text:
151/2010. (VII. 14.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Fővárosi Közgyűlés által alkotott, a települési szilárd
hulladékgazdálkodással összefüggő önkormányzati feladatokról, különösen a települési szilárd hulladékkal
kapcsolatos hulladékkezelési közszolgáltatásról szóló 61/2002. (X. 18.) Főv. Kgy. rendelet 15. § (3) bekezdése és 38. §
(1) bekezdés c) pontja alkotmányellenes, ezért azokat a kihirdetés napjával megsemmisíti.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. A Közép-Magyarországi Regionális Közigazgatási Hivatal vezetője – miután a Fővárosi Közgyűlés törvényességi
észrevételével nem értett egyet – 2008. februárjában a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény
(a továbbiakban: Ötv.) 99. § (2) bekezdés a) pontjában foglalt hatáskörében eljárva az Alkotmánybírósághoz fordult.
2008. február 12-én kelt indítványában a hivatalvezető a Fővárosi Közgyűlés által alkotott, a települési szilárd
hulladékgazdálkodással összefüggő önkormányzati feladatokról, különösen a települési szilárd hulladékkal
kapcsolatos hulladékkezelési közszolgáltatásról szóló 61/2002. (X. 18.) Főv. Kgy. rendelet (a továbbiakban Ör.) 15. §
(3) bekezdése és 38. § (1) bekezdés c) pontja felülvizsgálatát kérte, mivel úgy véli, hogy az Ör. hivatkozott rendelkezései
magasabb szintű jogszabályi rendelkezésekbe ütköznek, így törvénysértők, és ezáltal az Alkotmány 44/A. §
(2) bekezdésével sem összeegyeztethetők.
A hivatalvezető indítványa indokolásaként előadja, hogy az Ör. hivatkozott rendelkezései a gazdálkodó szervezetek
gazdasági tevékenységével összefüggésben keletkezett hulladékának begyűjtése, kezelése tekintetében
a közszolgáltatás alóli mentesülés körét leszűkíti oly módon, hogy arra csak a „kizárólag gazdasági tevékenységgel”
összefüggésben keletkezett hulladék esetében ad lehetőséget. Annak meghatározását pedig, hogy mely hulladék
nem tartozik ebbe a körbe a rendelet példálózó jellegű felsorolásban rögzíti. Az indítványozó úgy véli, hogy
a gazdasági tevékenységgel összefüggésben keletkezett hulladék tekintetében ilyen irányú megkülönböztetést tenni
nem lehet: ezt az érvet – szerinte – a Hgt. 12. §-a és 13. §-a is alátámasztja.
Jogsértőnek tartja továbbá azt is, hogy az Ör. 15. § (3) bekezdése megalkotásával a Fővárosi Közgyűlés túlterjeszkedett
a rendeletalkotási felhatalmazáson, mivel a „kizárólag gazdasági tevékenységével összefüggésben keletkezett
hulladék” fogalmát kísérli meg meghatározni, illetve értelmezni. Ezt pedig a Hgt. 23. §-a nem teszi lehetővé.
II. 1. Az indítványozó az Alkotmány alábbi rendelkezésére alapította érvelését:
„44/A. § (…)
(2) A helyi képviselőtestület a feladatkörében rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb szintű
jogszabállyal.”
2. A Hgt. indítványozó által felhívott rendelkezései: „A felhasználó kötelezettségei
12. § (1) A felhasználó köteles a szervezett hulladékbegyűjtést – ideértve a szelektív hulladékbegyűjtési rendszereket is –
igénybe venni.
(2) Azok a gazdálkodó szervezetek, amelyeknek felhasználói tevékenysége során hulladék képződik, az (1) bekezdés
szerinti kötelezettség alól mentesülnek, ha a hulladék kezeléséről a hulladék termelőjére vonatkozó szabályok szerint
gondoskodnak.
(3) Törvényben meghatározott esetekben a felhasználó köteles a hulladékká vált terméket az annak visszavételére
kötelezettnek, illetve feljogosítottnak visszaszolgáltatni.
A hulladék termelőjének, birtokosának kötelezettségei
13. § (1) A hulladék termelője, birtokosa a tevékenysége gyakorlása során keletkező, illetőleg más módon a birtokába
kerülő hulladékot köteles gyűjteni, továbbá hasznosításáról vagy ártalmatlanításáról gondoskodni.
(2) A hasznosításra vagy ártalmatlanításra vonatkozó kötelezettségét a kötelezett
a) jogszabályokban meghatározott feltételekkel, megfelelő hasznosító vagy ártalmatlanító eljárás, berendezés,
létesítmény alkalmazásával saját maga teljesíti, vagy
b) az erre feljogosított és engedéllyel rendelkező kezelőnek történő átadással, a kezelés költségeinek megfizetésével
teljesíti.”
„A települési önkormányzatok kötelezettségei
21. § (1) A települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként az ingatlantulajdonosoknál keletkező
települési hulladék kezelésére hulladékkezelési közszolgáltatást (a továbbiakban: közszolgáltatás) szervez, és tart
fenn.
(2) Gazdálkodó szervezet akkor köteles a közszolgáltatás igénybevételére, ha a gazdasági tevékenységével
összefüggésben keletkezett települési hulladékának kezeléséről
a) a 13. §-ban foglaltaknak megfelelően nem gondoskodik, vagy
b) azon a településen, ahol a gazdálkodó szervezet települési hulladéka keletkezik, a közszolgáltatás keretében
nyújtott települési hulladékkezelés – a felügyelőség által igazoltan – környezeti szempontból a 13. §-ban
meghatározottaknál lényegesen kedvezőbb megoldással történik.”
3. Az Ör. érintett rendelkezései:
„15. §
(…)
(3) Gazdálkodó szervezet a kizárólag gazdasági tevékenységével összefüggésben keletkezett, nem hasznosított
települési szilárd hulladéka vonatkozásában – függetlenül attól, hogy ezen hulladékot (hulladékhányadot)
anyagfajtánként elkülönítetten, vagy nem elkülönítetten gyűjti – akkor köteles a közszolgáltatás igénybevételére,
ha annak ártalmatlanításáról a (2) bekezdésben foglaltak szerint nem gondoskodik, vagy kezeléséről a Hgt. 13. §-ában
foglaltaknak megfelelően nem gondoskodik, vagy a közszolgáltatás keretében nyújtott települési hulladékkezelés
– felügyelőség által igazoltan – környezeti szempontból a Hgt. 13. §-ában meghatározottaknál lényegesen kedvezőbb
megoldással történik. Nem tekintendő kizárólag gazdasági tevékenységgel összefüggésben keletkezett hulladéknak
az a települési szilárd hulladék (hulladékhányad),
a) amely olyan gazdálkodó szervezetnél képződik, amelynek tevékenysége magasabb szintű jogszabályi előírás
szerint nem minősül gazdasági tevékenységnek, vagy
b) amely gazdasági tevékenységtől függetlenül keletkezik (például a gazdálkodó szervezet tulajdonában, birtokában,
használatában lévő olyan ingatlanon, ahol a gazdálkodó gazdasági tevékenységet nem végez: munkásszálló,
vendégház, üdülő, üzemen kívül helyezett ipari létesítmény stb. vagy olyan ingatlanrészen, ahol gazdasági
tevékenység nem folyik: bevásárlóközpontok, üzletközpontok közösségi területei stb.) vagy
c) amelyből az elszállításra történő átadásig nem került elkülönítésre a kizárólag gazdasági tevékenységgel
összefüggésben keletkezett hulladék, vagy
d) amely az a)–c) pontok szerint képződött és kezelt hulladékból a hasznosítható anyagfajták kigyűjtését és
hasznosításra átadását követően fennmaradt.”
„38. § (1) A hulladékkezelési közszolgáltatás nem terjed ki
(…)
c) a jelen rendelet 15. § (2) és (3) bekezdésében foglaltak szerint és feltételek teljesülése esetén a kizárólag gazdasági
tevékenységgel összefüggésben keletkezett települési szilárd hulladékra,”
III. Az indítvány az alábbiak szerint megalapozott.
1. A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) 8. § (1) bekezdése szerint a köztisztaság
és a településtisztaság biztosítása a települési önkormányzatok feladatkörébe tartozik. E feladat ellátásának szervezett
módja a településen keletkezett szilárd és folyékony hulladék összegyűjtésére, elszállítására, ártalommentes
elhelyezésére irányuló tevékenység intézményes, közszolgáltatás formájában történő biztosítását jelenti. A Hgt. 22. §
(2) bekezdése értelmében a helyi önkormányzat szabadon dönt arról, hogy e közszolgáltatás ellátását önállóan vagy
más önkormányzatokkal együttműködve valósítja meg, gazdálkodó szerv létrehozásával, vagy hulladékkezelő
létesítmény üzemben tartásával. A Hgt. az önkormányzat döntési szabadságát annyiban korlátozza, hogy 27. §-ának
(3) bekezdésében meghatározza, hogy milyen elvárásoknak megfelelő hulladékkezelő végezheti a közszolgáltatást,
továbbá 27. §-ának (4) bekezdése arról rendelkezik, hogy főszabály szerint a hulladékkezelési közszolgáltatás, vagy
egyes elemei ellátására közbeszerzései eljárást kell lefolytatni.
A Hgt. 23. §-a a helyi önkormányzat képviselő-testületének a hulladékkezelési közszolgáltatást érintően
rendeletalkotási kötelezettséget ír elő. A rendeletnek tartalmaznia kell a helyi közszolgáltatás tartalmát,
a közszolgáltatással ellátott terület határait; a közszolgáltató megnevezését, illetőleg annak a működési területnek
a határait, amelyen belül a közszolgáltató a közszolgáltatást rendszeresen köteles ellátni; a közszolgáltatás ellátásának
rendjét és módját, a közszolgáltató és az ingatlantulajdonos ezzel összefüggő jogait és kötelezettségeit – beleértve
az egyes ingatlanfajtákra vonatkozó speciális szabályokat –, a szolgáltatásra vonatkozó szerződés egyes tartalmi
elemeit; a közszolgáltatás keretében kötött szerződés létrejöttének módját, valamint a közszolgáltatás
igénybevételének módját és feltételeit; a közszolgáltatással összefüggő települési önkormányzati feladat- és
hatáskört; az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét,
megfizetésének rendjét, az esetleges kedvezmények eseteit vagy a szolgáltatás ingyenességét; a közszolgáltatással
összefüggő személyes adatok (közszolgáltatást igénybe vevő neve, lakcíme, születési helye és ideje, anyja neve)
kezelésére vonatkozó rendelkezéseket; a gazdálkodó szervezet számára a gazdasági tevékenységével
összefüggésben keletkezett, nem elkülönítetten gyűjtött és a Hgt. 13. §-a alapján nem hasznosított vagy
ártalmatlanított hulladéka tekintetében a közszolgáltatás kötelező igénybevételét. A Fővárosi Közgyűlés a Hgt.-ben
előírt jogalkotási kötelezettségének kívánt eleget tenni az Ör. megalkotásával.
Az Ör. 15. § (3) bekezdése arról rendelkezik, hogy a „[g]azdálkodó szervezet a kizárólag gazdasági tevékenységével
összefüggésben keletkezett, nem hasznosított települési szilárd hulladéka vonatkozásában – függetlenül attól, hogy
ezen hulladékot (hulladékhányadot) anyagfajtánként elkülönítetten, vagy nem elkülönítetten gyűjti – akkor köteles
a közszolgáltatás igénybevételére, ha annak ártalmatlanításáról a (2) bekezdésben foglaltak szerint nem gondoskodik,
vagy kezeléséről a Hgt. 13. §-ában foglaltaknak megfelelően nem gondoskodik, vagy a közszolgáltatás keretében
nyújtott települési hulladékkezelés – felügyelőség által igazoltan – környezeti szempontból a Hgt. 13. §-ában
meghatározottaknál lényegesen kedvezőbb megoldással történik”, illetve definiálja azon hulladékkört, amely nem
tekinthető a gazdálkodó szervezet kizárólag gazdasági tevékenységével összefüggésben keletkezett hulladéknak.
A gazdálkodó szervezetnél képződött hulladékot tehát az Ör. két csoportra osztja: a fogyasztási, és a termelési
hulladékra. Az Ör. szövegkörnyezetéből kitűnik, hogy fogyasztási hulladék alatt a gazdálkodó szervezetnél keletkező,
nem ipari vagy egyéb tevékenységből származó, hanem a mindenütt képződő „rendes” hulladékot kell érteni.
A termelési hulladék pedig a kitermelő, feldolgozó és szolgáltató (gazdasági) tevékenységből származó hulladék,
amely a különböző termelési tevékenységek során keletkezik: az ipar, a mezőgazdaság vagy bizonyos szolgáltatások
területén.
A Hgt. 12. § (1) bekezdése szerint „[a] felhasználó köteles a szervezett hulladékbegyűjtést – ideértve a szelektív
hulladékbegyűjtési rendszereket is – igénybe venni”. E kötelezettség alól azok a gazdálkodó szervezetek
mentesülhetnek, amelyek a hulladék kezeléséről a hulladék termelőjére vonatkozó szabályok szerint gondoskodnak
[Hgt. 12. § (2) bekezdés]. A törvény értelmében a hulladék termelője, birtokosa a tevékenysége gyakorlása során
keletkező, illetőleg más módon a birtokába kerülő hulladékot köteles gyűjteni, továbbá hasznosításáról vagy
ártalmatlanításáról gondoskodni. A hasznosítási vagy ártalmatlanítási kötelezettséget vagy saját maga teljesíti
a jogszabályokban meghatározott feltételekkel, megfelelő hasznosító vagy ártalmatlanító eljárás, berendezés,
létesítmény alkalmazásával, vagy az erre feljogosított és engedéllyel rendelkező kezelőnek történő átadással, a kezelés
költségeinek megfizetésével oldja meg [Hgt. 13. § (1)–(2) bekezdés].
Ha a gazdálkodó szervezet a gazdasági tevékenységével összefüggésben keletkezett települési hulladékának
kezeléséről a Hgt. – fentebb már idézett – 13. §-ában foglaltaknak megfelelően nem gondoskodik, illetve ha működési
helyén a közszolgáltatás keretében nyújtott települési hulladékkezelés – az illetékes felügyelőség által igazoltan –
környezeti szempontból a Hgt. 13. §-ában meghatározottaknál lényegesen kedvezőbb megoldással történik,
a gazdálkodó szervezet köteles a közszolgáltatást igénybe venni.
A Hgt. fent idézett előírásainak összevetéséből megállapítható, hogy a gazdálkodó szervezet gazdasági
tevékenységével összefüggésben keletkezett hulladéka tekintetében – függetlenül attól, hogy termelési vagy
fogyasztási hulladékról van szó –, akkor nem köteles a közszolgáltatóval szerződést kötni ha (1) a települési szilárd
hulladék hasznosítását vagy ártalmatlanítását saját maga teljesíti; vagy (2) a hulladékot hasznosítás, ártalmatlanítás
céljából átadja az arra feljogosított és engedéllyel rendelkező kezelőnek; illetve (3) ha nem igazolható, hogy
a közszolgáltatás keretében nyújtott hulladékkezelés a gazdasági társaság által választott megoldásnál lényegesen
kedvezőbb módon történik. Az Ör. a törvényben foglalt kivételek körét szűkíti azzal, hogy a gazdálkodó
szervezeteknek a hulladékkezelési közszolgáltatás kötelező igénybevételétől való eltérést csak a „gazdasági
tevékenységgel összefüggésben keletkezett szilárd hulladék” tekintetében engedi meg. A „gazdasági tevékenységgel
összefüggésben keletkezett szilárd hulladék” fogalmát az Ör. vizsgált rendelkezése közvetve definiálja is. Eszerint
„[n]em tekintendő kizárólag gazdasági tevékenységgel összefüggésben keletkezett hulladéknak az a települési szilárd
hulladék (hulladékhányad),
a) amely olyan gazdálkodó szervezetnél képződik, amelynek tevékenysége magasabb szintű jogszabályi előírás szerint
nem minősül gazdasági tevékenységnek, vagy
b) amely gazdasági tevékenységtől függetlenül keletkezik (például a gazdálkodó szervezet tulajdonában, birtokában,
használatában lévő olyan ingatlanon, ahol a gazdálkodó gazdasági tevékenységet nem végez: munkásszálló,
vendégház, üdülő, üzemen kívül helyezett ipari létesítmény stb. vagy olyan ingatlanrészen, ahol gazdasági
tevékenység nem folyik: bevásárlóközpontok, üzletközpontok közösségi területei stb.) vagy
c) amelyből az elszállításra történő átadásig nem került elkülönítésre a kizárólag gazdasági tevékenységgel
összefüggésben keletkezett hulladék, vagy
d) amely az a)–c) pontok szerint képződött és kezelt hulladékból a hasznosítható anyagfajták kigyűjtését és
hasznosításra átadását követően fennmaradt.”
Az Ötv. 16. § (1) bekezdése értelmében a képviselő-testület a törvény által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok
rendezésére, továbbá törvény felhatalmazása alapján, annak végrehajtására önkormányzati rendeletet alkot. Az itt
vizsgált Ör. a Hgt. végrehajtására alkotott rendelet. A hulladék fogalmát a Hgt., valamint a hulladékok jegyzékéről szóló
16/2001. (VII. 18.) KöM. rendelet határozza meg. A hulladék fogalmának eltérő meghatározására az említett
jogszabályok a helyi önkormányzatok képviselő-testületeinek nem adnak felhatalmazást. A Hgt. 23. §-a taxatíve
meghatározza, hogy a hulladékgazdálkodás körében mely tárgyköröket érintően alkothat a helyi önkormányzat
képviselő-testülete rendeletet. Így az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a képviselő-testület a jelen esetben
túllépte az Ötv. 16. § (1) bekezdésében foglalt rendeletalkotási hatáskörét, ezért az Ör. 15. § (3) bekezdése
törvényellenes, és így az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésébe ütközik. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság
az Ör. 15. § (3) bekezdését megsemmisítette.
2. Az Ör. fent vizsgált rendelkezéséhez szorosan kapcsolódik az Ör. 38. § (1) bekezdés c) pontja, amely a közszolgáltatás
kötelező igénybevétele alóli kivételként szintén csak a gazdálkodó szervezetek kizárólag gazdasági tevékenysége
körében keletkezett hulladékát szabályozza. Tekintettel a szoros tartalmi összefüggésre, valamint arra, hogy az Ör.
15. § (3) bekezdésének a megsemmisítésével az Ör. hivatkozott rendelkezése tartalmilag kiüresedne,
az Alkotmánybíróság a rendelkező részben foglaltak szerint az Ör. e rendelkezését is – az Ör. 15. § (3) bekezdésénél
kifejtettekkel egyező indokokkal, és azonos időbeli hatállyal – megsemmisítette.
Az Alkotmánybíróság a jelen határozat Magyar Közlönyben történő közzétételét az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény 41. §-a alapján rendelte el.
Budapest, 2010. július 12. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Bragyova András s. k.,
alkotmánybíró előadó alkotmánybíró


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
4/2015. (VII. 31.) SZTNH utasítása a Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala kockázatkezelési szabályzatáról.
A költségvetési szervek belső kontrollrendszeréről és belső ellenőrzéséről szóló 370/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 2. § n) pont
na) alpontjára, 3. § b) pontjára és 7. §-ára figyelemmel a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23. § (4) bekezdés c) pontjában
foglaltakkal összhangban a belső kontrollrendszer részeként a kockázatkezelés eljárásrendjére a következő utasítást adom ki:
Az utasítás hatálya 1. § (1) Az utasítás személyi hatálya a  Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala (a továbbiakban: Hivatal) határozatlan vagy
határozott időre kinevezett kormánytisztviselőire és a munkavállalóira terjed ki.
(2) Az utasítás tárgyi hatálya a  Hivatal működésével kapcsolatosan felmerülő kockázatok azonosítására, lajstromba
vételére, kiértékelésére, elemzésére, az  értékelési skála alapján érzékenységi küszöb megállapítására, valamint
a küszöb feletti értékek tekintetében intézkedési terv készítésére, a kockázatkezeléssel kapcsolatos további döntések
meghozatalára, illetve azok nyilvántartására terjed ki.
Az utasítás célja 2. § Az utasítás célja a  Hivatal kockázatkezelési rendszere kialakításának és kockázatkezelési eljárásának szabályozása,
amely a  kockázati tényezők meghatározását és felmérését, azok értékelését, elemzését, a  kockázatokra adott
válaszreakciókat és a kockázatok évenkénti felülvizsgálatát foglalja magában.
A kockázat fogalma és típusai 3. § (1) Ezen utasítás alkalmazásában kockázat: minden olyan esemény, tevékenység vagy tevékenység elmulasztása,
amelynek bekövetkezése negatív irányban befolyásolja a  Hivatal céljainak elérését. A  kockázatok eredője lehet
hátrányos események bekövetkezése vagy az, hogy a kedvező lehetőségek realizálása nem történik meg.
(2) Kockázat lehet különösen:
a) olyan esemény vagy tevékenység, amelynek a  Hivatal igazgatási feladatainak ellátására és terv szerint
előirányzott célkitűzéseire lényegi hatása van,
b) véletlenszerű esemény, hiányos információ vagy ismeret,
c) eredendő kockázat, amely a célok megvalósítása során fellépő hibák előfordulásának kockázata,
d) az ellenőrzés hiánya, illetve az ellenőrzések gyengesége.
(3) A kockázatok típusai az alábbiak, amelyek részletes leírását a melléklet tartalmazza:
a) külső kockázatok,
b) belső kockázatok.
A kockázatkezelési tevékenység folyamata 4. § A kockázatkezelési tevékenység folyamata magában foglalja a kockázati tényezők beazonosítását, lajstromba vételét,
a kockázatok értékelését, az elfogadható kockázati szint meghatározását, a kockázatokhoz kapcsolódó lehetséges
reakciók (kockázatkezelés módjának meghatározása vagy tudatosan vállalt kockázatként besorolása) azonosítását,
a  kritikus kockázatok tekintetében intézkedési terv készítését, a  végrehajtás követését és a  kockázatkezelési
tevékenység folyamatának felülvizsgálatát.
A kockázati tényezők beazonosítása, lajstromba vétele 5. § A kockázati tényezők beazonosítása annak megállapítását jelenti, hogy melyek a  Hivatal főosztályokra lebontott
célkitűzéseit veszélyeztető fő kockázatok. A  kockázatazonosítás előfeltétele a  szervezeti egységek stratégiai
célkitűzéseinek, tevékenységeinek, működési folyamatainak alapos ismerete. A  kockázatokat csak ezen ismeretek
alapján lehet felismerni és azonosítani.
6. § (1) Az értékelést végző szervezeti egység vezetői (a továbbiakban: értékelő vezetők) a főosztályukra lebontott stratégiai
célkitűzések megvalósítása során felmerülő kockázatokat felmérik, számba veszik, és megküldik a  Gazdálkodási
Főosztály kockázatkezeléssel foglalkozó munkatársa (a továbbiakban: GF munkatárs) részére.
(2) A GF munkatárs az értékelő vezetők által készített listákat összesíti, a kockázatok felsorolásában esetlegesen előforduló
átfedéseket kiszűri, és az így elkészült kockázati lajstromot megküldi az értékelő vezetőknek értékelés céljából.
7. § A kockázati lajstrom tartalmazza a kockázat típusát, megnevezését, megnyilvánulási formáját, azonosítását (részletes
leírását), az értékelő szervezeti egység megnevezését, a bekövetkezés valószínűsége és a célokra gyakorolt hatása
szerint annak értékét (a kockázat értékelését), továbbá, hogy az értékelő vezető véleménye szerint intézkedést igényel
vagy sem.
A kockázatok értékelése 8. § A kockázatok értékelésének célja annak megállapítása, hogy a  beazonosított kockázatok milyen mértékben
befolyásolják a Hivatal fő célkitűzéseit.
9. § (1) Az értékelés során az  értékelő vezetők az  általuk korábban számba vett és a  kockázati lajstromban szereplő
kockázatokat egyrészt a bekövetkezés valószínűsége, másrészt a célokra gyakorolt hatása alapján ötfokozatú skálán
értékelik az alábbiak szerint:
a) bekövetkezés valószínűsége:
1: elhanyagolható
2: alacsony
3: közepes
4: magas
5: kiemelkedő
b) célokra gyakorolt hatása:
1: elhanyagolható
2: alacsony
3: közepes
4: magas
5: kiemelkedő
(2) A GF munkatárs az  értékelő vezetők által a  bekövetkezés valószínűsége és a  célokra gyakorolt hatása értékének
szorzataként kiszámítja az egyes kockázati tényezők értékét.
(3) A fentiek szerint elkészült értékelést a Gazdálkodási Főosztály vezetője ellenőrzi, és megküldi jóváhagyásra a Hivatal
elnöke részére azzal, hogy javaslatot tesz az érzékenységi küszöb (elfogadható kockázati szint) meghatározására.
Az elfogadható kockázati szint meghatározása 10. § A Hivatal elnöke a kockázati lajstromban szereplő értékek alapján a Hivatal egészére és azon belül az egyes folyamatok,
illetve szervezeti egységek sajátosságaira tekintettel meghatározza az  érzékenységi küszöböt, azt a  kockázati
tűréshatárt, amely felett szükséges a kockázatokat kezelni.
A kritikus tényezők kezelésére kockázatkezelési intézkedési terv készítése
11. § (1) A megállapított kockázati tűréshatárt el nem érő kockázatokat a Hivatal tudatosan vállalt kockázatként kezeli, azok
csökkentésére intézkedési tervet nem készít.
(2) A kockázati tűréshatárt elérő vagy meghaladó kockázatok tekintetében a  Hivatal elnöke által jóváhagyott,
a  kockázatkezelés módját, végrehajtási idejét és az  azért felelős személy megjelölését tartalmazó intézkedési terv
készül.
(3) Az értékelő vezetők a kockázatok kezelésének módját minden egyes kockázatra külön-külön határozzák meg.
 (4) A kockázatok kezelése történhet a kockázati okok megszüntetésével, a következmény áthárításával vagy a kockázat
tűrésével (tudatosan vállalt kockázat). Az  egyes intézkedéseket az  erről vezetett, 14.  §-ban írt nyilvántartásban
rögzíteni kell.
Az intézkedések megvalósításának nyomon követése és a kockázatkezelés nyilvántartása
12. § A GF munkatárs tájékoztatja az értékelő vezetőt a kockázatok csökkentése érdekében jóváhagyott intézkedésekről.
13. § (1) A kockázatkezelési intézkedések végrehajtása, illetve annak ellenőrzése az értékelő vezetők feladata.
 (2) Az értékelő vezetők rendszeresen tájékoztatják a GF munkatársát a végrehajtott kockázati intézkedésekről.
14. § Az intézkedések végrehajtásáról a GF munkatársa vezet nyilvántartást.
Záró rendelkezések 15. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
16. § (1) A kockázatkezelési tevékenység felülvizsgálatáról, az  utasítás tartalmi aktualizálásáról és karbantartásáról
a GF munkatárs előterjesztése alapján a Gazdálkodási Főosztály köteles gondoskodni.
(2) A felülvizsgálatot legalább 3 évente el kell végezni, amelynek eredményeképpen szükség esetén kezdeményezni kell
az utasítás módosításának vagy új utasításnak a kiadását.
Dr. Bendzsel Miklós s. k.,
 a Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala
 elnöke


text:
31/2015. (VII. 21.) EMMI utasítása az Egészségügyi Nyilvántartási és Képzési Központ Szervezeti és Működési Szabályzatáról.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a  Kormány tagjai és az  államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény
73. § (1) bekezdésében meghatározott hatáskörömben eljárva, a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23. § (4) bekezdés
c) pontjára figyelemmel a következő utasítást adom ki:
1. § Az  Egészségügyi Nyilvántartási és Képzési Központ (a továbbiakban: ENKK) szervezeti és működési szabályzatát
(a továbbiakban: SZMSZ) az 1. mellékletben foglaltak szerint határozom meg.
2. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
3. § Hatályát veszti az Egészségügyi Engedélyezési és Közigazgatási Hivatal Szervezeti és Működési Szabályzatáról szóló
40/2014. (XI. 13.) EMMI utasítás.
Balog Zoltán s. k.,
 emberi erőforrások minisztere


text:
1645/2017. (IX. 11.) Korm. határozata a Modern Városok Program keretében Zalaegerszeg Városi Uszodafejlesztés megvalósítása érdekében történő támogatás biztosításáról.
A Kormány a  Magyarország Kormánya és Zalaegerszeg Megyei Jogú Város Önkormányzata közötti együttműködési
megállapodás végrehajtásával összefüggő feladatokról szóló 1252/2015. (IV. 23.) Korm. határozat 5.  pontjának végrehajtása
érdekében
 1. egyetért azzal, hogy a  Zalaegerszegi Városi Uszoda megvalósítására (a továbbiakban: Beruházás) – a  2016. évben
annak előkészítésére nyújtott 83 000 000 forint támogatáson felül – 5 522 870 000 forint összegű központi
költségvetési támogatás kerüljön biztosításra – az  államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló
368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 95. § (2) bekezdés b) pontjában foglaltak szerint kiadásra kerülő támogatói okirat
alapján – Zalaegerszeg Megyei Jogú Város Önkormányzata (a továbbiakban: Önkormányzat) mint építtető részére
az alábbi ütemezés szerint:
a) a 2017. évben legfeljebb 1 000 000 000 forint,
b) a 2018. évben legfeljebb 2 359 700 000 forint,
c) a 2019. évben legfeljebb 2 163 170 000 forint;
2. felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert mint a Beruházás szakpolitikai felelősét, hogy az 1. pont szerinti támogatás
nyújtásának biztosítása érdekében nyújtson be a  teljes Beruházásra előterjesztést a  Modern Városok Program
Bizottság részére;
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: azonnal 3. egyetért azzal, hogy – a Modern Városok Program Bizottságnak a Modern Városok Program megvalósításáról szóló
250/2016. (VIII. 24.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) 4.  § (2)  bekezdése és 12.  § (1)  bekezdése
alapján meghozott erre irányuló döntése esetén – a  Beruházás megvalósításához 2017. évben szükséges
1 000 000 000 forint a  Magyarország 2017. évi központi költségvetéséről szóló 2016. évi XC. törvény 1.  melléklet
XI. Miniszterelnökség fejezet, 30. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 1. Célelőirányzatok alcím, 78. Modern Városok
Program jogcímcsoporton rendelkezésre álló előirányzatból kerüljön biztosításra az Önkormányzat részére;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a Modern Városok Program Bizottsága által jóváhagyott éves ütemezés szerint
4. egyetért azzal, hogy – a  Modern Városok Program Bizottságnak a  Korm. rendelet 4.  § (2)  bekezdése és 12.  §
(1)  bekezdése alapján meghozott erre irányuló döntése esetén – a  Beruházás megvalósításához 2018. évben
szükséges 2 359 700 000 forint a  Magyarország 2018. évi központi költségvetéséről szóló 2017. évi C. törvény
1.  melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet, 30. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 1. Célelőirányzatok alcím,
78. Modern Városok Program jogcímcsoporton rendelkezésre álló előirányzatból kerüljön biztosításra
az Önkormányzat részére;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a Modern Városok Program Bizottsága által jóváhagyott éves ütemezés szerint
5. felhívja a nemzetgazdasági minisztert, hogy – a Miniszterelnökséget vezető miniszter bevonásával – gondoskodjon
a  Beruházás megvalósításához a  2019. évben szükséges 2 163 170 000 forint forrás biztosításáról a  központi
költségvetés XI. Miniszterelnökség fejezetben;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Miniszterelnökséget vezető miniszter Határidő: a 2019. évi központi költségvetés tervezése során
 6. engedélyezi a  Miniszterelnökséget vezető miniszter számára, hogy – a  Modern Városok Program Bizottságnak
a Korm. rendelet 4. § (2) bekezdése alapján meghozott erre irányuló döntése esetén – a Miniszterelnökséget vezető
miniszter a  Beruházás megvalósítása érdekében a  2018. és 2019. költségvetési évek kiadási előirányzata terhére
éven túli kötelezettséget vállaljon az 1. pont szerinti éves ütemezéssel;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a támogatói okirat kiadásakor
7. felhívja a  Miniszterelnökséget vezető minisztert, hogy a  Beruházás tekintetében a  támogatás nyújtása
során gondoskodjon arról, hogy az  Önkormányzat kötelezettséget vállaljon az  állami beruházások központi
nyilvántartásáról és ellenőrzéséről szóló 1830/2016. (XII. 23.) Korm. határozat 3. pontjában foglaltak teljesítésére.
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a támogatói okirat kiadásakor
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1281/2015. (IV. 30.) Korm. határozata a TÁMOP-5.3.10-12/1-2012-0001 azonosító számú („A leghátrányosabb helyzetű csoportok életviteli kompetenciáinak fejlesztése” című) és a TÁMOP-5.4.1-12/1-2012-0001 azonosító számú („A szociális szolgáltatások modernizációja, központi és területi stratégiai tervezési kapacitások megerősítése, szociálpolitikai döntések megalapozása” című) kiemelt projektek támogatásának növeléséről.
A Kormány
 1. jóváhagyja a) a TÁMOP-5.3.10-12/1-2012-0001 azonosító számú, „A leghátrányosabb helyzetű csoportok életviteli
kompetenciáinak fejlesztése” című, és
b) a TÁMOP-5.4.1-12/1-2012-0001 azonosító számú, „A szociális szolgáltatások modernizációja, központi és
területi stratégiai tervezési kapacitások megerősítése, szociálpolitikai döntések megalapozása” című
kiemelt projektek (a továbbiakban: projektek) támogatásának növelését az 1. melléklet szerint,
 2. hozzájárul a projektek támogatási szerződésének 1. melléklet szerinti módosításához.
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: azonnal Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
144/2010. (VII. 14.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány alapján, valamint mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítása tárgyában meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapítja, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdését sértő,
alkotmányellenes helyzet jött létre azáltal, hogy az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi
LXXVIII. törvény nem tartalmaz szabályt arról, hogy a fővárosban az ingatlan tulajdonosa mely önkormányzattal
szemben érvényesítheti 30. § (4) bekezdésében szabályozott igényét. Ezért felhívja az Országgyűlést arra, hogy
jogalkotási kötelezettségének 2010. december 31-ig tegyen eleget.
2. Az Alkotmánybíróság az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 30. §
(4) bekezdése, valamint 60. § (2) bekezdésének második mondata alkotmányellenességének megállapítása és
megsemmisítése iránt benyújtott indítványt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítványozó az Alkotmány 2. § (1) bekezdésének, valamint 44/A. § (1) bekezdése c) pontjának sérelmére
hivatkozással az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.)
30. § (4) bekezdése, valamint 60. § (2) bekezdésének második mondata alkotmányellenességének megállapítását és
megsemmisítését kezdeményezte.
Az indítványozó álláspontja szerint a visszamenőleges hatályú jogalkotás tilalmába ütközik, és e miatt sérti
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe foglalt jogállamiság követelményét az Étv. 60. § (2) bekezdésének az a – 2000.
január 1-jén hatályba lépett – rendelkezése, amely lehetőséget ad arra, hogy a kisajátítási hatóság az Étv. 30. §
(4) bekezdése alapján a korábban hatályos jogszabályoknak megfelelően elrendelt korlátozások miatt kártalanítási
kötelezettséget állapítson meg a települési önkormányzatok számára.
Vitatja az indítványozó az Étv. 30. § (4) bekezdésének alkotmányosságát is. Az indítványban foglaltak szerint a vitatott
szabály nem egyértelműen határozza meg a kötelezettség címzettjét. A települési önkormányzat a fővárosban nem
egyértelműen értelmezhető fogalom, ugyanis a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 63. §
(1) bekezdése alapján a fővárosban mind a fővárosi önkormányzat, mind a kerületi önkormányzatok települési
önkormányzatnak minősülnek. Az indítványozó szerint a kötelezettség címzettjének ilyen pontatlan megfogalmazása
sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből folyó jogbiztonság követelményét.
E szabályozás sérti a fővárosi kerületi önkormányzatoknak az Alkotmány 44/A. § (1) bekezdés c) pontjában
szabályozott alapjogát is, mert a törvény úgy állapított meg kötelezettséget az önkormányzatok számára, hogy nem
biztosította a feladat ellátásához szükséges bevételi forrásokat.
Az indítványozó utal arra, hogy e szabályok alapján egy olyan jogalkalmazási gyakorlat van kialakulóban, mely szerint
a kisajátítási hatóság az önkormányzatok létrehozását megelőzően bevezetett építési korlátozások miatt kötelezi
a kerületi önkormányzatot magas összegű kártalanítás melletti kisajátításra.
II. Az Alkotmánybíróság az alábbi jogszabályi rendelkezések alapján hozta meg döntését:
1. Az Alkotmánynak az indítványozó által felhívott rendelkezése:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
„44/A. § (1) A helyi képviselőtestület:
(...)
c) az önkormányzat törvényben meghatározott feladatainak ellátásához megfelelő saját bevételre jogosult, továbbá
e feladatokkal arányban álló állami támogatásban részesül,”
2. Az Étv.-nek az indítványozó által vitatott szabályai:
„30. §
(...)
(4) Ha az ingatlan rendeltetését a helyi építési szabályzat, illetőleg a szabályozási terv valamely később
meg valósítandó – jogszabályban megállapított – olyan közérdekű célban határozza meg, amelynek meg valósítása
a tulajdonostól nem várható el, és ez a tulajdonosi és építési jogokat korlátozza, a tulajdonos a közérdekű cél
kedvezményezettjétől, illetőleg ennek hiányában a települési önkormányzattól követelheti az ingatlan megvételét.
Ha a megvételre vonatkozó megállapodás az erre irányuló kérelemtől számított öt éven belül nem jön létre,
az ingatlant ki kell sajátítani.”
„60. §
(2) (...)
E törvény 30. §-ának rendelkezéseit kell alkalmazni a törvény hatálybalépésétől kezdődően a korábbi rendezési tervek
alapján fennálló, a tulajdonosi érdekeket sértő övezeti előírások változásával, az egyedi határozattal elrendelt, továbbá
az egyedi határozattal el nem rendelt tilalmakkal kapcsolatban.”
III. Az indítvány nem megalapozott.
1. Az alkotmánybíróság elsőként azt vizsgálta, hogy megállapítható-e az Étv. 60. § (2) bekezdése második mondatának
alkotmányellenessége a visszaható hatályú jogalkotás tilalmának sérelme miatt.
1.1. Az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott a jogbiztonsággal és ezzel összefüggésben
a visszamenőleges hatályú jogalkotás tilalmával.
A jogbiztonság követelménye az Alkotmánybíróság értelmezésében a jogalkotó kötelezettségévé teszi azt, hogy
a jogszabályok világosak, egyértelműek és működésüket tekintve kiszámíthatóak, előreláthatóak legyenek
a jogszabályok címzettjei számára. [9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65–66.; 11/1992. (III. 5.) AB határozat,
ABH 1992, 77, 81–82.; 28/1993. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1993, 220, 225.]. A kiszámíthatóság és az előreláthatóság
követelményéből vezette le a visszamenőleges hatályú jogalkotás tilalmának alkotmányos elvét. [34/1991. (VI. 15.) AB
határozat, ABH 1991, 170, 173.; 11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 81–82.; 25/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH
1992, 131, 132.; 28/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1992, 155, 158.; 4/1992. (I. 28.) AB határozat, ABH 1992, 332, 333.].
A 25/1992. (IV. 30.) AB határozatában az Alkotmánybíróság megállapította:
„A jogállamiság egyik fontos alkotóeleme a jogbiztonság, amely egyebek között megköveteli, hogy
– az állampolgárok jogait és kötelességeit a törvényben megszabott módon kihirdetett és bárki számára
hozzáférhető jogszabályok szabályozzák,
– meglegyen a tényleges lehetőség arra, hogy a jogalanyok magatartásukat a jog előírásaihoz tudják igazítani, ennek
érdekében a jogszabályok a kihirdetésüket megelőző időre nézve ne állapítsanak meg kötelezettséget, illetőleg
valamely jogszerű magatartást visszamenőleges érvénnyel ne minősítsenek jogellenesnek.
A jogbiztonság e két alapvető követelménye közül bármelyiknek a figyelmen kívül hagyása összeegyeztethetetlen
az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, s így alkotmányellenes. Teljesen nyilván való ugyanis, hogy egy jogállamban senkit
sem lehet felelősségre vonni olyan jogszabály megsértése miatt, amelyet az érintett személy nem ismert és nem is
ismerhetett, mivel azt vagy egyáltalán nem hirdették ki, vagy utólag hirdették ki, és visszamenőleges érvénnyel
léptették hatályba. Ugyanez értelemszerűen irányadó a kötelezettségek utólagos megállapítására is.” (ABH 1992, 131,
132.)
Következetes alkotmánybírósági gyakorlat alakult ki a tekintetben is, hogy „valamely jogszabály nem csupán akkor
minősülhet az említett tilalomba ütközőnek, ha a jogszabályt a jogalkotó visszamenőlegesen léptette hatályba,
hanem akkor is, ha a hatálybaléptetés nem visszamenőlegesen történt ugyan, de a jogszabály rendelkezéseit – erre
irányuló kifejezett rendelkezés szerint – a jogszabály hatálybalépése előtt létrejött jogviszonyokra is alkalmazni kell.”
[57/1994. (XI. 17.) AB határozat, ABH 1994, 316, 324.]”
1.2. Erre tekintettel, annak megállapítása érdekében, hogy a vitatott szabályozás sérti-e a visszaható hatályú jogalkotás
tilalmát, az Alkotmánybíróságnak vizsgálnia kellett, hogy az Étv. 60. § (2) bekezdés utolsó mondatába foglalt
rendelkezés az Étv. 30. § (4) bekezdésével összefüggésben keletkeztetett-e az önkormányzatok számára
a hatálybalépése előtt keletkezett jogviszonyokra is alkalmazandó új kötelezettséget.
Ezért az Alkotmánybíróság áttekintette a településrendezési szabályozásból eredő tulajdoni korlátozások
kompenzációjának korábbi szabályozását.
Az Étv. hatálybalépését megelőzően a településrendezési és építési viszonyokat az építésügyről szóló 1964. évi
III. törvény (a továbbiakban: Ét.) szabályozta. Az Ét. 13. § (3) bekezdése 1990. március 15-ig úgy rendelkezett, hogy
a telekalakítási és építési tilalom elrendeléséért kártalanítás nem jár. A 13. § (4) bekezdésében azonban előírta, hogy
„[h]a az ingatlan tulajdonosa a telkét terhelő építési tilalom miatt nem tudja meg valósítani lakóházépítési szándékát,
kérelmére – kisajátítási eljárás nélkül – részére beépíthető cseretelket kell adni, feltéve, hogy a tulajdonos vagy
egyeneságbeli rokona a lakóházépítésre kötelezettséget vállal(...)”. Egyúttal a kisajátításról szóló 1976. évi 24. tvr.
(a továbbiakban: Ktvr.) kisajátítás alapjául szolgáló közérdekű célként ismerte el az építési tilalom alatt álló ingatlanok
megszerzését. A Ktvr. végrehajtásáról szóló 33/1976. (IX. 5.) MT rendelet (a továbbiakban: MTr.) 7. § (1) bekezdése úgy
rendelkezett, hogy „[é]pítési tilalom alatt álló ingatlan tulajdonjogának megszerzése jogcímén az olyan beépítetlen
telket lehet – a tulajdonos kérelmére – kisajátítani, amelyet öt évnél hosszabb idő óta az 1964. évi III. törvény 13. §-ában
szabályozott építési tilalom terhel, feltéve, hogy a tulajdonos a külön jogszabályban megállapított feltételek szerint
cseretelekre jogosult, de
a) cseretelek nem áll rendelkezésre, vagy
b) a tulajdonos – szociális helyzete vagy egyéb méltánylást érdemlő körülményei miatt – a cseretelek beépítésére nem
tud kötelezettséget vállalni.”
Az MTr. 31. §-a lehetőséget adott arra, hogy a kisajátítási hatóság a tulajdonos kérelmére határozatban kötelezze
a kisajátítási kérelem benyújtására azt a szervet, amelynek érdekében a tilalmat elrendelték, ilyen szerv hiányában
az illetékes tanács igazgatási osztályát.
Ez a szabályozás tehát csak a lakóház építés céljára szolgáló telkek tulajdonosai számára biztosított kártalanítást
cseretelekadás, illetőleg kisajátítás útján.
Mindezek alapján megállapítható, hogy ha korlátozottan is, de már a rendszerváltást – az önkormányzatok létrejöttét –
megelőzően is léteztek olyan intézmények a jogrendszerben, amelyek arra voltak hivatottak, hogy kompenzálják azt
a tulajdonost, aki építési szándékát a településrendezési előírások korlátozó rendelkezései miatt nem tudta
meg valósítani. Ennek az eszközrendszernek része volt a kisajátítás is.
A rendszerváltás alkotmányozási folyamatában bekerültek az Alkotmányba a tulajdonhoz való jog alkotmányos
védelmének szabályai, elsőként az 1989. évi XXXI. törvény 2. §-a a kisajátítással szemben támasztott alkotmányos
követelményeket, majd az 1990. évi XL. törvény a tulajdonhoz való jogot iktatta be az Alkotmány 13. §-ába.
Tekintettel arra, hogy a településrendezési, építési korlátozások az immár alkotmányos védelem alatt álló tulajdonhoz
 való jogot korlátozzák, az építési jogban is megjelentek azok a garanciális szabályok, amelyek a közhatalmi
beavatkozással szemben a tulajdonhoz való jog védelmét voltak hivatottak biztosítani.
Elsőként az egyes törvények és törvényerejű rendeletek hatályon kívül helyezéséről és módosításáról szóló 1990. évi
XXII. törvény módosította az Ét. 13. §-át. A törvény indokolása alapján megállapítható, hogy a módosítás célja
az Ét. szabályai és az Alkotmány rendelkezései közötti összhang megteremtése volt. Ez a törvény iktatta be
– a cseretelekadás és a kisajátítás kiegészítéseként – a korlátozási kártalanítás intézményét az Ét.-be:
„13. § (3) Ha a telekalakítási, az építési tilalommal terhelt, vagy más okból érintett ingatlanok kisajátítását az erről szóló
határozatot követően nem kezdik meg, a telektulajdonosok részére – a természeti kár megelőzése érdekében
elrendelt tilalom esetének kivételével – korlátozási kártalanítást kell fizetni. A kártalanítás mértéke az ingatlanok
forgalmi értékének 20%-a. A kártalanítást a határozatot hozó hatóság tartozik megfizetni. A hatóság a kártalanítás
összegét követelheti attól, akinek érdekében a tilalmat elrendelte.
(4) Amennyiben a kisajátításra a határozatot követően 5 éven belül sor kerül, a korlátozási kártalanítást a kisajátítási
kártalanításba be kell számítani – az itt megjelölt határidőn túl viszont figyelmen kívül kell hagyni.
(5) Öt éven túli kisajátítás esetén a kártalanítást – a (3) bekezdésben foglalt mértékben –, mindaddig ismételten meg
kell fizetni, amíg a korlátozást fenntartják, illetőleg az ingatlanokat ki nem sajátították. A rendelkezést a folyamatban
lévő ügyekre is alkalmazni kell.”
A módosító törvény 64. § (3) bekezdése alapján a korlátozási kártalanítás fizetési kötelezettség az 1991. január 1-jén
fennálló, illetőleg azt követően keletkezett építési korlátozásokra vonatkozott.
Az Ét. 13. § (3)–(6) bekezdését a helyi önkormányzatok létrehozását követően a helyi önkormányzatok és szerveik,
a köztársasági megbízottak, valamint egyes centrális alárendeltségű szervek feladat- és hatásköreiről szóló 1991. évi
XX. törvény 77. §-a módosította a következőképpen:
„(3) Ha a telekalakítási, illetőleg építési tilalommal terhelt – a tilalom elrendelése előtt felosztható, illetőleg
beépíthető – ingatlant nem sajátítják ki, vagy a tulajdonos nem kap csereingatlant, vagy pedig a tilalmat időközben
nem szüntetik meg, három év eltelte után a tulajdonos részére – kérelmére – évenként korlátozási kártalanítást kell
fizetni. Ez a fizetési kötelezettség a természeti kár megelőzése és a tulajdonos érdekében elrendelt tilalom esetére nem
vonatkozik.
(4) A korlátozási kártalanítás évi mértéke a használat, illetőleg a hasznosítás lehetőségének a korlátozásából eredő kár
összegének arányos része, legfeljebb azonban az ingatlan mindenkori forgalmi értékének 5%-a. Ezt a kártalanítást
az ingatlan kisajátítása esetén a kisajátítási kártalanításba, csereingatlan adása esetén pedig annak értékébe be kell
számítani.
(5) A korlátozási kártalanításra csak az a tulajdonos tarthat igényt, aki a tilalom elrendelésekor is az ingatlan
tulajdonosa volt, vagy az ingatlant ilyen tulajdonostól örökölte. A kártalanítást a tulajdonos részére az köteles
megfizetni, akinek az érdekében a tilalmat elrendelték.
(6) A korlátozási kártalanítás fizetési kötelezettség az 1992. január 1-jén fennálló, illetőleg azt követően elrendelt
tilalmakra vonatkozik. A (3) bekezdésben említett hároméves időtartamot az 1992. január 1-jén fennálló tilalom
esetében ettől a naptól, egyébként pedig a tilalmat elrendelő határozat jogerőre emelkedésének a napjától kell
számítani.”
Az Ét. e szabályai, valamint a Ktvr.-nek és az MTr.-nek az építési tilalom alatt álló ingatlan tulajdonjogának kisajátítással
 való megszerzésére vonatkozó szabályai az Étv. hatálybalépéséig változatlanok maradtak.
Az Étv. újra szabályozta a tulajdoni korlátozásokért járó kártalanítást. Míg a korábbi szabályozásban a tulajdoni
korlátozások esetében összefonódott a kisajátítás és a korlátozási kártalanítás intézménye, az Étv. elválasztotta
egymástól azokat a korlátozásokat, amelyeket a tulajdonos kártalanítás mellett tűrni köteles és azokat
a korlátozásokat, amelyek esetében a tulajdonos az ingatlan megvásárlását, illetőleg annak sikertelensége esetén
a kisajátítását követelheti. Az Étv.-nek az indítványozó által vitatott 30. § (3) bekezdése alapján – számozását
30. § (4) bekezdésre módosította az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény
módosításáról rendelkező 1999. évi CXV. törvény (a továbbiakban: Étvm.) –, abban az esetben, ha az építési szabályzat,
illetőleg a szabályozási terv valamely később meg valósítandó olyan közérdekű célban határozza meg az ingatlan
rendeltetését, amelynek meg valósítása a tulajdonostól nem várható el és ezzel a tulajdonhoz való jogot korlátozza,
a tulajdonos a közérdekű cél kedvezményezettjétől, ennek hiányában a települési önkormányzattól követelheti
az ingatlan megvételét. Ha az adásvételi megállapodás a kérelem benyújtásától számított három éven belül
– a hatályos szabályozás szerint öt éven belül – nem jön létre, az ingatlant ki kell sajátítani. A kisajátításról szóló
2007. évi CXXIII. törvény 5. § (2) bekezdése alapján ebben az esetben a kisajátítási hatóság kisajátítási kérelem
benyújtására kötelezheti a közérdekű cél kedvezményezettjét, ennek hiányában a települési önkormányzatot.
Ezzel a szabályozással az Étv. egy a korábbi szabályozástól eltérő, új kisajátítási jogcímet állapított meg.
Az Étv. 30. §-ába foglalt kártalanítási szabályok az Étv. 60. § (2) bekezdése alapján a törvény kihirdetését követő
8. napon léptek hatályba, azzal, hogy a (2) bekezdés utolsó mondata a következő szabályozást tartalmazta:
„A törvény hatálybalépésekor még fennálló telekalakítási és építési tilalmakra és a velük kapcsolatos korlátozási
kártalanításra továbbra is az 1964. évi III. törvény 13. §-ának (2)–(6) bekezdésében foglalt rendelkezéseket kell
alkalmazni. A korlátozási kártalanítási eljárást az ingatlan fekvése szerint illetékes megyei, fővárosi közigazgatási
hivatal vezetője folytatja le a kisajátítási kártalanítás szabályai szerint.”
Ez utóbbi rendelkezéseket módosította az Étvm. 34. § (1) bekezdése és helyettük iktatta be az indítványozó által
vitatott szabályt, mely szerint az Étv. 30. §-ában foglalt rendelkezéseket kell alkalmazni a törvény hatálybalépésétől
kezdődően a korábbi rendezési tervek alapján fennálló, a tulajdonosi érdekeket sértő övezeti előírások változásával,
az egyedi határozattal elrendelt, továbbá az egyedi határozattal el nem rendelt tilalmakkal kapcsolatban.
Az indítványozó álláspontja szerint ez a módosítás terjesztette ki az Étv. 30. § (4) bekezdésének alkalmazhatóságát
az Étv. megalkotása előtt – sőt az önkormányzatok létrehozását megelőzően – létrejött jogviszonyokra, és ezzel
visszamenőleges hatállyal kötelezettséget keletkeztetett az önkormányzatok számára.
Mindezek alapján megállapítható, hogy már az Étv. vitatott szabályának hatálybalépése előtti jogi szabályozás, – ha
nem is egyértelműen határozta meg a határokat a korlátozási kártalanítás és a kisajátítás között – széles körben adott
lehetőséget arra, hogy amennyiben a településrendezési előírások korlátozták a tulajdonost építési szándékának
meg valósításában az őt ért tulajdoni sérelem orvoslása érdekében az ingatlan kisajátítását kérje, az Étv. szabályai
alapján pedig – a legsúlyosabb tulajdoni korlátozások tekintetében – ez a joga alanyi joggá vált.
1.3. Az Étv. 60. § (2) bekezdése utolsó mondatának alkotmányossági vizsgálata során az Alkotmánybíróságnak vizsgálnia
kellett azoknak a szabályoknak a jogban betöltött funkcióját is, amelyek alkalmazásáról a vitatott szabály rendelkezik.
Az Étv. 30. §-ában szabályozott korlátozási kártalanítás és a 30. § (4) bekezdésében szabályozott kisajátítási
kötelezettség, az Alkotmány 13. §-ában szabályozott tulajdonhoz való jog védelmének garanciáit jelentik
a településrendezési előírások által okozott tulajdoni korlátozásokkal szemben.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában értelmezte az Alkotmány 13. §-ában szabályozott tulajdonhoz való jog
tartalmát. Elsőként átfogóan a 64/1993. (XII. 22.) AB határozatában fejtette ki a tulajdonvédelem alkotmányos
követelményeit. E határozatában rámutatott arra, hogy bár az Alkotmány nem az alapjogi fejezetében szabályozza
a tulajdonhoz való jogot, a tulajdonhoz való jog alapvető jog.
„A tulajdon közjogi megterhelése az alapjogvédelem területén vagy a közhatalmi beavatkozás alkotmányellenességének kimondásához és így az alapul fekvő jogszabály megsemmisítéséhez vezet, vagy a teherviselés
alkotmányosságának elismeréséhez, és legfeljebb az állaggarancia értékgaranciával való helyettesítéséhez. Ez
utóbbinak az Alkotmányban kifejezetten szabályozott szélső esete a 13. § (2) bekezdésében szabályozott kisajátítás,
de az értékgarancia belépésének más esetei is lehetségesek.
A tulajdon elvonása alkotmányjogi értelemben nem feltétlenül a polgári jogi tulajdonjog elvesztése; viszont
az állagelvonás ellen az Alkotmány nem ad feltétlen védelmet. (...)
2. A tulajdonhoz való alapvető jog védelmében a minőségi határvonal ma már nem a tulajdon korlátozása és polgári
jogi értelemben vett elvonása között húzódik. Az alkotmányossági kérdés az lett, hogy milyen esetekben kell
a tulajdonosnak a közhatalmi korlátozást minden ellenszolgáltatás nélkül eltűrnie, illetve mikor tarthat igényt
kártalanításra tulajdonosi jogai korlátozásáért. A jogszabályi korlátozások sokasodására adott válaszként kitágul
a klasszikus kisajátítás fogalma, amelyet az állam akkor alkalmazott a (rendszerint ingatlan-) tulajdon valamely
közcélhoz elengedhetetlen megszerzésére, ha azt polgári jogi ügylettel nem tudta megszerezni. De ahogy egyre több
tulajdonkorlátozásért jár a kisajátításhoz hasonló védelem, egyre több korlátozást kell minden ellentételezés nélkül
elviselni. Különösen érintik a korlátozások az ingatlantulajdont, ahol a klasszikus kisajátítás közérdekűségének
tartalmát adó közhasznúság vagy közcélúság is megváltozik abban az értelemben, hogy a tulajdonkorlátozás vagy
a tulajdonelvonás gyakran közvetlenül más magánszemélyek javára szól (és csak a társadalmi problémák megoldása
által a köz javára) – mint például a városrendezés, földreformok, bérlővédelem sok esetében.
3. Az Alkotmány 13. § (2) bekezdése a kisajátítást csak kivételesen és közérdekből, törvényben szabályozott esetekben
és módon, teljes, feltétlen és azonnali kártalanítás mellett engedi meg. Ez a szabály a kisajátításnak arra
a hagyományos fogalmára vonatkozik, amikor a tulajdont teljes egészében elvonják. A tulajdon súlyos megterhelése is
megkövetelheti azonban az Alkotmány alapján a kisajátításhoz hasonló védelmet. A közérdekből szükséges korlátozás
esetében is szólhat valamely más alkotmányosan figyelembe veendő szempont amellett, hogy a tulajdonos
veszteségét mégis ki kell egyenlíteni, vagy legalábbis mérsékelni. Ilyen szempont lehet például a korlátozás súlya vagy
az, ha a törvény csak a tulajdonosok egy csoportját kényszeríti a teherviselésre, összehasonlítható más tulajdonosokat
azonban nem. Ezekben az esetekben a beavatkozást igazoló közérdek és a tulajdonos kényszerű jogsérelme közötti
arányosság követeli meg a kiegyenlítést.” (ABH 1993, 373, 381.)
Az Alkotmánynak a tulajdonhoz való jog védelmét kimondó szabályai hatálybalépésével alkotmányellenessé vált
minden olyan jogi helyzet fenntartása, amely nem felelt meg az alkotmányos tulajdonvédelem követelményeinek.
Az Étv. 30. §-ában foglalt korlátozási kártalanítási szabályok és a 30. § (4) bekezdésében foglalt kisajátítási szabály
megalkotásával a törvényhozó a korábbinál egyértelműbb és teljesebb szabályozást alakított ki a települési előírások
okozta tulajdoni korlátozások és az alkotmányos tulajdonvédelem követelményei közötti összhang megteremtése
érdekében. Elismerte azt, hogy nemcsak a formálisan elrendelt építési tilalmak eredményezhetnek olyan tulajdoni
korlátozást, amelyek csak akkor felelnek meg a tulajdonhoz való jog alkotmányossági követelményeinek, ha
a korlátozás arányosságát a törvény értékgarancia belépésével biztosítja, hanem az is, ha a helyi építési szabályzat,
vagy a szabályozási terv az ingatlan rendeltetését, használati módját úgy változtatja meg, hogy azzal a tulajdonosnak
aránytalanul kárt okoz.
Az Étv. 30. § (4) bekezdésében – az Étv. eredeti szövegében 30. § (3) bekezdés – foglalt szabályozás, amelynek
alkalmazásával összefüggésben az indítványozó az Étv. 60. § (2) bekezdésének második mondatát vitatja,
a legsúlyosabb tulajdoni korlátozások esetére biztosítja az értékgarancia érvényesülését.
Az a településrendezési szabályozás, amely olyan később meg valósítandó közérdekű célban határozza meg
az ingatlan rendeltetését, amelynek meg valósítása az ingatlan tulajdonosától nem elvárható, ugyanakkor az ingatlan
tulajdonosa az ingatlant a korlátozás elrendelése előtti rendeltetésének megfelelő célra nem tudja használni, építési
szándékát a helyi építési szabályzat és szabályozási terv módosítása miatt nem tudja meg valósítani, a tulajdonhoz való
jognak a tulajdon elvonásához hasonló súlyú korlátozását eredményezi a tulajdonos számára. Az ilyen tulajdoni
korlátozás, akkor tekinthető alkotmányosnak, ha annak törvényi szabályozása a kisajátításhoz hasonló garanciák
mellett teszi lehetővé alkalmazását. Az Étv. a tulajdonhoz való jog védelme érdekében e korlátozások esetére úgy
rendelkezik, hogy a tulajdonos ezt a jogi helyzetet tartósan nem köteles tűrni, követelheti az ingatlan megvételét, s ha
az adásvételi szerződés a törvényben meghatározott határidőn belül nem jött létre, a kisajátítását. Az Étv. 30. §-ában
foglalt rendelkezések a 60. § (2) bekezdése alapján az Étv. kihirdetését követő 8. napon, 1997. augusztus 1-jén léptek
hatályba. Azzal, hogy a 60. § (2) bekezdésének utolsó mondata – az Étvm.-mel történt módosítását megelőző szövege
szerint – a törvény hatálybalépésekor fennálló korlátozások közül az építési, telekalakítási tilalmakra és a velük
összefüggő korlátozási kártalanításra nézve úgy rendelkezett, hogy azokra továbbra is az Ét. 13. §
(2)–(6) bekezdésében foglaltakat kell alkalmazni. Az Étv. 30. § (3) bekezdésének [a hatályos szövegben 30. §
(4) bekezdés] megfogalmazásából egyértelműen megállapítható, hogy az nem a tilalmakra, hanem azokra a tulajdoni
korlátozásokra vonatkozott, amelyek annak következtében álltak fenn, hogy a hatályos helyi építési szabályzat,
illetőleg szabályozási terv az ingatlan rendeltetését valamely később meg valósítandó közérdekű célban határozta
meg, és nem kártalanításra, hanem az ingatlan megvételének követelésére, illetőleg kisajátításra adott jogot
a tulajdonosnak. Tehát ez a rendelkezése az Étv. kihirdetését követő 8. naptól a fennálló, az akkor hatályban lévő
önkormányzati (tanács) rendelet által korábban elrendelt ilyen tulajdoni korlátozásokra is alkalmazandó volt. Az Étv.
e szabályának hatálybalépése arra kellett, hogy késztesse az önkormányzatokat, hogy rendezzék a korábbi szabályok
alapján nem rendezett, tulajdonhoz való jogot sértő alkotmányellenes helyzeteket, felülvizsgálják az ilyen típusú
településrendezési előírásaikat, mérlegeljék a később meg valósítandó közérdekű cél realitását, meg valósíthatóságát,
településrendezési jelentőségét, s azt, hogy a 30. § (3) bekezdésében előírt kötelezettség mellett is indokoltnak
tartják-e a fenntartásukat, ha nem, módjukban állt megszüntetni azokat.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Étv. 60. § (2) bekezdésének vitatott szabálya az Étv.
30. § (4) bekezdésében foglalt rendelkezés alkalmazásával összefüggésben az ingatlantulajdonosok Alkotmány 13. §
(1) bekezdésében szabályozott tulajdonhoz való jogának érvényesülését szolgálja, így a visszamenőleges jogalkotás
tilalmának sérelme fel sem merül, ezért az indítványt elutasította.
2. Az indítványozó kérte az Étv. 30. § (4) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését is.
Az indítványban kifejtett álláspont szerint ez a szabályozás egyrészt sérti az Alkotmány 44/A. § (1) bekezdés
c) pontjában foglalt önkormányzati alapjogot, mely szerint „az önkormányzat törvényben szabályozott feladatai
ellátásához saját bevételre jogosult, továbbá e feladatokkal arányban álló állami támogatásban részesül”. Másrészt
az Étv. 30. § (4) bekezdése sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében szabályozott jogállamiság elemét képező
jogbiztonság követelményét azzal, hogy nem határozza meg egyértelműen, hogy a fővárosban melyik önkormányzat
– a fővárosi vagy a kerületi önkormányzat – a rendelkezésben foglalt kötelezettség címzettje.
2.1. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a vitatott rendelkezés alkotmányellenessége az Alkotmány 44/A. §
(1) bekezdés c) pontja alapján nem állapítható meg.
A vitatott szabály nem kötelezően ellátandó feladatot állapít meg az önkormányzatok számára. A településrendezés
az Étv. és a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) alapján önkormányzati feladat.
A települési önkormányzatok a településrendezési tervek és a helyi építési szabályzatok megalkotása során a törvény
keretei között nagy szabadsággal rendelkeznek a település egyes területei felhasználásának, az ingatlanok
rendeltetésének szabályozásában. A települési önkormányzatok döntési szabadsága körébe tartozik annak
meghatározása is, hogy mely területeket jelölnek ki, a korábbi rendeltetésükkel ellentétes, később meg valósítandó
közérdekű célra. Az Étv. 30. § (4) bekezdése – amint arra az Alkotmánybíróság az előzőekben rámutatott –
az ingatlantulajdonos Alkotmányban szabályozott tulajdonhoz való jogának védelmét szolgáló garanciális szabály,
amelynek alkalmazására akkor kerül sor, ha az önkormányzat rendeletében a tulajdonjogot súlyosan korlátozó
rendelkezést írt elő. A vitatott szabály alapján az önkormányzat helytállási kötelezettsége a saját döntésén alapul.
Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a törvényi szabályozás alapján kialakuló jogalkalmazási gyakorlat
alkotmányosságának vizsgálatára az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.)
alapján nem rendelkezik hatáskörrel.
2.2. Az Étv. 30. § (4) bekezdésébe foglalt kártalanítási kötelezettség telepítése során a jogalkotó abból indult ki, hogy abban
az esetben, ha nem állapítható meg a helyi építési szabályzatban, szabályozási tervben meghatározott később
meg valósítandó közérdekű cél kedvezményezettje, akkor a korlátozásra a települési közösség érdekében került sor.
Ezért rendelkezik a vitatott szabály úgy, hogy a tulajdonos ilyenkor a helyi építési szabályzatot, illetőleg szabályozási
tervet megállapító – azaz a korlátozást elrendelő – települési önkormányzattal szemben léphet fel a megvásárlás,
illetőleg a kisajátítás igényével.
A főváros esetében azonban a szabály értelmezése nem egyértelmű.
Az Alkotmány 41. § (2) bekezdése, 42. § (1) bekezdése, valamint a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény
(a továbbiakban: Ötv.) IX. fejezetében foglaltaknak megfelelően a fővárosban kétszintű önkormányzati rendszer
működik. Az Ötv. 63. § (1) bekezdése alapján, mind a fővárosi, mind a kerületi önkormányzatok települési
önkormányzatok, amelyek között az önkormányzati feladat- és hatáskörök megosztását törvény határozza meg.
E törvények egyike az Ötv. maga, ugyanakkor az Ötv. 63. § (2) bekezdése kimondja azt is, hogy ha törvény
önkormányzati feladat- és hatáskört állapít meg, meg kell, hogy határozza azt is, hogy a fővárosban az a fővárosi vagy
a kerületi önkormányzatot illeti meg.
A településrendezési feladat- és hatáskörök megosztásáról részben maga az Ötv. rendelkezik 63/A. § (1) bekezdésének
a) pontjában, valamint 63/C. §-ában, a fővárosi településrendezés eszközrendszerét, a fővárosi és a kerületi
önkormányzatok által megalkotandó településrendezési aktusok alapvető tartalmát, elfogadásuk rendjét az Étv.
14. §-a szabályozza.
E szabályozás szerint, mind a fővárosi önkormányzat, mind a kerületi önkormányzat rendelkezik hatáskörrel
településrendezési tervek és építési szabályzat elfogadására.
Az Étv. 14. § (2) bekezdése szerint a Fővárosi Önkormányzat fővárosi építési keretszabályzatban állapítja meg a főváros
területének felhasználásával és beépítésével, továbbá a környezet természeti, táji és épített értékeinek, valamint
a környezeti elemek védelmével kapcsolatos általános követelményeket. A (3) bekezdés pedig úgy rendelkezik, hogy
a kerületi önkormányzat a keretszabályzat keretei között alkotja meg a kerület építési szabályzatát. A településrendezési tervezés körében a fővárosi önkormányzat közgyűlése fogadja el a főváros településszerkezeti tervét,
és rendelettel jóváhagyja a fővárosi szabályozási kerettervet, a kerületi önkormányzatok szabályozási terveket
készítenek.
A törvényi szabályozás nem határolja el pontosan a fővárosi önkormányzatot, illetőleg a kerületi önkormányzatokat
az építési és településrendezési szabályozás körében megillető szabályozási tárgyköröket. A jogalkotó azt
a szabályozási módot alkalmazta, hogy általánosan, keret jelleggel illetőleg példálózó felsorolással meghatározza
a fővárosi önkormányzat szabályozási jogkörének fő irányait, és kimondja, hogy a kerületi önkormányzatokat köti
a fővárosi szabályozás. A kerületi önkormányzat a fővárosi építési keretszabályzat keretei között alkothat építési
szabályzatot, és a fővárosi szabályozási keretterv és kerületi szabályozási tervek között hierarchikus viszonyt teremt,
és ezzel együtt a településrendezésben együttműködési kötelezettséget ír elő a fővárosi és a kerületi önkormányzatok
számára az Étv. 14. § (6) bekezdése azzal, hogy kimondja „[a] kerületi szabályozási tervbe a kerületet érintő, a főváros
szabályozási kerettervében szereplő szabályozási elemeket be kell építeni, eltérés szükségessége esetén a főváros
szabályozási kerettervét elő zetesen módosítani kell”.
Az Ötv. 63/C. § (3) bekezdése a fővárosi önkormányzat közgyűlését hatalmazza fel arra, hogy rendeletében
szabályozza a fővárosi és a kerületi településrendezési tervek összhangjához szükséges követelményeket, és
e rendeletében meghatározza, hogy a tervezési folyamatban a kerületi és a fővárosi önkormányzatot mely esetekben
illeti meg véleményezési, egyetértési jog, és mely esetekben kötelező a kölcsönös tájékoztatási, illetve tervezési
együttműködés.
A szabályozási jogkörök megosztásának ilyen keretjellegű szabályozása mellett, nem állapítható meg egyértelműen,
hogy a fővárosban az építési szabályzatok, illetőleg szabályozási tervek előírásai alapján keletkezett tulajdoni
korlátozás melyik települési önkormányzat településrendezési tevékenységének a következménye, a később
meg valósítandó közérdekű cél meghatározása fővárosi vagy kerületi érdeket szolgál-e. Az Étv. 30. §-ának az épített
környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény módosításáról rendelkező 2006. évi L. törvény
15. § (2) bekezdésével módosított (6) bekezdése, valamint a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános
szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény hatálybalépésével összefüggő egyes törvények módosításáról rendelkező
2005. évi LXXXIII. törvény 312. §-ával megállapított (7) bekezdése a korlátozási kártalanítás tekintetében tartalmaz
szabályozást arra nézve, hogy a kártalanítási kötelezettség a fővárosban milyen módon terheli a fővárosi, illetve
a kerületi önkormányzatokat, és a tulajdonos milyen eljárásban érvényesítheti igényét.
A törvényhozó ilyen szabályokat a 30. § (4) bekezdésében szabályozott tulajdonosi igények érvényesítése
tekintetében nem alkotott.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a szabályozásnak ez a hiánya sérti a jogbiztonság követelményét.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből folyó követelmény, hogy
a jogalkotó a jogszabályi rendelkezéseket a jogbiztonság követelményének megfelelően fogalmazza meg.
A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes
részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és
előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák
egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is [lásd először: 9/1992.
(I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.].
Az, hogy az Étv. nem tartalmaz rendelkezést arra nézve, hogy az ingatlan tulajdonosa a fővárosban mely
önkormányzattal szemben érvényesítheti az Étv. 30. § (4) bekezdésében szabályozott igényét, kiszámíthatatlanná
teszi a jogintézmény működését a fővárosban. A szabályozás hiánya kiszámíthatatlan, bizonytalan jogi helyzetet
eredményez, mind az érintett önkormányzatok, mind a jogalkalmazó, mind az ingatlantulajdonos számára.
A kötelezett önkormányzat meghatározásának hiányában – a településrendezési hatáskörök megosztására vonatkozó
szabályozás alapján – az érintett önkormányzatok számára nem állapítható meg egyértelműen, hogy melyiküket
terheli a korlátozással terhelt ingatlan megvételének kötelezettsége, illetőleg kiszámíthatatlan, hogy a hatósági,
illetőleg bírói döntések következtében melyikük lesz köteles a kisajátítási kártalanítás megfizetésére, a kisajátítási
hatóság számára sem megállapítható, hogy melyik önkormányzat kötelezhető a kisajátítási kérelem benyújtására.
Az Étv. e rendelkezése – mint arra az Alkotmánybíróság az előzőekben rámutatott – a tulajdonhoz való jog
alkotmányos védelmének garanciáját jelenti a tulajdon súlyos közhatalmi korlátozásával szemben. A tulajdonhoz való
jog védelmét szolgáló alanyi jog érvényesítését jelentősen megnehezíti az, hogy az Étv. szabályai alapján vitatható
a kötelezettség címzettje. A szabályozás hiányossága a gyakorlatban az ingatlan megvételére irányuló követelés
eredménytelenségét eredményezi, és kisajátítási eljárásban is csak hosszas jogviták eredményeként juthat hozzá
a tulajdonos az őt megillető teljes kártalanításhoz.
Tekintettel arra, hogy e szabályozási hiányosság részleges – kizárólag a fővárosban vezet alkotmányellenes helyzet
kialakulásához – önmagában az Étv. 30. § (4) bekezdése alkotmányellenességének megállapítása nem indokolt, ezért
az erre irányuló indítványt az Alkotmánybíróság elutasította.
Ugyanakkor az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy e részleges szabályzási hiányosság, az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésében szabályozott jogállamiság elvéből folyó jogbiztonságot sértő jogi helyzet fennállása, alkotmánybírósági intézkedést indokol.
2.3. Az Abtv. 49. § (1) bekezdése szerint, ha az Alkotmánybíróság hivatalból vagy bárki indítványára azt állapítja meg, hogy
a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból származó jogalkotói feladatát elmulasztotta, és ezzel
alkotmányellenességet idézett elő, a mulasztást elkövető szervet – határidő megjelölésével – felhívja feladatának
teljesítésére. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a jogalkotó szerv jogalkotási kötelezettségének konkrét
jogszabályi felhatalmazás nélkül is köteles eleget tenni, ha az alkotmányellenes helyzet – a jogi szabályozás iránti
igény – annak nyomán állott elő, hogy az állam jogszabályi úton beavatkozott bizonyos életviszonyokba, és ez által
az állampolgárok egy csoportját megfosztotta alkotmányos jogai érvényesítésének lehetőségétől [22/1990. (X. 16.) AB
határozat, ABH 1990, 83, 86.]. Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet állapít meg
akkor is, ha alapjog érvényesüléséhez szükséges jogszabályi garanciák hiányoznak [37/1992. (VI. 10.) AB határozat,
ABH 1992, 227, 232.].
Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést nemcsak akkor állapít meg, ha az adott
tárgykörre vonatkozóan semmilyen szabály nincs [35/1992. (VI. 10.) AB határozat, ABH 1992, 204, 205.], hanem akkor is,
ha az adott szabályozási koncepción belül az Alkotmányból levezethető tartalmú jogszabályi rendelkezés hiányzik
[22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 113.; 29/1997. (IV. 29.) AB határozat, ABH 1997, 122, 128.; 15/1998. (V. 8.)
AB határozat, ABH 1998, 132, 138.].
Az Abtv. hivatkozott szabálya és az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata alapján a jogi szabályozás hiányosságai
 miatt mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapításának csak akkor van helye, ha a jogi szabályozás
hiánya miatt alkotmányellenes helyzet keletkezett, a jogalkotói mulasztásnak és az alkotmányellenes helyzetnek
együttesen kell fennállnia. [35/2004. (X. 6.) AB határozat, ABH 2004, 504, 508.]
Az Étv. 30. § (4) bekezdésében a jogalkotó úgy állapított meg kötelezettséget a települési önkormányzatok számára,
hogy – az Ötv. 63. § (2) bekezdésében előírt jogalkotási kötelezettségét elmulasztva – nem jelölte meg a fővárosban
a kötelezettség címzettjét, és ennek következtében – amint arra az Alkotmánybíróság az előzőekben rámutatott –
a jogbiztonságot sértő jogi helyzet keletkezett, ezért a mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség
megállapításának az Abtv. 49. §-ában szabályozott feltételei fennállnak.
Mindezeket figyelembe véve az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapította, hogy az Alkotmány 2. §
(1) bekezdését sértő, alkotmányellenes helyzet jött létre azáltal, hogy az Országgyűlés nem szabályozta azt, hogy
a fővárosban az ingatlan tulajdonosa mely önkormányzattal szemben érvényesítheti az Étv. 30. § (4) bekezdésében
szabályozott igényét. Felhívta az Országgyűlést arra, hogy jogalkotási kötelezettségének 2010. december 31-ig tegyen
eleget.
Az Alkotmánybíróság e határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét az alkotmányellenesség
megállapítására, valamint az érintettek széles körére tekintettel rendelte el.
Budapest, 2010. július 13. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke