text:
1375/2013. (VI. 27.) Korm. határozata a Nemzeti Környezetvédelmi Program Tárcaközi Bizottságról.
1. A  Kormány a  központi államigazgatási szervekről, valamint a  Kormány tagjai és az  államtitkárok jogállásáról
szóló 2010. évi XLIII. törvény 30.  § (1)  bekezdése alapján a  Nemzeti Környezetvédelmi Program tervezésével,
végrehajtásával és nyomon követésével összefüggő feladatok elősegítése érdekében Nemzeti Környezetvédelmi
Program Tárcaközi Bizottságot hoz létre és működtet.
2. A Bizottság
a) közreműködik a  Nemzeti Környezetvédelmi Program (a továbbiakban: Program) tervezésével és szükség
szerinti felülvizsgálatával összefüggő feladatokban;
b) folyamatosan figyelemmel kíséri a Programban foglalt feladatok végrehajtásának előrehaladását;
b) állást foglal a Program éves előrehaladási jelentéséről;
c) szükség szerint a  Bizottság elnöke útján javaslatot tesz a  jogi, közgazdasági és intézményi eszközrendszer
összehangolt fejlesztésére és a további kormányzati intézkedésekre.
 3. A Bizottság tagjai
a) a  belügyminiszter, a  honvédelmi miniszter, a  közigazgatási és igazságügyi miniszter, a  külügyminiszter,
az  egészségügyért felelős miniszter, a  nemzeti fejlesztési miniszter, a  nemzetgazdasági miniszter,
a környezetvédelemért felelős miniszter,
b) a Központi Statisztikai Hivatal elnöke,
c) valamint a Nemzeti Fejlesztési Ügynökség elnöke
által kijelölt egy-egy, legalább főosztályvezetői szintű vezető.
4. A Bizottság elnöke a vidékfejlesztési miniszter által kijelölt állami vezető.
 5. A Bizottság szükség szerint ülésezik. A Bizottság működésének részletes szabályait a Bizottság elnöke által – a tagok
véleményének kikérését követően – megállapított ügyrend határozza meg.
 6. A  Bizottság feladataival és működésével kapcsolatos szervezési és adminisztratív teendőket a  Vidékfejlesztési
Minisztérium látja el.
 7. A  Program végrehajtásában közreműködő valamennyi miniszter évente tájékoztatót készít a  Program tárgyévet
megelőző évi végrehajtásáról és a  következő évre vonatkozó prioritásokról. A  tájékoztató célja a  Nemzeti
Környezetvédelmi Program célkitűzései végrehajtásának nyomon követése, a Program előrehaladásának értékelése.
A  tájékoztató kiterjed a  Program céljait szolgáló tárgyévet megelőző évben megvalósult, illetve folyamatban lévő
feladatokra, az  azokhoz kapcsolódó szakmai és finanszírozási információkra. Az  előrehaladásról szóló tájékoztatót
a zárszámadással összhangban kell elkészíteni. Az előrehaladásról szóló tájékoztató magában foglalja:
a) az érintett minisztériumnak a Program végrehajtásával kapcsolatos céljainak teljesülését,
b) a Program feladatrendszeréből a beszámolási évben megvalósított feladatok
ba) megnevezését,
bb) elért eredményét a megvalósult fejlesztés, tevékenység tartalmának bemutatásával,
bc) végrehajtását szolgáló finanszírozási források bemutatását (pl. EU, illetve nemzetközi támogatás,
központi költségvetés),
c) az EU-tagsággal járó kötelezettségek teljesítéséhez kapcsolódó feladatok esetében annak bemutatását, hogy
a feladat milyen mértékben és ütemezésben járult hozzá az EU kötelezettségek teljesítéséhez,
d) központi költségvetésből nyújtott támogatások segítségével megvalósuló környezetvédelmi
intézkedések finanszírozásához az  egyéb jövedelemtulajdonosok hozzájárulását (gazdálkodók,
önkormányzatok, lakosság),
e) a Programban szereplő mutatók aktuális értékeinek bemutatását,
f ) az érintett minisztériumnak a Program következő évére szóló prioritásainak bemutatását.
8. A környezetvédelemért felelős miniszter az érintett miniszterek 7. pont szerinti tájékoztatói alapján és a Bizottság
észrevételeinek figyelembevételével jelentést nyújt be a Kormány számára a Program előző évi előrehaladásáról és
a következő évre vonatkozó prioritásokról minden év augusztus 31-ig.
9. A  Programban foglalt feladatok finanszírozását szolgáló előirányzatokat a  költségvetési tervezés és a  költségvetés
végrehajtásáról szóló beszámolás során a költségvetési dokumentumok szöveges indokolásában kell bemutatni.
10. A Program végrehajtását és az előrehaladás nyomon követését a kormányzaton kívüli jövedelemtulajdonosok (helyi
önkormányzatok, gazdálkodó szervezetek, háztartások) ráfordításainak felmérésével, a  támogatási rendszerek
adatainak feldolgozásával és elemzésével is elő kell segíteni, melyet a  környezetvédelemért felelős miniszter
az érintett miniszterek és a Központi Statisztikai Hivatal bevonásával készít el.
11. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
67/2017. (VI. 28.) ME határozata a Magyarország Kormánya és a Laoszi Népi Demokratikus Köztársaság Kormánya közötti pénzügyi együttműködési keretprogram kialakításáról szóló kötött segélyhitel megállapodás létrehozására adott felhatalmazásról.
A nemzetközi szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló 2005. évi L. törvény 5. § (1) bekezdése szerinti hatáskörömben eljárva,
a külgazdasági és külügyminiszter előterjesztése alapján
 1. egyetértek a  Magyarország Kormánya és a  Laoszi Népi Demokratikus Köztársaság Kormánya közötti pénzügyi
együttműködési keretprogram kialakításáról szóló kötött segélyhitel megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás)
létrehozásával;
2. felhatalmazom a külgazdasági és külügyminisztert, hogy a tárgyalásokon részt vevő személyeket kijelölje;
 3. felhatalmazom a  külgazdasági és külügyminisztert vagy az  általa kijelölt személyt, hogy a  tárgyalások
eredményeként előálló szövegtervezetet kézjegyével lássa el;
 4. felhívom a  külgazdasági és külügyminisztert, hogy a  Megállapodás létrehozásához szükséges meghatalmazási
okiratot adja ki;
 5. felhívom a  külgazdasági és külügyminisztert és az  igazságügyi minisztert, hogy a  Megállapodás létrehozását
követően a  Megállapodás szövegének végleges megállapítására való felhatalmazásról szóló határozat tervezetét
haladéktalanul terjesszék a Kormány elé.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1160/B/2008. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő h a t á r o z a t o t: Az Alkotmánybíróság az ingatlanok forgalmi értékadatainak szolgáltatási rendjéről és az adatszolgáltatás igazgatási szolgáltatási díjáról szóló 33/2007. (XII. 23.) PM rendelet alkotmányellenessége megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
Az indítványozó jogszabály alkotmányellenességének
utólagos vizsgálatára irányuló indítványában az ingatlanok forgalmi értékadatainak szolgáltatási rendjéről és
az adatszolgáltatás igazgatási díjáról szóló 33/2007.
(XII. 23.) PM rendelet (a továbbiakban: PMr.) – amely
többek között szabályozza a bíróságok és más hatóságok
által kirendelt igazságügyi szakértők számára történő adatszolgáltatást – alkotmányellenességének megállapítását és
megsemmisítését kérte. Érvelése szerint a jogalkotó a jogszabály megalkotásakor megsértette az Alkotmány 7. §
(2) bekezdését, valamint annak 36. §-át, mivel nem tett
eleget a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) 20. §-ában meghatározott kötelezettségének, mely szerint a társadalmi szervezeteket és érdekvédelmi szerveket be kell vonni azon jogszabályok tervezetének elkészítésébe, amelyek az általuk képviselt és védett
érdekeket, illetve társadalmi viszonyokat érintik. Egyben
hivatkozott az igazságügyi szakértői kamarákról szóló
1995. évi CXIV. törvény (a továbbiakban: Iszktv.) 1. §
(2) bekezdésének f) pontjában foglaltakra, amely a szakértői kamara jogává és kötelességévé teszi, hogy véleményt
alkosson az igazságügyi szakértőket érintő jogszabályok
megalkotásánál.
II. 1. Az Alkotmány indítvánnyal érintett rendelkezései:
„7. § (2) A jogalkotás rendjét törvény szabályozza,
amelynek elfogadásához a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.”
„36. § Feladatának ellátása során a Kormány együttműködik az érdekelt társadalmi szervezetekkel.”
2. A Jat. hivatkozott rendelkezése:
„20. § A jogalkalmazó szerveket, a társadalmi szerveze
teket és az érdekképviseleti szerveket be kell vonni az
olyan jogszabályok tervezetének elkészítésébe, amelyek
az általuk képviselt és védett érdekeket, illetőleg társadalmi viszonyokat érintik.”
3. Az Iszktv. hivatkozott rendelkezése:
„1. § (2) A kamara
(…)
f) véleményezési jogot gyakorol a szakértők tevékeny
ségét érintő jogszabályok megalkotásánál”. III. Az indítvány nem megalapozott.
1. Az Alkotmánybíróság jelen eljárása során azt vizsgálta, hogy sérült-e az Alkotmány 7. § (2) bekezdése, valamint 36. §-a annak folytán, hogy a jogalkotó nem vonta be
az Igazságügyi Szakértői Kamarát a kifogásolt PMr.
jogszabályi előkészítésébe.
Az Alkotmánybíróság már több határozatában vizsgálta
a véleményezési jog mellőzésével meghozott jogszabály
alkotmányellenességét [így legutóbb a 109/2008. (IX. 26.)
AB határozatában (ABH 2008, 886, 900–903.); illetve a
87/2008. (VI. 18.) AB határozatában (ABH 2008, 707,
725–727.)].
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint általában nem
teszi egy jogszabályt alkotmányellenessé – közjogilag érvénytelenné –, ha jogszabály előkészítése során az erről
szóló jogszabályokat nem tartották be. A 496/B/1990. AB
határozat – utóbb többször megerősített – megállapítása
szerint a „jogszabályelőkészítő szervek [a Jat. 27. §
c) pontja szerinti] vélemények beszerzésével kapcsolatos
kötelezettségszegése (…) önmagában nem érintheti az
adott törvény érvényességét. A jogszabály előkészítésre
vonatkozó törvényi előírások megsértése az illetékes szervek államigazgatási jogi, esetleg politikai felelősségét alapozhatja meg csupán” [ABH 1991, 493, 495–496.; megerősítései például: 30/1991. (VI. 5.) AB határozat, ABH
1991, 421.; 14/1992. (III. 30.) AB határozat, ABH 1992,
338, 342.; 54/1996. (XI. 30.) AB határozat, ABH 1996,
173, 195.; 50/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998,
387, 395.; 39/1999. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1999,
325, 349.].
Kivételesen azonban, ha a jogalkotási eljárás szabálytalansága egyben alkotmányellenes volt, lehetséges a jogszabály közjogi érvénytelenségének megállapítása. Ilyen
volt az Alkotmánybíróság 30/2000. (X. 11.) AB határozata, amely szerint „a jogszabály által kifejezetten és konkrétan megnevezett, egyetértési, illetve véleményezési jogkörrel rendelkező szervezetek – a demokratikus döntéshozatali eljárásban betöltött szerepük miatt az egyeztetési kötelezettség vonatkozásában – közhatalminak, így a jogalkotó számára megkerülhetetlennek minősülnek” (ABH
2000, 202, 206. –Nehéz tehergépkocsi). Ebben a határozatában az Alkotmánybíróság megsemmisítette a törvény
által előírt kötelező véleményeztetés nélkül elfogadott
kormányrendeletet.
A jogszabály közjogi érvénytelensége csak a jogalkotási eljárás alkotmányellenessége esetén állapítható meg, a
jogszabály előkészítésének esetleges hiányosságai viszont
nem vezetnek érvénytelenséghez. Ennek megfelelően a
7/2004. (III. 24.) AB határozat szerint „a vélemények beszerzésével kapcsolatos kötelezettségszegés nem érintheti
az adott törvény érvényességét (…), a Jat. rendelkezéseinek figyelmen kívül hagyása önmagában nem vezet a törvény alkotmányellenességének megállapításához, hanem
csak akkor, ha az egyben az Alkotmány valamely szabályába ütközik (…), az előkészítésre vonatkozó szabályok
megsértése az előterjesztő államigazgatási jogi, esetleg
politikai felelősségét alapozza meg (ABH 2004, 98, 101.).
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozta: „a törvényalkotási
eljárás ügydöntő, érdemi része a törvényjavaslat benyújtásával kezdődik, annak nem eleme a törvénytervezet
elkészítése, és ugyanígy kívül esnek rajta az előkészítés
során lefolytatott egyeztetések és véleményezések” (ABH
2004, 98, 105.).
Az Alkotmánybíróság jelen ügyben is irányadónak tekinti a 7/2004. (III. 24.) AB határozatában foglaltakat,
amelyet legutóbb a 109/2008. (IX. 26.) AB határozatában
(ABH 2008, 886, 900–902.) és a 417/B/2008. AB határozatában (ABK 2009. május, 643, 646.) is megerősített. Ismételten hangsúlyozza, hogy az Alkotmánybíróságnak a
jogalkotó szervek általános egyeztetési kötelezettségével
kapcsolatban következetes az álláspontja abban, hogy
„a jogalkotási törvény rendelkezéseinek figyelmen kívül
hagyása csak akkor eredményezheti a jogszabály alkotmányellenességének megállapítását, ha az adott jogszabály egyben az Alkotmány valamely rendelkezését is
sérti.” [39/1999. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1999, 325,
349–350.]
Az Alkotmánybíróság jelen ügyben is érvényesnek tekinti a 30/1991. (VI. 5.) AB határozatában rögzített azon
megállapítását, mely szerint „[a]z Alkotmány 36. §-ának
az a megfogalmazása, hogy »Feladatának ellátása során a
Kormány együttműködik az érdekelt társadalmi szervezetekkel«, a Kormány számára tevékenysége ellátásához
módszerbeli ajánlást jelent. Ez, az Alkotmánybíróság álláspontja szerint nem azonos a már hivatkozott, a jogalkotásról szóló törvényben foglaltakkal. Az alkotmányos
ajánlás annál sokkal tágabb értelmű és általánosabb kötelezettség, minthogy abból közvetlenül levezethető lenne
az indítvánnyal érintett jogszabály alkotmányellenessége.” (ABH 1992. 99.)
Ugyanakkor változatlanul fenntartja a 30/2000. (X. 11.)
AB határozatban foglalt azon álláspontját, mely szerint
„az Alkotmány 36. §-ával kapcsolatos Jat. szerinti általános egyeztetési kötelezettség be nem tartása önmagában
nem eredményez alkotmánysértést. A jogszabály alkotmányellenessége csak akkor következik be, ha az általános
egyeztetési kötelezettség figyelmen kívül hagyása esetén
egyúttal más alkotmányi rendelkezés is megsérül.” (ABH
2000, 202, 206.)
Az Alkotmánybíróság vonatkozó határozataiban
[3/1997. (I. 22.) AB határozat, ABH 1997, 33, 40.;
29/1997. (IV. 29) AB határozat, ABH 1997, 122, 128.;
52/1997. (X. 14.) AB határozat, ABH 1997, 331, 345.]
hangsúlyozta, hogy „a törvényalkotási folyamat egyes eljárási szabályainak betartása a törvény érvényességének
az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből levezethető jogállami
követelménye. Ezért az Alkotmánybíróság megsemmisíti
a jogszabályt, ha a jogalkotási eljárás során olyan súlyos
eljárási szabálytalanságot követtek el, amely a jogszabály
közjogi érvénytelenségét idézte elő, illetőleg, amely másként nem orvosolható, mint a jogszabály megsemmisítésével.” [39/1999. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1999, 325,
349.]
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság jelen eljárásában nem találta alkotmánysértőnek, hogy az Igazságügyi
Szakértői Kamara az Iszktv.-ben előírt általános véleményezési jogát – amint az indítványozó állítja – a PMr. jogszabály előkészítése során nem gyakorolhatta. Az indítványozó nem jelölte meg, hogy az egyeztetési kötelezettség
elmaradása milyen alkotmánysértéshez vezetett, és ilyet az
Alkotmánybíróság sem talált. Ugyanakkor a fentiekben
már részletesen kifejtett gyakorlatával összhangban megjegyzi az Alkotmánybíróság, hogy az előzetes érdekegyeztetés elmaradása a jogalkotás előkészítéséért felelős szerv
politikai vagy közigazgatási felelősségét érintheti, de a
megalkotott jogszabály közjogi érvényességét nem befolyásolja.
Az Alkotmánybíróság a Jat. rendelkezéseinek és ezzel
összefüggésben az Alkotmány 7. § (2) bekezdése sérelmé
vel kapcsolatban utal a 496/B/1990. AB határozatára,
melyben kimondta, hogy a Jat. „egyes rendelkezéseinek figyelmen kívül hagyása önmagában nem vezet az elfogadott törvény vagy egyéb jogszabály alkotmányellenessége
megállapításához, hanem csak akkor, ha egyben az Alkotmány valamely szabályaiba ütközik. Az Alkotmány 7. §
(2) bekezdésének értelmében ugyan a jogalkotás rendjét
törvény szabályozza, amelynek elfogadásához a jelenlévő
országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges. Ez a rendelkezés azonban önmagában nem tette alkotmányos szabállyá a jogalkotásról szóló törvény normáit.” [ABH 1991, 493, 496.] A Jat. megsértése csak akkor
valósít meg alkotmánysértést, ha egyúttal alkotmányi
rendelkezésbe is ütközik. Ez azonban – a fentiekben kifejtettek szerint – jelen ügyben nem volt megállapítható.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság az indítványt a
fentiek vonatkozásában elutasította.
Budapest, 2009. szeptember 22. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Bragyova András s. k.,
alkotmánybíró előadó alkotmánybíró


text:
3/2010. (II. 12.) ÖM utasítása a működésképtelen helyi önkormányzatok egyéb támogatásával kapcsolatos döntés-előkészítési feladatokról.
A működésképtelen helyi önkormányzatok egyéb támogatásával kapcsolatos döntés-előkészítési feladatok szabá
lyozására – figyelemmel a Magyar Köztársaság 2010. évi
költségvetéséről szóló 2009. évi CXXX. törvény (továbbiakban: költségvetési törvény) 6. számú mellékletének
3. pontjában foglaltakra – kiadom az alábbi utasítást:
1. A működésképtelen helyi önkormányzatok egyéb támogatása (a továbbiakban: támogatás) azon települési önkormányzatok részére, amelyek működőképessége a költségvetési törvény 6. számú mellékletének 1. pontja alapján
igénybe vehető támogatások mellett nem biztosítható, továbbá megyei önkormányzatoknak működőképességük
megőrzéséhez javasolható.
2. A támogatással kapcsolatos döntés megalapozott előkészítése érdekében valamennyi támogatást igénylő helyi
önkormányzat a költségvetési törvény 6. számú mellékletének 3. pontja szerinti útmutató 1–7. mellékleteként megjelölt adatlapok kitöltésével, továbbá a gazdálkodását, likviditást veszélyeztető körülményeket bemutató hivatalos
dokumentumok megküldésével mutatja be az önkormányzat pénzügyi helyzetét. A szükséges adatlapok kitöltésének hiányában kérelem miniszteri döntésre nem terjeszthető elő. Visszatérítendő támogatás elengedésére vonatkozó
kérelmek esetében is fel kell kérni a helyi önkormányzatot
az útmutató szerinti adatlapok kitöltésére.
3. A támogatás ugyanazon helyi önkormányzat részére
adott költségvetési éven belül egyszeri alkalommal javasolható, kivéve, ha különös méltánylást érdemlő
körülmény áll fenn.
4. Nem javasolható támogatás azon működési forráshiány kezelésére, amely gazdaságtalan feladatszervezésből,
a működési kiadások elismerhetőnél nagyobb mértékéből
adódik.
5. A döntés-előkészítés során kiemelt figyelmet kell fordítani:
a) a működési célra igénybe vett hitel nagyságára;
b) a feladatellátáshoz képest kiugró a létszám és szemé
lyi juttatásra;
c) a képviselő-testület/közgyűlés, illetve az önkormány
zati hivatal személyi és dologi jellegű kiadásainak indokolatlanul magas mértékére;
d) az önként vállalt feladatok és/vagy az ezekhez kapcsolódó átadott pénzeszközök és a támogatásértékű
kiadásokra;
e) a felhalmozási bevételek és kiadások egyensúlyára;
f) a racionálisabb feladatellátás érdekében tett önkor
mányzati lépésekre, a közoktatási intézményeinek
kihasználtságára; g) a dologi kiadások tervezésére az esetlegesen jelentkező új szakfeladatok függvényében;
h) a fennálló tartozások rendezése érdekében a helyi önkormányzat által elvárható intézkedések megtételére;
6. A helyi önkormányzatokat megillető támogatás
összegéről, a visszatérítendő támogatás elengedéséről az
önkormányzati miniszter dönt.
7. A támogatást az önkormányzati miniszter célhoz, feladathoz is kötheti.
8. Az utasítás 7. pontja szerinti támogatás esetében a
döntésről tájékoztató levélben az önkormányzati miniszter
– a konkrét eset körülményeinek figyelembevételével –
határozza meg az elszámolás módját és határidejét, visszatérítendő támogatás esetében a visszafizetés határidejét.
Ezek hiányában a támogatás elszámolása a költségvetési
beszámoló készítésével egyidejűleg történik.
9. A támogatási kérelmek benyújtása év közben folyamatos. A beérkezett kérelmekről az önkormányzati miniszter – az előre nem látható, soron kívüli döntést igénylő
esetek kivételével – három ütemben dönt. Ezen ütemekben
történő döntés-előkészítéshez, a támogatásról történő döntéshez a Magyar Államkincstár Regionális Igazgatósága
illetékes megyei szervezeti egységeihez történő kérelmek
benyújtásának határideje:
– I. ütem 2010. május 10.
– II. ütem 2010. szeptember 10.
– III. ütem 2010. november 15.
Az utolsó ütem határidejét követően beérkezett támoga
tási kérelmek – a különös méltánylást igénylő esetek kivételével – felülvizsgálat nélkül elutasításra kerülnek.
10. Az előirányzat felhasználásáról (a döntésekről és a
még rendelkezésre álló előirányzatról, visszafizetésekről)
az Önkormányzati Minisztérium Önkormányzati Gazdasági Főosztálya naprakész nyilvántartást vezet, amely tartalmazza a helyi önkormányzat nevét, az igényelt és a
megítélt támogatás összegét.
11. Ez az utasítás a közzététele napján lép hatályba és
2010. december 31-én hatályát veszti.
Varga Zoltán s. k.,
önkormányzati miniszter


text:
1688/2018. (XII. 17.) Korm. határozata a 2019. határátlépéssel járó csapatmozgások engedélyezéséről.
1. A  Kormány a  határátlépéssel járó csapatmozgások engedélyezésének kormányzati feladatairól szóló 190/2000.
(XI. 14.) Korm. rendelet 2.  § (1)  bekezdése alapján engedélyezi az  1.  melléklet szerinti 2019. évi gyakorlatokhoz,
kiképzésekhez és egyéb katonai tevékenységekhez (a továbbiakban együtt: gyakorlat) kapcsolódó határátlépéssel
járó csapatmozgásokat.
2. Az engedély a Magyar Honvédség gyakorlaton való részvételének, a gyakorlaton részt vevő külföldi fegyveres erők
államhatáron való átlépésének és az ország területén történő átvonulásának, illetve átrepülésének engedélyezését
is jelenti, ha az engedélyezés feltételei egyébként fennállnak.
3. Az  1.  mellékletben megjelölt, a  Magyar Honvédséghez és a  külföldi fegyveres erőkhöz tartozó kontingensek
küldése, fogadása, illetve átvonulása – az adott gyakorlaton való részvételhez szükséges és indokolt mennyiségű –
saját rendszeresített gép- és harcjárműveikkel, híradó és kommunikációs eszközeikkel, fegyverzetükkel, lőszer- és
robbanóanyag-ellátmányukkal, felszerelésükkel és a szállításukhoz szükséges járművekkel történhet.
4. Ha a  gyakorlat jellege azt indokolja, az  engedély az  1.  mellékletben meghatározott időtartamokon belül,
a  résztvevők – a  vonatkozó összlétszám kereteit meg nem haladó – váltása érdekében történő, többszöri
határátlépésére is vonatkozik.
5. A  Kormány hozzájárul ahhoz, hogy az  1.  melléklet 1.  pontjában foglalt táblázat 5. sora (CIMIC/PSYOPS felkészítési
rendezvények) és 10. sora [(V4/EU BG/Balti felkészítések, kiképzések (COMMON CHALLENGE, BLAZING LANCE,
SPRING CHALLENGE, WINTER CHALLENGE)] sora, valamint az 1. melléklet 2. pontjában foglalt táblázat 5. sora (BLACK
SEA/BALKANS REGION EXERCISES) szerinti nemzetközi gyakorlat Magyarország területén – a  vagyonkezelővel
vagy a tulajdonossal előzetes megállapodás függvényében – a Honvédelmi Minisztérium vagyonkezelésében lévő
ingatlanon kívül is végrehajtható.
6. Ez a határozat 2019. január 1-jén lép hatályba.
 7. Hatályát veszti a  2018. évi határátlépéssel járó csapatmozgások engedélyezéséről szóló 1964/2017. (XII. 19.)
Korm. határozat. Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
743/B/2007. AB végzés.  Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
v é g z é s t: Az Alkotmánybíróság a földgázellátásról szóló
2003. évi XLII. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 111/2003. (VII. 29.) Korm. rendelet 36. § alkotmányellenességének megállapítására, és visszamenőleges hatályú megsemmisítésére irányuló indítvány alapján
indult eljárást megszünteti.
I. Az indítványozók a földgázellátásról szóló 2003. évi
XLII. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról
szóló 111/2003. (VII. 29.) Korm. rendeletnek (a továbbiakban: R.) a szolgalmi jog (vezetékjog) engedélyezésével
és alapításával összefüggő rendelkezést tartalmazó
36. §-ának visszamenőleges hatállyal történő megsemmisítését kérték az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozók álláspontja szerint a támadott rendelkezés ellentétes egyrészt a bányászatról szóló 1993. évi
XLVIII. törvény (a továbbiakban: Bt.) 38. § (5) bekezdésével. Úgy vélik, hogy amennyiben a jogalkotó különbséget kívánt volna tenni a különböző vezetékekre vonatkozó
szolgalmak között, ezt szabályosan csak a Bt. módosításával együtt tehette volna meg. Hivatkoznak másrészt arra,
hogy az R. alkotmányellenesnek tartott rendelkezése a
gázszolgáltatásról szóló 1994. évi XLI. törvény módosításáról rendelkező 1997. évi XX. törvény hatálybalépését
megelőzően idegen ingatlanon megépült és üzembe helyezett földgázelosztó-vezetékek tekintetében nem követeli
meg a Bt.-ben szabályozott hatósági szolgalmi jog alapítási eljárást, hanem elegendőnek tartja a területileg illetékes
bányafelügyeletnek a gázelosztó-vezetékre kiadott használatbavételi engedélyét.
Az R. támadott szabálya szerint azokban az esetekben,
amikor az illetékes bányafelügyelet a szabálytalanul létesített vezetékek fennmaradásáról dönt, a bányaszolgalmi
jog jogosultjának nem kell építési jogosultságát igazolnia.
Az indítványozók szerint ez a rendelkezés ellentétes az
épített környezet alakításáról és védelméről szóló
1997. évi LXXVIII. törvény 48. § (1) bekezdésével, amely
a fennmaradási engedély megadásának feltételeként az
építési jogosultság igazolását írja elő.
Az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog sérelmét látják az indítványozók abban,
hogy az R. támadott rendelkezése folytán a bányakapitányság határozata alapján történő szolgalmi jog (vezetékjog) alapításának tényét, jogalapját és jogszerűségét az ingatlantulajdonosok bírósági úton nem tehetik vitássá, a bírósági felülvizsgálat lehetősége nem áll rendelkezésükre.
Ugyanígy a jogorvoslathoz való alkotmányos jog sérelmét
látják abban, hogy az ingatlantulajdonosok nem értesülnek
a bányakapitányság határozatáról, így pedig nem is adódik
lehetőségük a jogorvoslat igénybevételére.
Alkotmányellenesnek tartják továbbá az indítványozók,
hogy a szolgalmi jog (vezetékjog) alapításával összefüggő
kártalanítási igény elévülését a bányafelügyelet által kiadott, a gázelosztó-vezetékre vonatkozó használatbavételi
engedélyt tartalmazó határozat jogerőre emelkedésének
napjától kell számítani. A kifogásolt előírás – álláspontjuk
szerint – olyan helyzeteket teremthet, ahol elmaradhat a
kártalanítás, különösen akkor, ha az ingatlantulajdonosok
nem kapják meg a bányafelügyeletnek a vezeték használatbavételi, illetve fennmaradási engedélyt megadó határo-
zatát, és így azt sem tudják, hogy mikor kezdődött meg a
kártalanítási igény érvényesítésére rendelkezésre álló idő.
Az ilyen szabályozás az indítványozók szerint sérti az
Alkotmány 13. § (1) bekezdése által biztosított tulajdonhoz való jogot.
II. Az Alkotmánybíróság eljárása során megállapította,
hogy az R. szabályait az indítvány benyújtását követően a
földgázellátásról szóló 2008. évi XL. törvény rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 19/2009. (I. 30.) Korm. rendelet 167. §-a 2009. július 1. napjával hatályon kívül helyezte.
Az Alkotmánybíróság hatáskörébe főszabályként csak
hatályos jogszabályok alkotmányellenességének utólagos
vizsgálata tartozik. Hatályon kívül helyezett, illetőleg módosított jogszabályi rendelkezés alkotmányosságának
vizsgálatára az Alkotmánybíróság hatásköre csak akkor
terjed ki, ha annak alkalmazhatósága az eldöntendő kérdés. (335/B/1990. AB végzés, ABH 1990, 261.) Az Alkotmánybíróság már nem hatályos rendelkezés alkotmányellenességét a konkrét normakontroll két esetében, az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 38. §
(1) bekezdése alapján benyújtott bírói kezdeményezés és
48. §-a szerint előterjesztett alkotmányjogi panasz alapján
vizsgálja.
Az R. 36. §-a alkotmányellenességének megállapítására
irányuló indítványt jogszabály alkotmányellenességének
utólagos vizsgálatára irányuló indítványként terjesztették
elő. Az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és egységes
szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK
2009. január, 3.; a továbbiakban: Ügyrend) 31. § a) pontja
szerint az Alkotmánybíróság az eljárást megszünteti, ha az
indítvány benyújtása után a vizsgálat alá vont jogszabály
hatályát vesztette, és ezzel az indítvány tárgytalanná vált.
A fentiek alapján az Alkotmánybíróság az R. 36. § alkotmányellenességének megállapítására és visszamenőleges hatályú megsemmisítésére irányuló indítvány tárgyában – az Ügyrend 31. § a) pontjának alkalmazásával – az
eljárást a rendelkező részben foglaltak szerint megszüntette.
Budapest, 2010. július 12. Dr. Lenkovics Barnabás s. k., Dr. Lévay Miklós s. k.,
előadó alkotmánybíró alkotmánybíró


text:
498/B/2009. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány, valamint alkotmányjogi panasz tárgyában meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság az adózás rendjéről szóló
2003. évi XCII. törvény 109. §-a alkotmányellenességének megállapítására irányuló indítványt elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság az adózás rendjéről szóló
1990. évi XCI. törvény 66/G–66/H. §-aival, valamint
az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény
108–109. §-aival összefüggésben benyújtott alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
I. 1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa indítványt nyújtott be az adózás rendjéről szóló 2003. évi
XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) 109. §-a alkotmányossági felülvizsgálatára, melyben indítványozza a rendelkezés alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését. A vizsgált rendelkezés értelmében a személyi jövedelemadó alapjának megállapítása becslés módszerével is történhet, feltéve, ha az adózó vagyongyarapodásával, vagy az életvitelére fordított kiadásokkal nincs
arányban az adómentes, a bevallott és a bevallási kötelezettség alá nem eső, de megszerzett jövedelmének együttes összege. Az adóhatóságnak azt kell megbecsülnie,
hogy a vagyongyarapodáshoz és az életvitel fedezetéül a
magánszemélynek milyen összegű jövedelemre volt szüksége. A becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést az
adózó hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja. Az országgyűlési biztos álláspontja szerint az Art. 109. §-ában foglalt
rendelkezések az Alkotmánybíróság korábbi döntései
alapján a becslés alkalmazásának alkotmányosságához
szükséges többletgaranciák hiánya miatt nem felelnek
meg az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamiság
elvéből fakadó jogbiztonság és az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében nevesített tisztességes eljárás követelményének, és nem biztosítják az Alkotmány 57. § (5) bekezdése
szerinti jogorvoslathoz való jog érvényesülését sem.
1.1. Az Art. 109. §-a értelmében, ha az adóhatóság megállapítása szerint a magánszemély adózó vagyongyarapodásával vagy az életvitelére fordított kiadásokkal nincs
arányban az adómentes, a bevallott és a bevallási kötelezettség alá nem eső, de megszerzett jövedelmének együt-
tes összege, az adóhatóság az adó alapját is becsléssel állapítja meg.
Az indítványozó előadta, hogy az Alkotmánybíróság
korábbi döntései értelmében a becslési eljárás és a vélelem
az adóeljárásban csak kivételesen, többletgaranciák beépítése esetén alkalmazható eszköz.
Az indítványozó álláspontja szerint viszont az Art. 109.
§-a pusztán egy formális ellenbizonyítási lehetőséget enged az adózónak a becsléssel szemben, ezen felüli, valódi
többletgaranciákat a jogalkotó nem hozott létre. Az ellenbizonyítás is korlátozott azonban, mivel az Art. 109. §
(3) bekezdésének második mondata meghatározza azokat
az eszközöket, amelyeket az adóhatóság az elévülési időt
megelőző időszak tekintetében a törvény alapján elfogadhat. Az indítványozó rámutatott, hogy a magánszemély
adózó csak 5 évig – az elévülési idő végéig – köteles megőrizni bevallásait alátámasztó iratait. Ennek megfelelően,
amikor vagyongyarapodása forrásaként az elévülési időn
túli időszakban szerzett jövedelmére hivatkozik, az adózó
nem tudja a már nem meglévő iratokkal igazolni állításait.
Az Art. szabályozása tehát az adóhatósági vélelem alkalmazása során tett megállapításokkal szembeni ellenbizonyítást csak formailag teszi lehetővé, érdemét tekintve
azonban az érintett adózók ténylegesen nincsenek abban a
helyzetben, hogy a valós helyzetet – különösen az elévülési időt meghaladó időszakon túl – érdemben bizonyítsák.
Az indítványozó szerint továbbá az adóhatóság azzal,
hogy az Art. 109. § (3) bekezdésének megfelelően „közelebbről meg nem határozott, »hitelt érdemlő« bizonyítékokat vár el az érintett adózótól”, a készpénzfizetést például,
mint teljesítési – vagyonszerzési – módot, hitelt érdemlő
bizonyíték hiányában nem fogadja el. E téren tehát szintén
felmerül a többletgaranciák hiánya, illetve az ellenbizonyítás lehetőségének korlátozása.
Az indítványozó kifejtette, hogy véleménye szerint a vagyongyarapodás vizsgálata során az adóhatóságnak át kell
tekintenie az adózó kiadásait is. Azonban a hatályos szabályozás nem tartalmaz rendelkezést arra nézve, hogy az adóhatóság magánszemély adózók esetében milyen kiadásokat
és milyen módon vizsgálhat. Mivel a magánszemély adózóknak nincsen az adózás tekintetében kiadásaikkal összefüggésben bizonylat-megőrzési kötelezettségük – és ezért
nincsenek kiadásaikról adataik –, az adóhatóság gyakran tételes összeg hiányában a KSH létminimum adataira támaszkodik. A KSH azonban egyértelművé tette, hogy ezen adatai
az adóhatóság által elérni kívánt célra alkalmatlanok.
Mindezeket együtt vizsgálva az indítványozó véleménye szerint az Art. 109. §-a alapján az adóhatóság olyan
adókötelezettségek teljesítésének ellenőrzésére (és adóhiány megállapítása esetén annak szankcionálására) kap felhatalmazást, amelyek az ellenőrzés alá vont magánszemély adózót egyáltalán nem terhelik (pl. a kiadásokkal
kapcsolatos dokumentumok megőrzése, vagy a készpénzzel történő fizetések esetén a fizetés tényének bizonylatolása), vagy az ellenőrzés idején már nem terhelik (pl. az elévült adóévek bevételeire vonatkozó dokumentumok
megőrzése). Az ellenőrzés alapján tett megállapításokkal
szembeni ellenbizonyítása során az ellenőrzés alá vont
személy csak meghatározott fajta, illetve erejű bizonyítékokkal élhet. Ezen ellenőrzési felhatalmazás, – és általa az
adóhiány megállapításának lehetősége –, a bizonyítási teher megfordulásával és a szűkített körű bizonyítással
együttesen azt eredményezi, hogy az érintett magánszemélyek kénytelenek, de ugyanakkor – erre irányuló, teljesítendő adókötelezettség hiányában – gyakran képtelenek a
valós helyzet bizonyítására. E problémák azt eredményezik, hogy nagy eséllyel ténylegesen meg nem szerzett (esetenként nem is létező) – csak vélelmezett – jövedelem is
adóztatás alá kerülhet, amely nem egyeztethető össze az
indítványozó által hivatkozott alkotmányossági követelményekkel, illetve a jogbiztonsággal. Az indítványozó
szerint az ilyen helyzetet eredményező szabályozás az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésében nevesített jogállamiság,
– és ennek részét képező jogbiztonság követelményébe –,
valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot magában
foglaló 57. § (1) bekezdésébe ütközik.
1.2. Az indítványozó előadta, hogy az adóhatóság egy
részletes kérdőív kitöltését kéri az adózóktól, mely a vagyongyarapodás és a jövedelmek arányának vizsgálatát hivatott elősegíteni. A kérdőív az adózó vagyonára, kiadásaira, adóköteles és adómentes bevételeinek részleteire kérdez rá. Ezzel kapcsolatban az indítványozó hivatkozott arra, hogy az Alkotmánybíróság a 21/1993. (IV. 2.) AB határozatában megsemmisítette az akkor hatályos adózás rendjéről szóló törvény azon rendelkezését, amelynek alapján
az adóhatóság általános vagyonnyilatkozat-tételre kérhette az adózót. Az indítványozó szerint a kérdőív alkalmazását a jelen esetben semmilyen jogszabály sem teszi lehetővé. Az indítványozó kifogásolta azt, hogy az adóhatóság a
kérdőív használatára való jogszabályi felhatalmazást az
Art. 109. §-ából vezeti le. Ha valóban levezethető az Art.
109. §-ából egy ilyen felhatalmazás, akkor az Art. 109. §-a
a 21/1993. (IV. 2.) AB határozatban foglaltakkal ellentétes, és az ott rögzített érvek szerint alkotmányellenes. Ha
viszont az Art. 109. §-a nem ad ilyen felhatalmazást, akkor
e rendelkezés nem egyértelmű. Mindezek alapján az Art.
109. §-a az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből levezethető
normavilágosság követelményébe ütközik.
1.3. Az indítványozó rámutat továbbá arra, hogy az Art.
109. §-a alapján az adóhatóság nem köteles a becslés alkalmazásának érdemi indokait a becslés megkezdése előtt
írásban közölni az adózóval. Ennek hiányában az adózó
nem vitathatja a becslés alkalmazhatóságát, a becslés jogosultságát megalapozó indokok ellen nem tud érdemi ellenbizonyítással élni, valamint mindezek miatt a jogorvoslathoz való jogának gyakorlásától is el van zárva. Az indítványozó szerint emiatt az Art. 109. §-a az Alkotmány 57. §
(5) bekezdésébe ütközik, valamint az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésében rögzített jogállamiság elvéből eredő jogbiztonság követelményét is sérti.
1.4. Bár az indítványozó a többletgaranciák hiányát sérelmezte, indítványa mégsem az Alkotmánybíróságról
szóló 1989. évi XXXII. törvény (továbbiakban: Abtv.) 1. §
e) pontja értelmében vett mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértés megállapítására irányuló indítvány, mivel
az indítványozó szerint a hiány következtében a szabályozás jelenlegi formájában alkotmányellenes, és ezért kifejezetten a támadott szabályozás megsemmisítését kéri.
2. Egy másik indítványozó alkotmányjogi panaszt nyújtott be az Alkotmánybírósághoz, melyben az adózás rendjéről szóló 1990. évi XCI. törvény (továbbiakban: régi
Art.) 66/G–66/H. §-ait, valamint az Art. 108–109. §-ait
támadta.
Panaszában kifejtette, hogy a támadott rendelkezések az
Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való jogot több szempontból is sértik.
Álláspontja szerint a kérdéses szakaszok – bár tartalmazzák az adózó oldalán a becsléssel megállapított adóalap elleni bizonyítás lehetőségét –, valójában az Art. (és a
régi Art.) ezen intézménye a szükséges többletgaranciák
hiánya miatt nem tűr ellenbizonyítást. Az indítványozó
szerint a törvény előtti egyenlőség sérül a támadott jogszabályi rendelkezések által, mivel az adóhatósággal szemben
az ellenbizonyítás gyakorlatilag kizárt. Az indítványozó
szerint az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt jog
részét képező fegyveregyenlőség elve is sérül. Az adóhatóságnak ugyanis „nem kell eljárásjogi értelemben bizonyítania”, az adózó azonban az öt éven túli megőrzési kötelezettséggel nem terhelt iratait is prezentálva köteles bizonyítani, azzal, hogy ezen iratait sem az adóhatóság, sem
a bíróság nem fogadja el bizonyítékként. E körben jelezte
az indítványozó azt is, hogy azonos eljárási pozícióba kellene hozni a két vitában álló felet: az adóhatóság valószínűsítési jogával szemben az adózónak meg kellene adni az
„ellenvalószínűsítés” jogát, azonban erre a támadott szabály alapján nincsen valós lehetőség.
Az indítványozó szerint sérti a jogállamiság részét képező jogbiztonság elvét az, hogy a becslési eljárás – mint
bizonyítási módszer –, annak ellenére alkalmazható, hogy
„erre a Magyar Köztársaság állampolgárai nincsenek sem
felkészítve, illetőleg a garanciális jogszabályi környezet”
sem alakult ki. Ennek kapcsán az indítványozó előadta,
abban az esetben, ha a magánszemély azt kívánja bizonyítani, hogy az elévülési időn túli időszakban szerzett jövedelemből fedezte az adóhatóság által fedezet nélkülinek
tartott kiadásait, olyan iratokat kellene prezentálnia, amelyek megőrzésére nincsen jogszabályi kötelezettsége. Az
adózónak minden kiadásáról kapott bizonylatot el kellene
tennie, és azt 5 évig, illetve ennél hosszabb ideig is meg
kellene őriznie, annak ellenére, hogy erre irányuló kötelezettségéről jogszabály nem rendelkezik. Az indítványozó
saját példájára is hivatkozik, mivel több ilyen jellegű iratát
nem őrizte meg, és emiatt az ellenőrzés során saját álláspontját nem tudta igazolni.
3. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról szóló 2009. évi LXXXV.
törvény 125. § (1) bekezdése 2009. november 1-jei ha
tállyal módosította az Art. 109. § (4) bekezdés b) pontját, a
„bankszámla (pénzforgalmi számla)” kifejezést „fizetési
számlá”-ra cserélte. A módosító törvény indokolása szerint erre pusztán azért került sor, hogy az Art. szövege az új
kifejezést alkalmazza. Mivel e módosítás az indítványban
felvetett problémákat nem érintette, az Alkotmánybíróság
– állandó gyakorlatának megfelelően (137/B/1991. AB
határozat, ABH 1992, 456, 457.) – az elbíráláskor hatályos
szabályok tekintetében folytatta le a vizsgálatot.
4. Az Alkotmánybíróság az indítványokat tartalmi azonosságukra tekintettel az Alkotmánybíróság ideiglenes
ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és egységes szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 3.) Tü.
határozat (továbbiakban: Ügyrend; ABK 2009. január, 3.)
28. § (1) bekezdése alapján egyesítette és egy eljárásban
bírálta el.
II. 1. Az Alkotmány érintett szakaszai:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokrati
kus jogállam.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt
mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy
az ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és
pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el.
(…)
(5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatáro
zottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a
jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal
arányosan – a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.”
2. Az Art.-nak az indítvány elbírálásakor hatályos támadott rendelkezései:
„109. § (1) Ha az adóhatóság megállapítása szerint az
adózó vagyongyarapodásával vagy az életvitelére fordított
kiadásokkal nincs arányban az adómentes, a bevallott és a
bevallási kötelezettség alá nem eső, de megszerzett jövedelmének együttes összege, az adóhatóság az adó alapját is
becsléssel állapítja meg. Ez esetben – figyelemmel az ismert és adóztatott jövedelmekre is – az adóhatóságnak azt
kell megbecsülnie, hogy a vagyongyarapodás és az életvitel fedezetéül a magánszemélynek milyen összegű jövedelemre volt szüksége.
(2) Az adóhatóság az (1) bekezdés szerint feltárt adóalapot annak az évnek az összevonás alá eső jövedelméhez
számítja hozzá, amelyre nézve a jövedelemeltitkolást
megállapítja. Ha a vagyongyarapodás forrásaként az adózó többévi eltitkolt jövedelme szolgált, az adóhatóság a
vizsgálattal érintett évek között a jövedelmet egyenlő
arányban megosztja, és az adót az egyes években hatályos
jövedelemadó törvényekben meghatározott – összevonás
alá eső jövedelmekre vonatkozó – adómértékkel állapítja
meg.
(3) A becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést
az adózó hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja. Ha az adózó
nyilatkozata szerint a vagyongyarapodás forrását az adó
megállapításához való jog elévülési idejét megelőzően
szerezte meg, a vagyongyarapodás forrásának, a szerzés
tényének és időpontjának igazolásaként közhiteles nyilvántartás jogerős bírósági vagy hatósági határozat, illetve
az adómegállapításhoz való jog elévülési idejét megelőzően kiállított egyéb közokirat, valamint az adózó ezen időszakban az adóhatósághoz benyújtott, jogerős hatósági, bírósági határozattal nem érintett bevallásának adatai, fizetésiszámla-kivonat, értékpapírszámla-kivonat adatai szolgálhatnak; az adóhatóság az adó megállapításához való
jog elévülési idejét megelőző időszakra vizsgálatot csak
ezen adatokra kiterjedően végezhet. Egyebekben az eljárásra e fejezet szabályait kell megfelelően alkalmazni.
(4) Az e § (3) bekezdésének alkalmazásában
a) közhiteles nyilvántartás az ingatlan-nyilvántartás, a
földhasználati nyilvántartás, a zálogjogi nyilvántartás, a
gépjármű-nyilvántartás, az úszólétesítmény-nyilvántartás,
a légijármű-nyilvántartás, a cégnyilvántartás, a magyar jog
szerint egyéb közhiteles nyilvántartás, továbbá a nyilvántartás helye szerinti állam joga szerint közhitelesnek
minősülő nyilvántartás;
b) szerzésnek minősül a vagyongyarapodás forrása felett a rendelkezési jognak, és/vagy a használat jogának,
és/vagy a hasznosítás jogának, és/vagy a birtoklás jogának
megszerzése, illetve a fizetési számlán, értékpapírszámlán
történő jóváírás.”
III. Az indítvány megalapozatlan. 1. Az Alkotmánybíróság elsőként megvizsgálta, hogy
az alkotmányjogi panasz megfelel-e az Abtv.-ben rögzített
feltételeknek. Az Abtv. 48. § (1) bekezdése értelmében az
Alkotmányban biztosított jogainak megsértése miatt alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz
az, akinek a jogsérelme az alkotmányellenes jogszabály alkalmazása folytán következett be, és egyéb jogorvoslati
lehetőségeit már kimerítette, illetőleg más jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A (2) bekezdés a panasz
benyújtására a jogerős határozat kézbesítésétől számított
hatvan napos jogvesztő határidőt szab.
Az Alkotmánybíróság kialakult gyakorlata szerint az
Abtv. 48. §-ának két hivatkozott bekezdésében foglaltakat
együttesen kell értelmezni [23/1991. (V. 18.) AB végzés,
ABH 1991, 361, 362.; 23/1995. (IV. 5.) AB határozat,
ABH 1995, 115, 118.]. Ez azt jelenti, hogy az Abtv. 48. §
(1) bekezdésében említett jogorvoslatokon is azokat a perorvoslati eszközöket kell érteni, amelyek a határozat jog
erőre emelkedéséig terjeszthetők elő. Az alkotmányjogi
panasz előterjesztésére tehát az ügyet jogerősen lezáró határozat kézhezvételét követő 60 napon belül van mód.
(787/D/1997. AB végzés, ABH 2000, 1044, 1045.)
Az indítványozó részletesen kifejtette beadványában,
hogy az alapüggyel kapcsolatosan felülvizsgálati kérelemmel, majd perújítási kérelemmel élt. A 60 napot a perújítási kérelmét tárgyalásra alkalmatlannak nyilvánító végzés
elleni fellebbezést elbíráló Fővárosi Ítélőtábla elsőfokú
határozatot jóváhagyó végzésének jogerőre emelkedésétől
számította. A fentiekben kifejtettek szerint azonban alkotmányjogi panaszát az alapügyben hozott jogerős határozat
kézhezvételét követő 60 napon belül kellett volna előterjesztenie. Az aktából megállapíthatóan a jogerős ítélet
2004. április 19. napján kelt, az ellene benyújtott felülvizsgálati kérelmet a Legfelsőbb Bíróság 2005. május 12. napján kelt ítéletével bírálta el. A felperes tehát jóval korábban
kézhez kellett, hogy kapja a jogerős ítéletet (hiszen ellene
felülvizsgálati kérelmet nyújtott be). Az alkotmányjogi panasz ezzel szemben 2009. szeptember 15. napján, azaz az
Abtv. 48. § (2) bekezdésében foglalt 60 napos határidőt
jócskán túllépve érkezett meg az Alkotmánybírósághoz.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz elkésett, és mint ilyen,
az Abtv. 48. §-ában foglalt feltételeknek nem felel meg.
Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a fentiek
miatt az Ügyrend 29. § e) pontja alapján visszautasította.
2. Tekintettel arra, hogy az Alkotmánybíróság korábban
már vizsgálta az Art. 109. §-át, az Alkotmánybíróságnak
foglalkoznia kellett azzal a kérdéssel, hogy a jelen indítvánnyal érintett kérdés hogyan viszonyul a korábbi határozatokban foglaltakhoz.
2.1. A 26/2004. (VII. 7.) AB határozatban (ABH 2004,
398., a továbbiakban: Abh1.) az Alkotmánybíróság kizárólag az Art. 109. § (1) bekezdését vizsgálta, és csak az Alkotmány 8. § (1)–(2) bekezdésével és 70/I. §-ával összefüggésben. A res iudicata esete tehát csak e két alkotmányos szakasszal kapcsolatban merülhet fel. Ehhez képest
az országgyűlési biztos a jelen ügy alapjául fekvő indítványát nem az Alkotmány 70/I. §-ára alapította. Ezért az ítélt
dolog esete az Abh1. alapján nem állapítható meg. Az ítélt
dolog megállapítását az is kizárja, hogy míg az Abh1. csak
az Art. 109. § (1) bekezdésének alkotmányellenességét
vizsgálta, addig az országgyűlési biztos indítványa a
109. § egészét, illetve külön annak (3) bekezdését támadta.
2.2. A 125/B/2005. AB határozat (ABH 2008, 2212., a
továbbiakban: Abh2.) mind az Art. 109. § (1) bekezdését,
mind annak jelen indítványban is vizsgálni kért (3) bekezdését vizsgálta. Az Abh2.-ben az Alkotmánybíróság az
Art. 109. § (1) bekezdését az Alkotmány 59. § (1) bekezdésében foglalt magántitokhoz és a személyes adatok védelméhez való joggal összefüggésben vizsgálta. Az Abh2. e
része nem szolgálhat res iudicata megállapításának alapjául, hiszen más alkotmányos rendelkezés tekintetében folytatta le az Alkotmánybíróság a vizsgálatot. Az Abh2. alap
jául fekvő indítvány az Art. 109. § (3) bekezdését az
Alkotmány 13. § (1) bekezdésével összefüggésben is támadta, az országgyűlési biztos indítványa azonban ezt az
alkotmányos szakaszt nem érintette. Mindezek alapján res
iudicata nem állapítható meg az Abh2. alapján sem.
3. Az Alkotmánybíróság röviden áttekintette a vagyonosodási vizsgálat intézményének jogszabályi történetét.
A vagyongyarapodási vizsgálat – és ezzel kapcsolatban az
adózó ellenbizonyítási lehetőségének szabályozása – első
alkalommal a régi Art. 60. § (7) bekezdésében jelent meg.
E szakasz értelmében az adóhatóság a valótlan vagy hiányos adóbevallást tévő, illetve az adóbevallást elmulasztó
magánszemélyt felhívta, hogy az adóévben szerzett összes
jövedelme (bevétele) felhasználásáról (kiadásáról, ráfordításáról, befektetéséről), továbbá annak forrásairól tegyen
nyilatkozatot. Az adóhatóság megvizsgálta, hogy a nyilatkozatban megjelölt felhasználásra (kiadásra, ráfordításra,
befektetésre) a magánszemélynek a bevallott jövedelme és
egyéb forrása nyújthatott-e elegendő fedezetet. Amennyiben a felhasználáshoz a bevallott jövedelem és egyéb forrás nem adhatott elégséges fedezetet, vagy a magánszemély – az adóhatóság külön felhívására – a nyilatkozatban
foglaltakat hitelt érdemlően nem igazolta, az adóhatóság a
magánszemély adóalapját olyan összegben állapította
meg, amely a tevékenység jellegére, az eset összes körülményeire tekintettel valószínűsíthető volt. Az Art. 60. §
(7) bekezdése 2002. november 14-éig volt hatályban.
Hatályon kívül helyezését megelőzően az 1996. évi
LXXXVI. törvény 20. §-a 1997. január 1-jei hatállyal egy
új rendelkezést (60/A. §) iktatott be a régi Art.-be, amely
így már külön paragrafusban szabályozta a vagyongyarapodási vizsgálatot. A régi Art. 60/A. § (3) bekezdése rögzítette, hogy az adózó a vagyongyarapodási eljárásban az
adóhatóság által becsléssel megállapított adóalaptól való
eltérést hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja. Az 1996. évi
LXXXVI. törvény 20. §-ához fűzött törvényelőterjesztői
indokolás rögzítette, hogy a vagyongyarapodási eljárás
külön szabályozására az eltitkolt jövedelmek arányos
adóztatásának biztosítása érdekében került sor. Az indokolás hangsúlyozza, a törvény garanciális okokból lehetővé teszi, hogy az adózó a bevallott adóalaptól való eltérést
hitelt érdemlően igazolhassa. A törvény nem szólt arról az
esetről, amikor az adózó vagyongyarapodása forrásaként
az elévülési időt megelőzően szerzett bevételt jelöl meg.
Külön szabály hiányában az adóhatóság csak az adómegállapításhoz való jog elévülési idején [régi Art. 95. §
(1) bek.] belül folytathatott ellenőrzést, így az adózó
elévülési időn túli hivatkozásainak valóságtartalmát nem
vizsgálhatta. (Az adózók így feltehetően sikerrel hivatkozhattak korábban szerzett bevételekre, mint a vagyongyarapodás forrására, hiszen az azok az adóhatóság számára felülvizsgálhatatlanok voltak.)
A pénzügyeket szabályozó egyes jogszabályok módosításáról 2001. évi LXXIV. törvény (a továbbiakban: Pütv.)
111. §-a iktatta be 2002. január 1-jei hatállyal a régi Art.
60/A. § (3) bekezdésének második mondatát, amely meg
engedi az adóhatóságnak az elévülési időn túli bevételi
forrásokra vonatkozó állítások vizsgálatát. A módosító
törvény előterjesztői indokolása kifejtette, hogy a vagyonosodási eljárásban az adózók vagyonuk forrásaként rendszerint öt éven túli időszakot jelölnek meg, amely kizárja a
további adóhatósági ellenőrzést. Az indokolás rámutat,
hogy a Pütv. 111. §-ával bevezetett módosítás megteremti
annak lehetőségét, hogy az adóhatóság az adózó vagyongyarapodásra vonatkozó nyilatkozatának valóságtartalmát
az adó-megállapításhoz való jog elévülési idejét megelőző
időszakra vonatkozóan is megvizsgálhassa. Az Art.
60/A. § (3) bekezdésének szövege ekkor a következő volt:
„A becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést az
adózó hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja, egyebekben
pedig az eljárásra az e törvény VI. fejezetében foglalt rendelkezések az irányadók. Az adóhatóság az adózó által
előadott tények, adatok valóságtartalmát az adómegállapításhoz való jog elévülési idejét megelőző időszakra vonatkozóan is vizsgálhatja, ha az adózó állítása szerint vagyongyarapodásának forrása ezen időszakban keletkezett.” Az
adózó tehát hitelt érdemlő adatokkal igazolhatta, hogy a
becsléssel megállapított adóalap nem helyes, ennek keretében elévülési időn túli bevételi forrásokat is megjelölhetett, ezekre vonatkozóan hitelt érdemlő adatokat terjeszthetett az adóhatóság elé. Az elévülési időn túli források
igazolása kapcsán – a hitelt érdemlőségen túl – a régi Art.
nem tartalmazott semmilyen megkötést.
Az adókról, járulékokról és egyéb költségvetési befizetésekről szóló törvények módosításáról 2002. évi
XLII. törvény 221. §-a a régi Art.-ot kiegészítette és beiktatta a 66/H. §-t, amely. 2003. január 1-jétől a régi Art. hatályon kívül helyezéséig a vagyongyarapodási eljárás szabályait tartalmazta. A 66/H. § (3) bekezdésének szövege
az előzőekben ismertetett, a Pütv. 111. §-ával módosított
60. § (3) bekezdésének szövegével azonos volt.
Az Art. 109. §-a tartalmazza a vagyongyarapodási eljárás szabályait. Az Art. 2004. január 1-jei hatálybalépésétől
2006. július 16. napjáig az Art. 109. § (3) bekezdése megegyezett a régi Art. 66/H. § (3) bekezdésével.
Az Art. 109. § (3) bekezdését 2006. július 17-i hatállyal
módosította az egyes pénzügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2006. évi LXI. törvény (továbbiakban:
Artm.) 120. §-a. (Ezt követően az Art. kérdéses szakaszának csak egy, a jelen eljárás szempontjából jelentőséggel
nem bíró módosítására került sor.) Az Art. 109. § (3) bekezdésének az indítvány elbírálásakor hatályos, az Artm.
120. §-ával beiktatott második mondata meghatározza,
hogy az elévülési időn túli szerzést az adózó milyen bizonyítási eszközökkel igazolhatja. Az Art. e rendelkezése
szerint közhiteles nyilvántartás, jogerős bírósági vagy hatósági határozat, illetve az adó-megállapításhoz való jog
elévülési idejét megelőzően kiállított egyéb közokirat, valamint az adózó ezen időszakban az adóhatósághoz benyújtott, jogerős hatósági, bírósági határozattal nem érintett bevallásának adatai, fizetésiszámla-kivonat, értékpapírszámla-kivonat adatai használhatóak fel az elévülési
időt megelőző szerzés bizonyítékaként. Az Artm. indoko-
lása a módosítást az alábbiakkal támasztja alá: „A vagyonosodási vizsgálatok alá vont adózók gyakran hivatkoznak arra, hogy a vagyongyarapodás forrására olyan időszakban tettek szert, amely időszakra adóigazgatási eljárás
nem folytatható: azaz a vagyongyarapodás forrását az adó
megállapításához való jog elévülési idejét megelőzően
szerezték. A már elévült és lezárt adójogi jogviszonyokkal
kapcsolatos bizonyítás az elévülést követően rendkívül nehéz, hiszen például az adózással kapcsolatos iratok általában már nem állnak rendelkezésre, a szerződéses kapcsolatban állt személyek esetleg már nem fellelhetők vagy az
idő múlásával az ügylet részleteiről már nem tudnak bizonyítékként értékelhető nyilatkozatot tenni. Az elévülési
időt megelőző szerzésre hivatkozás azonban a vagyonosodási vizsgálat érdemi kérdése, ez dönti el, hogy az adóhatóság a szerzéssel kapcsolatban adóigazgatási eljárás, vagyonosodási vizsgálat folytatására és adó-megállapításra
jogosult-e. A törvény a visszaélések visszaszorítása érdekében az elévülési időt követően az elévülési idő előtti
szerzésre hivatkozás esetére a szerzés forrásának, tényének, időpontjának igazolására szolgáló bizonyítás lehetőségét korlátozza. Az okirati bizonyítás elsősorban az adóhatóság rendelkezésére álló adatokkal (adóbevallások,
adóhatósági határozatok), közhiteles nyilvántartás adataival, jogerős bírósági/hatósági határozat adataival, az
elévülési időt megelőzően kiállított egyéb közokirat adataival, illetve bankszámla, értékpapírszámla adataival történhet.”
Az Artm. 239. § (5) bekezdése szerint az Art. 109. §
(3) bekezdésének második mondatát [és a kapcsolódó
(4) bekezdést] csak azokban az ellenőrzési eljárásokban
kell alkalmazni, amelyekben az adózó nyilatkozatában
megjelölt vagyongyarapodás forrásának megszerzésére
2006. szeptember 15. napját követően kerül sor. Az indítvány elbírálásakor tehát még nincs folyamatban olyan eljárás, amelyben az adózó által alkalmazható bizonyítékok
körét az Art. 109. § (3) bekezdésének jelenleg hatályos
második mondata alapján kellene meghatározni, tekintettel arra, hogy ilyen eljárás legkorábban 2012-ben indulhat.
(Így a támadott jogszabályhelyhez értelemszerűen bírói
joggyakorlat sem kapcsolódik.)
Az Artm. 239. § (5) bekezdésének hatálya alá nem tartozó ellenőrzési eljárásban az Art. 109. § (3) bekezdésének
2006. július 17-e előtt hatályos szövege alapján kell jelenleg eljárni. Ennek értelmében „[a] becsléssel megállapított
adóalaptól való eltérést az adózó hitelt érdemlő adatokkal
igazolhatja, egyebekben pedig az eljárásra az e fejezetben
foglalt rendelkezések az irányadók. Az adóhatóság az adózó által előadott tények, adatok valóságtartalmát az
adó-megállapításhoz való jog elévülési idejét megelőző
időszakra vonatkozóan is vizsgálhatja, ha az adózó állítása
szerint vagyongyarapodásának forrása ezen időszakban
keletkezett.”
4. Az Alkotmánybíróság elsőként azt az indítványi kérelmet vizsgálta, amelynek értelmében az Art. 109. §-a
szerinti becslés alkalmazása során a 109. § (3) bekezdésé
ben foglaltak az Alkotmány 2. § (1) bekezdésének és 57. §
(1) bekezdésének sérelmét eredményezik.
Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta,
hogy az Art. 109. § (3) bekezdésének fent ismertetett szabályai az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében nevesített
tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét okozzák-e.
Az Art. 109. § (1) bekezdése alapján az adóhatóság az
adó alapját is becsléssel állapítja meg, ha az adózó vagyongyarapodásával vagy az életvitelére fordított kiadásokkal
nincs arányban az adómentes, a bevallott és a bevallási kötelezettség alá nem eső, de megszerzett jövedelmének
együttes összege. Ebben az esetben – figyelemmel az ismert és adóztatott jövedelmekre is – az adóhatóságnak azt
kell megbecsülnie, hogy a vagyongyarapodáshoz és az
életvitel fedezetéül a magánszemélynek milyen összegű
jövedelemre volt szüksége. A 109. § (3) bekezdésének első
mondata értelmében pedig a becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést az adózó hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja. Az indítványozó álláspontja szerint a „hitelt érdemlő adat” kifejezés tartalma tisztázatlan. Ezzel kapcsolatban azt állította, hogy e szabályt alkalmazva a bíróságok
bizonyos bizonyítási eszközöket nem fogadnak el, illetve
egyes tények – például a vagyon készpénz formájában történő megszerzése – bizonyíthatatlanná válnak.
A 109. § (3) bekezdésének második mondata megengedi, hogy az adózó az adóhatóság által vizsgálható, – mert
elévülési időn belüli – vagyonszerzéseken túl az elévülési
időn kívül, tehát korábban szerzett vagyongyarapodásra is
hivatkozhasson, ha bizonyítja, hogy az elévülési időn túl
szerzett vagyon rendelkezésére állt az adóhatóság által
vizsgált időszakban. Amennyiben tehát az az életvitelére
fordított kiadásai vagy vagyongyarapodása forrása volt,
akkor ezzel – részben vagy egészben – meg tudja cáfolni
az Art. 109. § (1) bekezdésében említett aránytalanság
fennállását.
Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásával megállapította,
hogy a tisztességes eljáráshoz való jog alkotmányos védelemben részesül. (315/E/2003. AB határozat, ABH 2003,
1590, 1592.)
A tisztességes eljáráshoz való jog – különös tekintettel
arra, hogy a bírósághoz fordulás jogából származtatják –
alapvetően a bíróság előtti eljárásban kell, hogy érvényesüljön. Az Alkotmánybíróság több határozatában mutatott
arra rá, hogy az Alkotmány 57. § (1) bekezdése mindenkinek azt biztosítja, hogy jogait független és pártatlan bíróság előtt érvényesítse. Ebből következően „az államnak az
a kötelessége, hogy a jogok és kötelezettségek elbírálására
bírói utat biztosítson [pl. 9/1992. (I. 3.) AB határozat,
ABH 1992, 59, 67.; 59/1993. (XI. 29.) AB határozat, ABH
1993, 353, 355.; 1/1994. (I. 7.) AB határozat, ABH 1994,
29, 35.; 46/2007. (VI. 27.) AB határozat, ABH 2007, 574,
580.].” [19/2009. (II. 25.) AB határozat, ABK 2009. február, 134, 136.] Ezek a döntések rögzítik azonban azt is,
hogy „az Alkotmány 57. § (1) bekezdése a közigazgatási
eljárásokban szintén irányadó olyan követelmény, amely a
közigazgatási határozatok érdemi felülvizsgálatát biztosítja. Az Alkotmány 50. § (2) bekezdése külön kiemeli a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatának lehetőségét, következésképpen a felülvizsgálati eljárás során érvényesülő bírósági eljárás tekintetében csak ugyanazon alkotmányossági garanciák lehetnek irányadóak, mint más
eljárások esetén. Önmagában a bírói út jogszabályi deklarálása ebben az esetben sem elegendő. A lényeg abban áll,
hogy a bíróság ténylegesen mit vizsgálhat felül. Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének csak az az eljárás felel meg,
amelynek során a bíróság a perbe vitt jogokat és kötelességeket, a közigazgatási határozat során irányadó mérlegelési szempontokat érdemben elbírálhatja [32/1990.
(XII. 22.) AB határozat, ABH 1990, 145, 146.; 39/1997.
(VII. 1.) AB határozat, ABH 263, 272.].” [19/2009.
(II. 25.) AB határozat, ABK 2009. február, 134, 137.]
Az indítványozó által támadott szabály az adóhatóság
előtt folyó közigazgatási eljárásra vonatkozik. A vagyonosodási eljárásban hozott adóhatósági határozat ellen lehetőség van a közigazgatás rendszerén belül a fellebbezésre,
majd ezt követően a határozat bírósági felülvizsgálata kérhető. A bíróság ilyen esetben a polgári perrendtartásról
szóló 1952. évi III. törvény „Közigazgatási Perek” XX. fejezetének garanciális szabályai alapján jár el. Eljárása során a bíróság érdemben vizsgálja felül az adóhatóság határozatát. Amennyiben úgy találja, hogy az adóhatóság nem
hitelt érdemlő adatokat fogadott el, illetőleg hitelt érdemlő
adatokat nem fogadott el az adózó állításainak igazolásául,
az adóhatósági döntést hatályon kívül helyezi, vagy megváltoztatja. Ugyanígy jár el majd akkor, ha az Art. 109. §
(3) bekezdés második mondatában rögzített listában felsorolt bizonyítási eszközök körén az adóhatóság túlterjeszkedik, illetve az ott felsorolt valamely okiratot annak jogszabályszerűsége ellenére nem fogadja el [Art. 143. §
(1) bek.]. A bírósághoz fordulás, valamint a bíróság által
foganatosított érdemi elbírálás lehetőségét tehát a jelenlegi
jogszabályi környezet biztosítja.
Az, hogy a közigazgatási eljárás során a jogalkotó milyen bizonyítási rendet látott jónak bevezetni, nem alkotmányossági kérdés, amennyiben az Alkotmányban biztosított jogok – kiemelten az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt jog – érvényesülése biztosított. A magyar jogrendszerben nem példanélküli a bizonyítási eszközök körének korlátozása, így különösen a cégeljárásban csak okirati bizonyításnak van helye [a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi
V. törvény 32. § (2) bek.] az ingatlan-nyilvántartás és a
kapcsolódó eljárás alapelve az okirati elv (ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény 8. § és
28–29. §).
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy az indítványozó által vázolt összefüggésben az Art.
109. § (3) bekezdése nem sérti az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt jogot, így az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a vonatkozásban elutasította. Tekintettel
arra, hogy az Alkotmánybíróság a fentiekben megállapí
totta, hogy az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének sérelme
nem áll fenn, az Alkotmánybíróság elutasította azt az indítványi elemet is, amely az Art. 109. § (3) bekezdésének
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe ütközését az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének sérelmével összefüggésben,
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésére vonatkozó önálló indokolás nélkül állította.
5. Az indítványozó álláspontja szerint – a 21/1993.
(IV. 2.) AB határozatra (ABH 1993, 172., továbbiakban:
Abh3.) figyelemmel – sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, hogy az adóhatóság az Art. 109. §-a által szabályozott
vagyongyarapodásra irányuló vizsgálat keretein belül az
adózót egy részletes, vagyonával kapcsolatos kérdőív kitöltésére hívhatja fel. Az indítványozó szerint az Art.
109. §-a – az Abh3. alapján – nem hatalmazhatja fel az
adóhatóságot arra, hogy általános vagyonnyilatkozat-tételt követeljen. Amennyiben mégis levezethető az adóhatóság vagyonnyilatkozat-tétel kérésére való joga az Art.
109. §-ából, úgy az az országgyűlési biztos szerint az
Abh3.-ban hivatkozott alkotmányi rendelkezésekbe ütközik.
Az Alkotmánybíróság elsőként az indítványozó kérelmének azt a részét vizsgálta, amely szerint az adóhatóság
által a vagyonosodási eljárás elején az adózónak kiküldött
részletes kérdőív az Abh3. alapjául fekvő általános vagyonnyilatkozattal azonos. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az adóhatóság által kitölteni kért kérdőíven
történő nyilatkozat nem minősül az Abh3.-ban vizsgált általános vagyonnyilatkozatnak. Az Art. 5. § (1) bekezdése
értelmében, ha adót, adófizetési kötelezettséget, költségvetési támogatást megállapító törvény másként nem rendelkezik, adóügyekben – bizonyos, az Art. által nevesített
kivételekkel – a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény
(továbbiakban: Ket.) rendelkezéseit kell alkalmazni.
A Ket. 51. § (1) bekezdése szerint az ügyfélnek – az adózónak – joga van ahhoz, hogy az eljárás során nyilatkozatot
tegyen, vagy a nyilatkozatételt megtagadja. E jogáról a
hatóság – a hivatalból indult eljárás megindulásáról szóló
értesítésben – az ügyfelet tájékoztatja [(Ket. 29. § (5) bek.
b) pont]. A Ket. 50. § (4) bekezdése az ügyfél nyilatkozatát
a bizonyítási eszközök között nevesíti. A nyilatkozattétel
megtagadása (azaz ezen bizonyítási eszköz használata) az
ügyfélnek szabadságában áll. Ennek azonban – tekintettel
az ügyfél-nyilatkozat bizonyíték mivoltára – lehetnek az
ügyfélre nézve hátrányos következményei, hiszen a bizonyítás egyik formájától fosztja meg saját magát.
Az indítványozó által kifogásolt kérdőív az Alkotmánybíróság megítélése szerint a Ket. 51. § (1) bekezdése szerinti
nyilatkozat, amelynek benyújtásáról az ügyfél szabad mérlegelése körében dönthet. Az adóhatóság az ügyfelet nem kötelezi a kérdőív kitöltésére, a formanyomtatvány kiküldésével pusztán a Ket. 29. § (5) bekezdés b) pontjában foglalt kötelezettségének tesz eleget: jelzi az ügyfélnek, hogy nyilatkozattételi joga van, amelynek keretében a kérdőívben szereplő kérdésekre adhat választ. A vagyongyarapodási eljárás
során az ügyfél a kérdőív tartalmán túl is bármilyen témakörben nyilatkozhat, illetve az ott feltett kérdésekre a választ
megtagadhatja. Mindezzel azonban az ügyfél viseli annak
kockázatát, hogy nyilatkozata – annak hiányában – az eljárásban bizonyítékként nem lesz értékelhető.
Az Art. 109. §-ából a fentiek szerint tehát nem következik az, hogy az adóhatóság általános vagyonnyilatkozat tételére kötelezhetné az adózókat. Az adóhatóság a vagyongyarapodási vizsgálat keretében pusztán tájékoztatási kötelezettségét gyakorolja, és egyben lehetőséget ad az adózónak arra, hogy nyilatkozattételi jogosultságát már előre
az adóhatóságot érdeklő kérdésekre koncentráltan gyakorolhassa. A kérdőív egy konkrét nyilatkozat tételére enged
lehetőséget, ellentétben az Abh3.-ben vizsgált általánosan
kötelező vagyonnyilatkozattal. Mindezek miatt az Alkotmánybíróság azt az indítványi elemet, mely szerint az Art.
109. §-ának egésze az adóhatóság által alkalmazott kérdőívre vonatkozó tisztázatlan szabályozási helyzet miatt az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe ütközik, elutasította.
6. Az Alkotmánybíróság ezt követően azt az indítványi
elemet vizsgálta meg, amely szerint az, hogy a becslés
megkezdése előtt az adóhatóság nem közli külön, írásban
az adózóval a becslés alkalmazásának indokait, a jogorvoslathoz való jog sérelmét okozza, mivel az adózó nem
tud jogorvoslattal élni a becslés alkalmazása, a becslés
alkalmazását alátámasztó indokolással szemben.
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az Alkotmány
57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog immanens tartalma az érdemi határozatok vonatkozásában a
más szervhez, vagy a határozatot hozó szervezeten belüli
magasabb fórumhoz fordulás lehetősége. Nem érdemi,
nem ügydöntő határozatok esetében azonban az ilyen tartalmú jogorvoslat hiánya nem feltétlenül alkotmányellenes. [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 27, 31.]
Az Art. 109. §-a a becslés alkalmazásának egy speciális
– a vagyongyarapodás vizsgálatára irányuló, azaz egy adóellenőrzési eljárás keretein belüli – esetét írja le. A 109. §
(3) bekezdés utolsó mondata értelmében az ott szabályozottakon túl egyebekben az eljárásra az Art. „Az adóigazgatási eljárás” című VII. fejezetének rendelkezéseit kell alkalmazni. A becslést alkalmazó ellenőrzés és az azt követő
hatósági eljárás során az adóhatóság tehát az Art. vonatkozó szabályainak megfelelően jár el. A becslés módszerének alkalmazását rögzítő általános szabályokat, amelyeket
a becslés eme különleges esetében is figyelemben kell tartani, az Art. 108. §-a tartalmazza. Az Art. 108. § (2) bekezdése értelmében az adóhatóságnak kell bizonyítania azt,
hogy a becslés alkalmazásának feltételei fennállnak. Az
adóhatóság az ellenőrzés során tett megállapításait jegyzőkönyvben rögzíti [Art. 104. § (1) bek]. Ugyanebben a jegyzőkönyvben részletesen ismerteti a becslés alkalmazásának indokoltságát, illetve a vagyongyarapodásra irányuló
vizsgálat esetén az Art. 109. § (1) bekezdésben nevesített
aránytalanság fennállását. Az adózó a jegyzőkönyvre észrevételt tehet [Art. 100. § (3) bek.]. Észrevételei alapján az
adóhatóság az ellenőrzést folytathatja, és erről kiegészítő
jegyzőkönyvet készít [Art. 104. § (4) bek.]. Az ellenőrzés
befejezése után hivatalból meginduló adóhatósági eljárásra kerül sor, amelynek célja az ellenőrzés megállapításairól szóló határozat meghozatala [Art. 120. § (4) bekezdés
c) pont]. Az Art. 121. §-a rögzíti, hogy az adóhatóság, ha a
hatósági eljárást ellenőrzés előzte meg, az ellenőrzés során
feltárt tényállást veszi alapul, illetőleg, ha az a tényállás
tisztázásához szükséges, az ellenőrzés során alkalmazható
bizonyítást folytat le. A vagyonosodási vizsgálatot követő
adóhatósági eljárást az ügy érdemében hozott, azaz az adó
alapjának megállapításáról szóló határozat zárja le. Az
adóhatósági határozat, mint minden hatósági határozat, a
Ket. 72. § (1) bekezdés ea) pontjának megfelelően tartalmazza a megállapított tényállást és az elfogadott bizonyítékokat, amelyek alapjául az ellenorzést lezáró jegyzőkönyv szolgál.
A hatóság határozata ellen az adózó az Art. 136. §
(1) bekezdése értelmében fellebbezhet, majd a másodfokú
határozat bírósági felülvizsgálatát kérheti. A fellebbezésben az adózó kifogásolhatja a becslés alkalmazása kapcsán
eloterjesztett, az ellenorzés megállapításait tartalmazó
jegyzokönyvön alapuló adóhatósági bizonyítékokat, a
becslés alkalmazásának indokait. (A bírósági esetjog szerint az adózók rendszeresen támadják is fellebbezésükben/bírósági felülvizsgálat iránti kérelmükben a becslés
alkalmazhatóságára vonatkozó érveket, amely támadásokat a jogorvoslatot befogadó szervek el is bírálnak.)
Mindezek alapján megállapítható, hogy az adóhatóság
azon érveit, amellyel a becslés alkalmazását indokolta, az
adózónak lehetosége van megtámadni egy, az ellenorzést
végzo (és az annak alapján hozott határozatot megalkotó)
szervtol elkülönülo, magasabb szintu fórum elott. Így az
Alkotmány 57. § (5) bekezdésében nevesített alapjog sérelme nem állapítható meg. Az Alkotmánybíróság ezért az
indítványt e részében is elutasította.
Tekintettel arra, hogy az Alkotmánybíróság a fentiekben
megállapította, hogy az Alkotmány 57. § (5) bekezdésének
sérelme nem áll fenn, az Alkotmánybíróság elutasította azt
az indítványi elemet is, amely az Art. 109. §-a egészének az
Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe ütközését az Alkotmány
57. § (5) bekezdésének sérelmén keresztül állította.
Budapest, 2010. május 4. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
58/2017. (XII. 22.) EMMI utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva az alábbi utasítást adom ki:
1. § A  központi államigazgatási szervekről, valamint a  Kormány tagjai és az  államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII.  törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdése alapján 2018. január 1. napjától 2018. június 30. napjáig
terjedő időtartamra dr. Hankó Balázs Zoltánt az  orvos- és egészségtudományi képzést folytató felsőoktatási
intézmények fejlesztéséért felelős miniszteri biztossá nevezem ki.
2. § A miniszteri biztos feladata az orvos- és egészségtudományi képzést folytató felsőoktatási intézmények fejlesztéseinek
összehangolása, ennek keretei között különösen:
a) az orvos- és egészségtudományi képzéseket folytató felsőoktatási intézmények intézményfejlesztési
elképzeléseinek nyomon követése, koordinálása a  fenntartói által jóváhagyott intézményfejlesztési tervek
keretei között,
b) az orvos- és egészségtudományi felsőoktatási intézmények fejlesztésének szükségességére, a  fejlesztések
lehetőségeire és irányaira vonatkozó javaslatok előkészítése, a  jóváhagyott fejlesztési elképzelések szerinti
feladatok végrehajtásának összehangolása,
c) az egyetemi kórházak létrehozásával kapcsolatos feladatok koordinálása,
d) a klinikai feladatok finanszírozási kérdéseivel és az  ehhez kapcsolódó erőforrás-gazdálkodással kapcsolatos
javaslatok kialakítása,
e) az a)–d) pont szerinti feladatkörökkel összefüggésben az emberi erőforrások minisztere által meghatározott
eseti, egyedi feladatok ellátása. 3. § A miniszteri biztos egyebekben ellátja az Emberi Erőforrások Minisztériuma Szervezeti és Működési Szabályzatáról
szóló 33/2014. (IX. 16.) EMMI utasítás miniszteri biztosra vonatkozó feladatait.
4. § A  miniszteri biztos tevékenységét a  miniszter az  oktatásért felelős államtitkár útján irányítja. Az  oktatásért felelős
államtitkár a  miniszteri biztos irányításával kapcsolatos tevékenységének ellátása során szorosan együttműködik
az egészségügyért felelős államtitkárral.
5. § A miniszteri biztos a Ksztv. 38. § (9) bekezdés a) pontja szerint havi bruttó 300 000 Ft összegű díjazásra és az állami
vezetői juttatásokról szóló 275/2015. (IX. 21.) Korm. rendelet 3. § (1) bekezdés 6. pontjában meghatározott juttatásokra
jogosult.
6. § A miniszteri biztost tevékenysége ellátásában a Ksztv. 38. § (8) bekezdése szerinti titkárság nem segíti.
7. § Ez az utasítás 2018. január 1-jén lép hatályba.
8. § Hatályát veszti a miniszter biztos kinevezéséről szóló 32/2017. (VII. 24.) EMMI utasítás.
Balog Zoltán s. k.,
 emberi erőforrások minisztere


text:
1587/2015. (IX. 4.) Korm. határozata egyes, a Környezet és Energia Operatív Program 1. prioritása keretében megvalósuló projektek támogatásának növeléséről, a KEOP-1.2.0/2F/09-2010-0060 azonosító számú („Szennyvízelvezetés és tisztítás fejlesztése Ózd városában” című) projekt szakaszolásának jóváhagyásáról, valamint a projekt második szakaszában felmerülő költségek fedezetének biztosításáról.
A Kormány
 1. jóváhagyja az 1. melléklet szerint az ott felsorolt projektek támogatásának növelését,
 2. hozzájárul az  1.  melléklet szerinti projektek többlettámogatása vonatkozásában a  kötelezettségvállaláshoz
a  2007–2013 közötti programozási időszak operatív programjai eredményes zárásával összefüggő 2015. évi
feladatokra vonatkozó cselekvési tervről és a  Nemzeti Stratégiai Referencia Keret 2014. évi munkatervéről szóló
1051/2014. (II. 7.) Korm. határozat módosításáról szóló 1014/2015. (I. 22.) Korm. határozat I.8. pontja alapján,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: az 1. melléklet szerint
3. egyetért a KEOP-1.2.0/2F/09-2010-0060 azonosító számú, „Szennyvízelvezetés és tisztítás fejlesztése Ózd városában”
című projekt – a  2007–2013 programozási időszakban az  Európai Regionális Fejlesztési Alapból, az  Európai
Szociális Alapból és a  Kohéziós Alapból származó támogatások felhasználásának rendjéről szóló 4/2011. (I. 28.)
Korm. rendelet 2. § (1) bekezdés 25b. pontja szerinti – szakaszolásával,
4. egyetért a 3. pont szerinti projekt forrásszerkezetének 2. melléklet szerinti módosításával,
 5. hozzájárul a 3. pont szerinti projekt első szakasza tekintetében a támogatási szerződés módosításához a 2. melléklet
szerint,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: azonnal 6. hozzájárul a 3. pont szerinti projekt második szakaszára vonatkozó támogatási szerződés megkötéséhez,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: a Környezeti és Energiahatékonysági Operatív Programban (a továbbiakban: KEHOP) a 3. pont
szerinti projektre vonatkozó felhívás megjelenését követően azonnal
 7. felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy a KEHOP-pal összefüggő tervezési dokumentumok előkészítése során
vegye figyelembe a 3. pont szerinti projekt 2. mellékletben meghatározott költségeit,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: folyamatos
8. visszavonja
a) a Környezet és Energia Operatív Program 2011–2013. évekre szóló akcióterve 1. prioritásának módosításáról,
valamint a  prioritás keretében megvalósuló egyes projektek támogatásának növeléséről szóló
1530/2014. (IX. 18.) Korm. határozat 2. mellékletében foglalt táblázat 6. sorát, valamint
b) a Környezet és Energia Operatív Program 2011–2013. évekre szóló akcióterve 1. prioritásának módosításáról,
valamint a  prioritás keretében megvalósítani tervezett egyes projektjavaslatok támogatásának
jóváhagyásáról és a  prioritás keretében megvalósuló projektek támogatásának növeléséről szóló
1725/2014. (XII. 5.) Korm. határozat 3. mellékletében foglalt táblázat 8. sorát.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
114/2013. (VII. 17.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2013. július 10-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továbbiakban: régi Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva dr. L. S. magánszemély (a továbbiakban: beadványozó) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a  Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – a  Kúriához címzett kifogást
lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest, Pf. 2;
fax: 06-1-7950-143). A bírósági eljárásban az ügyvédi képviselet kötelező. A  jogi szakvizsgával rendelkező személy
saját ügyében ügyvédi képviselet nélkül is eljárhat. A bírósági eljárás nem tárgyi illetékmentes. Az  illeték mértéke
15 000 Ft. A kifogás benyújtóját tárgyi illetékfeljegyzési jog illeti meg.
Indokolás I. Beadványozó 2013. június 27-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az  Országos Választási Bizottsághoz
az  országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998.  évi III.  törvény (a  továbbiakban: Nsztv.) 2.  §-a
szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő szerepelt:
„egyetért-e ön azzal, hogy azok a  hivatalos személyek (bírók, ügyészek, kormány- és köztisztviselők, országgyűlési
képviselők, ovB tagok, stb.) akiknek a  szándékos hivatali visszaélése következtében a  közjegyzői kamara és a  bírósági
végrehajtói kamara 2012.01.01.-ig, valamint az  ügyvédi kamara napjainkig semmis szervezetként jogellenesen
működhetett, illetve működhet, azok a  jelenlegi teljes vagyonukkal és a  jövőbeni minden jellegű jövedelmük /beleértve
nyugdíjuk/ 50,-%-ával, egyetemlegesen kötelesek legyenek helytállni a  kb. 50-60 millió semmisnek minősülő bírósági,
közigazgatási ítélet-határozat-végzés semmisége következtében fizetendő sok-sok milliárdos állami kártérítés terheinek
csökkentése érdekében?”
Magyarország Alaptörvénye (a  továbbiakban: Alaptörvény) XIII.  cikk (1)  bekezdése szerint mindenkinek joga van
a  tulajdonhoz és örökléshez. Az  Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy a  kezdeményezésben szereplő
ilyen mértékű vagyoni helytállás az  Alaptörvényben meghatározott tulajdonhoz való jogot nagymértékben
szűkítené. Mindezek alapján a Bizottság megállapítja, hogy a kérdésben megtartásra kerülő országos népszavazás
eredményének az Országgyűlés csak úgy tudna eleget tenni, ha ezt az Alaptörvényben meghatározott alkotmányos
jogot korlátozná. Mindezek alapján a  Bizottság álláspontja, hogy a  kérdés az  Alaptörvény módosítását tenné
szükségessé, ami viszont az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontja alapján tiltott tárgykör, így a kérdésben nem
tartható népszavazás.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy a  kezdeményezésben foglalt kérdés az  Nsztv. 13.  §
(1)  bekezdésében foglalt egyértelműségi követelménynek sem felel meg. Az  egyértelműség követelménye
azt jelenti, hogy a  népszavazásra szánt kérdésnek egyértelműen megválaszolhatónak kell lennie. Ahhoz, hogy
a  választópolgár a  népszavazásra feltett kérdésre egyértelműen tudjon válaszolni az  szükséges, hogy a  kérdés
világos és kizárólag egyféleképpen legyen értelmezhető, a kérdésre igennel vagy nemmel lehessen felelni.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az aláírásgyűjtő íven feltüntetett kérdés rendkívüli hosszúsága
és bonyolult megfogalmazása miatt a  választópolgárok számára nehezen érthető, továbbá a  kezdeményezésben
használt megfogalmazás többszörösen összetett és olyan szövevényes, amely kizárja, hogy az  akár
a választópolgárok akár a jogalkotó számára egyértelműen értelmezhető legyen.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja továbbá, hogy kezdeményezés azért sem egyértelmű, mivel
kezdeményezés több kérdést tartalmaz, ugyanis egyszerre a  „bírók, ügyészek, kormány- és köztisztviselők,
országgyűlési képviselők, OVB tagok, stb.” vonatkozásában kellene a  választópolgároknak véleményt nyilvánítani.
A  felsorolás egyes elemei tekintetében viszont nincs lehetőségük a  választópolgároknak külön-külön döntést
hozniuk a kezdeményezésekről.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja továbbá, hogy a kérdés megtévesztő is, mert az „a szándékos hivatali
visszaélése következtében” kifejezés használatával azt sugallja, mintha az említett hivatalos személyek a kérdésben
említett jogsértést elkövették volna.
A kérdés egyértelműségének megállapításakor továbbá azt is vizsgálni kell, hogy a népszavazás eredménye alapján
az  Országgyűlés – az  akkor hatályban lévő jogszabályok szerint – el tudja-e dönteni, hogy terheli-e jogalkotási
kötelezettség, és ha igen, milyen jogalkotásra köteles.
Fentiek alapján az  Országos Választási Bizottság – az  Nsztv. 10.  § b) és c)  pontja alapján, mivel a  kérdésben nem
lehet országos népszavazást tartani, továbbá a  kérdés megfogalmazása nem felel meg a  törvényben foglalt
követelményeknek – az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
II. A határozat az  Alaptörvény XIII.  cikk (1)  bekezdésén és 8.  cikk (3)  bekezdés a)  pontján, az  Nsztv. 2.  §-án, a  10.  §
b) és c)  pontján, 13.  § (1)  bekezdésén, a  választási eljárásról szóló 2013.  évi XXXVI.  törvény 349.  § (1)  bekezdés
c) pontján, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a régi Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén, az illetékekről szóló tájékoztatás
az 1990. évi XCIII. törvény 37. § (1) bekezdésén, 39. § (3) bekezdés d) pontján, 42. § (1) bekezdés g) pontján, valamint
a 62. § (1) bekezdés s) pontján alapul.
Dr. Bordás vilmos s. k.,
 az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
1099/2018. (III. 19.) Korm. határozata a bölcsődei kiegészítő támogatásról.
A Kormány
 1. az államháztartásról szóló 2011.  évi CXCV.  törvény (a  továbbiakban: Áht.) 33.  § (1)  bekezdésében meghatározott
jogkörében eljárva elrendeli a  Magyarország 2018.  évi központi költségvetéséről szóló 2017.  évi C.  törvény
(a  továbbiakban: Kvtv.) 1.  melléklet IX. Helyi önkormányzatok támogatásai fejezet címrendjének az  51. Bölcsődei
kiegészítő támogatás címmel történő kiegészítését;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
belügyminiszter Határidő: azonnal
 2. az Áht. 33.  § (2)  bekezdésében meghatározott jogkörében eljárva – a  bölcsődei kiegészítő támogatás biztosítása
céljából – elrendeli a  Kvtv. 1.  melléklet IX. Helyi önkormányzatok támogatásai fejezet, 1. A  helyi önkormányzatok
általános működésének és ágazati feladatainak támogatása cím terhére, a  Kvtv. 1.  melléklet IX. Helyi
önkormányzatok támogatásai fejezet, 51. Bölcsődei kiegészítő támogatás cím javára 13 500 000 000 forint egyszeri
átcsoportosítását, az 1. melléklet szerint;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
belügyminiszter Határidő: azonnal
 3. egyetért azzal, hogy a  2.  pontban meghatározott támogatás megállapítására, folyósítására, felhasználására és
elszámolására a bölcsődei kiegészítő támogatásról szóló 46/2018. (III. 19.) Korm. rendelet szerint kerüljön sor.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök