vette, hogy a  pro futuro megsemmisítés
jogkövetkezményeként az  indítványok alapjául szolgáló ügyekre a  döntés jogkövetkezménye – az  alkalmazási
tilalom – kimondása nem lehetséges, így az  esetleges jogsérelem orvoslására az  alapul fekvő ügyekben jelen
határozat alapján nincs lehetőség. Ezért az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a jogalkotó nincs elzárva attól, hogy
a megalkotandó alkotmányos szabályozás kialakításakor – a szabályozás hatályának megállapításakor – megnyissa
az eltiltás hatálya alatt álló személyek számára az utat a döntés felülvizsgálatára.
[108] A különböző európai országokban már intézményesített diszkvalifikációs szabályok esetében az  eltiltás kölcsönös
elismerése felé mutató törekvésekre tekintettel különösen indokolt lehet az  Európában létező intézményi
megoldások figyelembevételével szabályozni – mind anyagi jogi, mind eljárásjogi tekintetben – ezt a súlyos cégjogi
szankciót.
[109] Minderre tekintettel az  Alkotmánybíróság a  Ctv. 9/C.  §-át – az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdése, XII.  cikk
(1) bekezdése és XXVIII. cikk (1) bekezdése alapján – 2018. december 31-i hatállyal megsemmisítette.
[110] Az Alkotmánybíróság az  ezen rendelkezések alapján megállapított alaptörvény-ellenességre tekintettel mellőzte
az Alaptörvény O) cikkére vonatkozó indítványi elem elbírálását.
[111] 8. Pécsi Ítélőtábla bírája előtt folyamatban lévő Ktf.V.40.297/2015. számú ügyben az alkalmazási tilalom elrendelésére
vonatkozó indítványi kérelmet – mivel az alaptörvény-ellenességet az Alkotmánybíróság jövőbeli hatállyal állapította
meg, továbbá mivel az alkotmányossági probléma kizárólag jogalkotással orvosolható – elutasította.
V. [112] A Kúria Gfv.VII.30.047/2016/3. számú végzésével szemben előterjesztett alkotmányjogi panasz az  alábbiak szerint
nem megalapozott.
[113] 1. A fentiekben kifejtettek alapján a Ctv. 9/C. §-a objektív felelősséget állapított meg. Így a szabályozásból eredően
a  bíróságnak nincs mérlegelési joga – a  felróhatóság vizsgálatához és megállapításához szükséges eljárási
garanciák pedig hiányoznak – a  szankció alkalmazásakor. Ennek megfelelően az  eltiltás alkalmazásakor nincs
annak jelentősége, hogy „a részesedéstől megváló tag”, illetve a vezető tisztségviselő kellő körültekintéssel járt-e el
abban, hogy olyan személlyel kössön ügyletet, aki nem veszélyezteti a gazdasági élet tisztaságát, a bíróság ugyanis
ezt nem jogosult mérlegelni a Ctv. 9/C. §-a alapján. Ugyanakkor – amint azt az Alkotmánybíróság megállapította –
ez a szabályozási mód alaptörvénysértő, mint ahogy aggályos lenne az a megoldás is, ha a jogalkotó a tisztségétől
megváló vezető tisztségviselőt a  cégben egy éven belül őt követő vezető tisztségviselő(k) olyan jövőbeli
magatartásáért tenné felelőssé, amely előre nem látható, ki nem zárható a  részéről, illetve amelyre ráhatással
semmilyen formában nem bírhat.
[114] 2. Miután az  Alkotmánybíróság megállapította a  jelen ügyben alkalmazott szabály alaptörvény-ellenességét,
ugyanakkor azt – a  fent kifejtett indokok alapján – jövőbeli hatállyal mondta ki, ezért az  Alkotmánybíróság nem
rendelkezhetett a megsemmisítés időpontjáig hatályos jogszabályi rendelkezés egyedi ügyben való alkalmazásának
tilalmáról, mivel ezáltal egy – egyelőre – hatályos norma alkalmazása alól adna egyedi felmentést.
[115] Erre tekintettel az  Alkotmánybíróság a  Kúria Gfv.VII.30.047/2016/3. számú végzésével szemben előterjesztett
alkotmányjogi panaszt – valamennyi indítványi elem vonatkozásában – elutasította.
VI. [116] A jelen határozatot az Abtv. 44. § (1) bekezdésének első mondata alapján közzé kell tenni a Magyar Közlönyben.
Budapest, 2018. október 2. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
64/2017. (III. 2.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII. törvény 3. § (2) bekezdése alapján – az Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Markovics Róbertet
a 2017. március 1. napjától 2020. február 29. napjáig terjedő időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2017. február 15. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
331/2013. (IX. 5.) Korm. rendelete a közforgalmú gyógyszertári tulajdoni hányadra vonatkozó elővásárlási jog gyakorlásának és az állam tulajdoni hányadának értékesítésére vonatkozó pályázat szabályairól.
A Kormány a  biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint a  gyógyszerforgalmazás
általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény 83/A. § (11) bekezdés b) pontjában kapott felhatalmazás alapján,
a 2–16. § és az 1. melléklet tekintetében a biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint
a  gyógyszerforgalmazás általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény 83/A.  § (11)  bekezdés a)  pontjában kapott
felhatalmazás alapján,
az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. Az állam nevében elővásárlási jogot és tulajdonosi jogot gyakorló szerv kijelölése
1. § A Kormány a  biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászatisegédeszköz-ellátás, valamint
a  gyógyszerforgalmazás általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény (a  továbbiakban: Gyftv.) 83/A.  §
(7)  bekezdésében foglaltak végrehajtására az  állam nevében elővásárlási jogot és tulajdonosi jogot gyakorló
szervként az Országos Egészségbiztosítási Pénztárt (a továbbiakban: az állam nevében eljáró szerv) jelöli ki.
2. Az elővásárlási jog gyakorlására vonatkozó részletes szabályok
2. § (1) A Gyftv. alapján fennálló elővásárlási jog esetén ha a közforgalmú gyógyszertárat működtető gazdasági társaságban
tulajdoni hányaddal rendelkező természetes személy, jogi személy, jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet
(a továbbiakban együtt: eladó) tulajdoni hányadát értékesíteni kívánja, a tulajdoni hányadra vonatkozó – elfogadott
– vételi ajánlatot (a továbbiakban: ajánlat) köteles az elővásárlásra jogosultakkal közölni, kivéve, ha az ajánlat az első
helyen álló elővásárlási jogosulttól érkezett.
(2) Az  ajánlatot teljes terjedelmében kell közölni. Az  eladó köteles közölni azt is, hogy az  ajánlattevő elővásárlásra
jogosult-e, és ha igen, akkor a Gyftv.-ben meghatározott vagy más jogszabályban meghatározott vagy szerződésen
alapuló elővásárlási joga van-e.
(3) Az  ajánlat közlése a  (4)  bekezdés a)  pontja szerinti esetben írásban, postai úton, a  (4)  bekezdés b)  pontja szerinti
esetben az Országos Tisztifőorvosi Hivatal (a továbbiakban: OTH) honlapján történő közzététellel történik.
(4) Ha az ajánlattevő
a) a  Gyftv. 83/A.  § (7)  bekezdése szerinti második vagy harmadik helyi elővásárlásra jogosult, akkor az  eladó
az  ajánlattevőt megelőző sorrendben lévő valamennyi elővásárlásra jogosultnak az  ajánlat egy eredeti
példányát postai úton, tértivevénnyel megküldi, vagy az  átvétel dátumát feltüntető átvételi igazolás
ellenében átadja,
b) a  Gyftv. szerint nem jogosult elővásárlásra, az  eladó az  ajánlatot megküldi az  országos
tisztifőgyógyszerésznek az OTH honlapján történő közzététel érdekében.
3. § (1) A  2.  § (4)  bekezdés b)  pontja szerinti esetben az  eladó az  ajánlat egy eredeti példányát az  országos
tisztifőgyógyszerésznek postai úton, tértivevénnyel megküldi, vagy az  átvétel dátumát feltüntető átvételi igazolás
ellenében átadja.
(2) Az országos tisztifőgyógyszerész az ajánlatot a beérkezésétől, illetve az átvételétől számított 8 napon belül az OTH
honlapján közzéteszi.
4. § (1) Az  elővásárlásra jogosult – az  állam nevében eljáró szerv kivételével – az  ajánlat közzétételének a  kezdőnapját
vagy a 2. § (4) bekezdés a) pontja szerinti esetben az ajánlat közlésének a napját követő 30 napon belül az ajánlatot
elfogadó, illetve az elővásárlási jogáról lemondó jognyilatkozatot (a továbbiakban: nyilatkozat) tehet.
(2) A nyilatkozatot legalább teljes bizonyító erejű magánokiratba kell foglalni. Az elfogadó nyilatkozatnak tartalmaznia
kell azt is, hogy a nyilatkozattevő a Gyftv.-ben szereplő mely elővásárlási ranghelyen gyakorolja az elővásárlási jogot
és azt, hogy vele szemben a Gyftv. 75. §-a szerinti összeférhetetlenségi ok nem áll fenn.
(3) Az  elővásárlásra jogosult a  nyilatkozatot közvetlenül az  eladónak postai úton, tértivevénnyel megküldi, vagy
az átvétel dátumát feltüntető átvételi igazolás ellenében átadja.
(4) Nem köti az eladót az olyan elfogadó nyilatkozat, amelyet az elővásárlásra jogosult határidőn túl tesz meg, illetve
az olyan nyilatkozat, amelyben a jogosult az ajánlatot nem teszi magáévá.
(5) Ha a Gyftv. 83/A. § (7) bekezdése szerinti első három helyi elővásárlási jogosult az ajánlat vele való közlésétől vagy
az  OTH honlapján való közzétételének kezdőnapjától számított 30 napon belül nem él az  elővásárlási jogával,
akkor az eladó legkésőbb az ezen határidő leteltét követő 2. munkanapon az ajánlat egy eredeti példányát köteles
az állam nevében eljáró szerv részére postai úton, tértivevénnyel megküldeni, vagy személyesen átadni.
(6) Az  állam nevében eljáró szerv az  (5)  bekezdés szerinti közlés napját követő 30 napon belül tehet nyilatkozatot.
Az állam elővásárlási jogának a gyakorlása esetén a (3) és a (4) bekezdésben foglaltakat alkalmazni kell.
5. § (1) A  szerződés az  elővásárlásra jogosult és az  eladó között az  elővásárlásra jogosult elfogadó nyilatkozatának
az eladóval történt közlésével jön létre.
(2) Több elővásárlásra jogosult elfogadó nyilatkozata esetén a  szerződés a  rangsorban előrébb állóval, több, azonos
helyen álló elővásárlásra jogosult esetén pedig az eladó választása szerinti személlyel jön létre.
(3) Az eladó írásban értesíti az ajánlattevőt és valamennyi elfogadó nyilatkozatot tevőt a szerződés létrejöttéről.
3. A pályázatra vonatkozó részletes szabályok 6. § (1) A  közforgalmú gyógyszertárban elővásárlás keretében szerzett állami tulajdoni hányad gyógyszerészek részére
történő értékesítése érdekében az állam nevében eljáró szerv pályázatot ír ki
a) kérelemre, ha azt gyógyszerész írásban kéri, vagy
b) hivatalból, az  állam Gyftv. 83/A.  § (7)  bekezdése szerinti tulajdoni hányadának megszerzésétől számított
három éven belül.
(2) A  pályázati felhívást, valamint a  pályázat tartalmi követelményeit az  állam nevében eljáró szerv – az  (1)  bekezdés
a) pontja szerinti esetben az írásbeli kérelem kézhezvételétől számított 30 napon belül – az egészségügyért felelős
miniszter által vezetett minisztérium hivatalos lapjában és az OTH honlapján közzéteszi.
(3) A  pályázati eljárás kezdő napja a  pályázati felhívást tartalmazó hirdetménynek a  (2)  bekezdés szerinti hivatalos
lapban történő közzétételét követő nap.
(4) A  pályázatokat az  állam nevében eljáró szerv a  pályázati felhívásban megjelölt benyújtási határnaptól számított
30 napon belül bírálja el, és annak eredményét a  (2)  bekezdés szerinti hivatalos lapban és honlapon közzéteszi.
A  pályázatot úgy kell kiírni, hogy a  pályázati felhívás közzétételének a  napjától számítva legalább 30 nap álljon
rendelkezésre a pályázat benyújtására.
(5) A pályázati felhívást az egészségügyért felelős miniszter hagyja jóvá.
7. § (1) A pályázati felhívás tartalmazza
 1. a pályázati felhívást kiíró megnevezését és székhelyét;
 2. a pályázat azonosítószámát;
 3. a közforgalmú gyógyszertárat működtető gazdasági társaság nevét, székhelyét, adószámát;
 4. a közforgalmú gyógyszertár nevét, címét;
 5. a megkötendő szerződés tárgyát képező tulajdoni hányadot és az azt terhelő kötelezettségeket;
 6. a pályázat benyújtásának helyét és határidejét;
 7. az ajánlati kötöttség határidejét;
 8. a pályázat érvényességének feltételeit;
 9. a minimális vételárat;
10. a vételár megfizetésére vonatkozó előírásokat;
11. az állam nevében eljáró szerv azon joga fenntartásának rögzítését, hogy
11.1. a pályázati eljárást az e rendeletben meghatározott esetekben eredménytelennek nyilvánítsa,
11.2. a  nyertes pályázó visszalépése esetén vagy a  8.  § (1)  bekezdésében meghatározott feltételek
bekövetkezése esetén a  pályázati eljárás eredménye szerint a  soron következő helyezettel
szerződést kössön;
12. annak rögzítését, hogy a  pályázaton való részvétellel kapcsolatos költségek a  pályázat eredményességétől
függetlenül a pályázót terhelik;
13. a szerződéskötésre vonatkozó lényeges feltételeket, kötelezettségeket és jogokat;
14. a  pályázatok elbírálása során a  pályázatok rangsorolására alkalmazandó, a  12.  § szerinti értékelési
szempontokat;
15. a pályázatok elbírálásának időpontját vagy határidejét;
16. a pályázók eredményről való értesítésének módját és határidejét;
17. annak rögzítését, hogy a  nyertes pályázó által benyújtott pályázatot a  13.  § (3)  bekezdésében
meghatározottak szerint nyilvánosságra kell hozni, továbbá a nyertes pályázóval kötött szerződés tartalmából
az  információs önrendelkezési jogról és az  információszabadságról szóló törvény alapján közérdekűnek
minősülő adatokat közzé kell tenni.
(2) A pályázati felhívásban foglaltak a pályázati eljárás kezdő napját követően nem módosíthatóak.
 (3) Az (1) bekezdés 9. pontja szerinti minimális vételár a megkötendő szerződés tárgyát képező tulajdoni hányad piaci
értéke alapján megszabott összeg, amely nem lehet kevesebb az 1. mellékletben foglalt számítási módszer alapján
számított minimális pályázati ajánlati árnál.
8. § (1) Ha az  állam nevében eljáró szerv a  pályázati felhívásban nem zárta ki, jogosult a  következő legjobb érvényes
pályázatot benyújtó pályázóval szerződést kötni, ha
a) a pályázat nyertesével a szerződéskötés meghiúsult, vagy
b) az  adásvételi szerződés megkötése után a  szerződő fél nem teljesítése miatt az  állam nevében eljáró szerv
a szerződéstől elállt.
 (2) Az  állam nevében eljáró szerv az  (1)  bekezdésben meghatározott jogát legfeljebb a  szerződéskötés
meghiúsulásának időpontjától vagy a  szerződéstől való elállási jog gyakorlásának időpontjától vagy a  szerződés
megszűnésétől számított 60 napon belül gyakorolhatja.
9. § (1) A pályázó a pályázatát zárt borítékban, egy példányban, minden oldalon eredeti aláírással ellátva, az adott pályázati
azonosítószám feltüntetésével köteles a pályázat benyújtására nyitva álló határidőben
a) a megadott helyen, személyesen benyújtani vagy
b) postai úton, tértivevénnyel megküldeni.
(2) A pályázatnak minden esetben tartalmaznia kell a pályázó
a) által ajánlott vételárat;
b) alap- és működési nyilvántartási számát;
c) nyilatkozatát arról, hogy
ca) a pályázati felhívásban és kiírásban foglalt feltételeket elfogadja,
cb) tevékenységét nem függesztette fel vagy nem függesztették fel,
cc) nincs az  adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény 178.  § 20.  pontja szerinti, hatvan napnál
régebben lejárt esedékességű köztartozása,
cd) hamis adat szolgáltatása miatt nem zárták ki állami vagyon hasznosítására irányuló korábbi – három
évnél nem régebben lezárult – eljárásból,
ce) a  pályázati felhívással érintett közforgalmú gyógyszertárat működtető gazdasági társaságban
tulajdonhányaddal rendelkező gyógyszerész vagy az  adott közforgalmú gyógyszertárban
munkaviszonnyal vagy munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonnyal rendelkező gyógyszerész,
az  egészségügyi dolgozók működési nyilvántartásában szereplő gyógyszerész vagy ilyen
jogviszonyban nem álló gyógyszerész,
cf ) vele szemben a Gyftv. 75. §-a szerinti összeférhetetlenségi ok nem áll fenn.
 (3) A  pályázó ajánlati kötöttsége – ha a  pályázati felhívás másként nem rendelkezik – akkor kezdődik, amikor
a pályázatok benyújtására nyitva álló határidő lejárt. 10. § (1) Érvénytelen a pályázat, ha
a) nem felel meg a pályázati felhívásban foglaltaknak,
b) nem tartalmazza a 9. § (2) bekezdésében foglaltakat,
c) a pályázó a pályázat szerinti szerződés megkötésére e rendelet alapján nem jogosult,
d) a közölt tények, adatok, információk részben vagy egészben nem felelnek meg a valóságnak,
e) az ajánlat nem éri el a pályázati felhívásban szereplő minimális vételárat vagy
f ) azt határidőn túl nyújtották be.
(2) Az  érvénytelen pályázatot benyújtó pályázó a  pályázati eljárásban, illetve annak további szakaszában nem vehet
részt. Erről – az érvénytelenség okának megjelölésével – az állam nevében eljáró szerv 5 munkanapon belül írásban
értesíti a pályázót.
11. § (1) Eredménytelen a pályázati eljárás, ha
a) nem érkezett pályázat, vagy
b) nem érkezett érvényes pályázat.
(2) A  pályázati eljárás eredménytelenségéről szóló döntést az  állam nevében eljáró szervnek a  pályázati felhívással
megegyező helyeken és módon, hirdetmény formájában kell közzétennie.
(3) Ha a  pályázati felhívás határnapja eredménytelenül telt el, a  6.  § (1)  bekezdése szerinti új pályázatot csak
az eredménytelen határnap elteltétől számított egy hónap elteltét követően lehet kiírni.
12. § (1) Több érvényes pályázatot benyújtó közül az a pályázó nyer, aki a legmagasabb vételárat ajánlja.
 (2) Ha több pályázó azonos legmagasabb vételárra tesz ajánlatot, akkor
a) az  nyer, aki az  adott közforgalmú gyógyszertárat működtető gyógyszertárban tulajdoni hányaddal
rendelkezik,
b) az  a)  pont szerinti pályázó hiányában az  nyer, aki az  adott közforgalmú gyógyszertárat működtető
gyógyszertárban munkaviszonnyal vagy munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonnyal rendelkezik, ha ilyen
nincs, akkor aki
c) az a) és a b) pont szerinti pályázó hiányában az nyer, aki az állam által kijelölt szerv felhívására 3 napon belül
magasabb vételárra tesz ajánlatot.
(3) Ha a (2) bekezdés a) vagy b) pontjában említett gyógyszerészek közül több pályázó azonos legmagasabb vételárra
tesz ajánlatot és a nyertes személye a (2) bekezdés alkalmazásával nem állapítható meg, az a gyógyszerész nyer, aki
az állam által kijelölt szerv felhívására 3 napon belül magasabb vételárra tesz újabb ajánlatot.
(4) Ha a legmagasabb vételárat ajánló pályázó nem a (2) bekezdésben említett gyógyszerész, akkor az állam nevében
eljáró szerv a  pályázat határnapját követő 15 munkanapon belül értesíti a  (2)  bekezdésben szereplő érvényes
pályázatot benyújtó személyeket arról, hogy a  legmagasabb vételárra vonatkozó ajánlatot 8 napon belül tett
nyilatkozatukkal magukévá tehetik.
(5) A (4) bekezdés szerinti esetben ha a legmagasabb vételárat ajánló, illetve a (2) bekezdés szerinti több gyógyszerész
tesz azonos nyilatkozatot, a szerződést azzal kell megkötni, aki az állam által kijelölt szerv felhívására 3 napon belül
magasabb vételárra tesz ajánlatot.
(6) Az állam által kijelölt szerv felhívására 3 napon belül tett azonos ajánlattétel esetében addig kell újabb ajánlattételre
felhívni az érintett gyógyszerészeket, amíg valamelyik a többinél magasabb vételárra vonatkozó ajánlatot megteszi.
13. § (1) Az állam nevében eljáró szerv a pályázati eljárás eredményét az elbírálást követően haladéktalanul, de legkésőbb öt
munkanapon belül írásban közli valamennyi pályázóval.
(2) Az  állam nevében eljáró szerv a  pályázati eljárás eredményét – az  (1)  bekezdésben meghatározott határidőn
belül – hirdetmény formájában, a pályázati felhívással megegyező helyeken és módon is közzéteszi. Az eredmény
közlésének tartalmaznia kell a  nyertes pályázó nevét, születési nevét, lakóhelyét, az  általa ajánlott és az  állam
nevében eljáró szerv által elfogadott vételárat, valamint a megkötendő szerződést biztosító mellékkötelezettségek
megjelölését.
(3) Az  állam nevében eljáró szerv – az  (1)  bekezdésben meghatározott határidőn belül – a  honlapján közzéteszi
a nyertes pályázó által benyújtott pályázatot, oly módon, hogy a közétett nyertes pályázatban megismerhetetlenné
kell tenni a törvény által védett titkot, a hivatás gyakorlásához kötött titkot és a személyes adatokat, ide nem értve
a (2) bekezdésben meghatározott személyes adatokat.
14. § Az állam nevében eljáró szerv a szerződést a pályázat nyertesével köti meg a 6. § (4) bekezdése szerinti közzétételtől
számított 60 napon belül. A  pályázat eredményeként megkötendő szerződéssel kapcsolatos költségek az  állam
nevében eljáró szervvel szerződő felet terhelik.
15. § A pályázati eljárás eredményeként megkötött szerződés aláírásának dátumától számított harminc napon belül
az állam nevében eljáró szerv – a szerződő pályázó kivételével – valamennyi pályázó részére postai úton visszaküldi
az általa benyújtott pályázati dokumentációt.
4. Az elővásárlási jog gyakorlására és a pályázatra vonatkozó közös szabályok
16. § (1) A határidő elmulasztásának következményeit nem lehet alkalmazni, ha a nyilatkozatot vagy a pályázatot legkésőbb
a határidő utolsó napján ajánlott küldeményként postára adták.
(2) Ha a határidő utolsó napja munkaszüneti napra esik, akkor a határidő utolsó napja a munkaszüneti napot követő
első munkanap.
5. Záró rendelkezések 17. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök