text:
9/2019. (III. 22.) AB határozata a nemzeti köznevelésről szóló 2011. CXC. törvénnyel kapcsolatos mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály Alaptörvénnyel való összhangjának utólagos vizsgálata tárgyában
– dr.  Szabó Marcel alkotmánybíró párhuzamos indokolásával, valamint dr. Czine Ágnes, dr. Dienes-Oehm Egon,
dr. Stumpf István és dr. Szívós Mária alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapítja, hogy a  jogalkotó mulasztásban megnyilvánuló
alaptörvény-ellenességet idézett elő azáltal, hogy a nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvényben
vagy más jogszabályban nem alakított ki a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
gyermekekre, tanulókra vonatkozóan az  egyéni szempontok megfelelő mérlegelését lehetővé tevő olyan
további kedvezményszabályokat, amelyek a  közoktatás során maradéktalanul biztosítják ezen gyermekek,
tanulók – Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdése szerinti – védelmét.
Az Alkotmánybíróság felhívja az Országgyűlést, hogy jogalkotói feladatának 2019. június 30. napjáig tegyen
eleget.
2. Az  Alkotmánybíróság a  nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény 56.  § (1)  bekezdése „sajátos
nevelési igényű” szövegrésze, valamint a 97. § (1a) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
Az Alkotmánybíróság elrendeli e határozatának közzétételét a Magyar Közlönyben.
I. [1] 1. Dr. Szél Bernadett és Ikotity István országgyűlési képviselők, valamint további ötvenegy országgyűlési képviselő
(a  továbbiakban: indítványozók) – az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés e)  pontja és az  Alkotmánybíróságról
szóló 2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 24.  § (1)  bekezdése alapján – 2017. június 13-án utólagos
normakontrollra irányuló indítványt nyújtottak be az  Alkotmánybíróságra. Ebben a  nemzeti köznevelésről szóló
2011. évi CXC. törvény (a  továbbiakban: Nkt.) 56.  § (1)  bekezdésének – az  oktatás szabályozására vonatkozó
és egyes kapcsolódó törvények módosításáról szóló 2017. évi LXX. törvény (a  továbbiakban: Módtv.) 21.  §
4.  pontja által megállapított – „sajátos nevelési igényű” szövegrésze, továbbá szoros tartalmi összefüggés okán
– a  Módtv. 19.  §-a által megállapított – az  Nkt. 97.  § (1a)  bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását
kérték az  Alkotmánybíróságtól, miután a  kifogásolt rendelkezéseket ellentétesnek vélték az  Alaptörvény XI.  cikk
(1)  bekezdésével, a  XVI.  cikk (1)  bekezdésével, a  XV.  cikk (2), (4) és (5)  bekezdéseivel, továbbá az  Alaptörvény
VI.  cikk (1)  bekezdésével. Az  indítvány kérelmet tartalmazott továbbá arra nézve, hogy amennyiben a  kifogásolt
rendelkezések az elbíráláskor még nem léptek hatályba, úgy mondja ki az Alkotmánybíróság, hogy azok nem lépnek
hatályba; amennyiben pedig már hatályba léptek, úgy azokat semmisítse meg.
[2] Az indítvány kiemeli, hogy a  támadott módosítás [a  Módtv. 44.  § (6)  bekezdése alapján] 2018. szeptember  1-jei
hatálybalépésével az  eddig minden tanulóra kiterjedő mentesítési lehetőséget a  sajátos nevelési igényű
tanulókra szűkítette. Így a  módosulás folytán a  sajátos nevelési igényű gyermekek, tanulók a  továbbiakban is
mentesíthetőek maradnak az  érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő értékelés és minősítés, illetve az  egyes
tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a mentesítés alól. Ezzel szemben minden más, egyébként egyéni
adottsága, fejlettsége alapján – a  mentesítésre a  korábbi szabályok értelmében – amúgy rászoruló tanuló, köztük
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanuló a  továbbiakban nem kaphat ilyen mentesítést.
Az  indítvány – idézve a  törvényjavaslat indokolását – hangsúlyozza, hogy a  bő tizennégy hónapos felkészülési
idővel, valamint a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók esetében a  felmenő rendszerű
bevezetéssel hatályba lépő módosítás indoka az, hogy az érintett tanulók motiváltabbá váljanak a saját nehézségeik
leküzdésére, valamint az  új szabályozás folytán fellépjen a  felmentés indokolatlan alkalmazása ellen, ezzel
a hangsúlyt a módosítás a felmentés helyett a fejlesztésre, a kompenzációra helyezve.
[3] Az indítvány nem vitatja, hogy a  módosított felmentési szabály generálklauzulával, érdemi, tartalmi megkötés
nélkül – ugyanakkor eljárási garanciaként szakértői bizottsági vélemény beszerzésével alátámasztott – felmentési
lehetőséget ír elő, továbbá azt sem tartja kizártnak, hogy a  felmentettek heterogén csoportján belül ténylegesen
vannak olyanok, akik eredményesebben lennének felkészíthetőek mentesítések nélkül az  általános számonkérési
rendszerben. Ez  a  probléma – vélik az  indítványozók – kellően körültekintő jogalkalmazással a  korábbi törvényi
keretek között is megoldható lenne, ugyanis a  mentesítés feltétele, hogy azt a  gyermek egyéni adottságai
szükségessé tegyék. Ehhez képes a  kifogásolt módosítás a  heterogén mentesítetti körből csak a  sajátos nevelési
igényű tanulóknak engedi meg továbbra is a  mentesítést, ugyanakkor minden más tanulót anélkül zár ki
a  rendelkezés alkalmazása alól, hogy azt normatív szinten bármivel is pótolná, vagy annak szakmai indokait
megjelenítené. Ezért az indítvány álláspontja szerint az új rendelkezés szakmai alapja teljes mértékben hiányzik.
[4] Az indítványozók nézete szerint a  támadott rendelkezések közvetlenül érintik a  tanulók Alaptörvény XI.  cikk
(1)  bekezdésében elismert művelődéshez való jogát, valamint az  Alaptörvény XVI.  cikk (1)  bekezdésébe foglalt,
a  gyermekek testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való jogának
gyakorlását, ugyanis a  mentesítés alkotmányos célja éppen az  egyes gyermekek egyedi képességeinek és
a  személyes fejlesztési igényeinek meg nem felelő oktatási és értékelési módszerek alkalmazásának kizárása.
Az  indítványi érvelés szerint a  mentesítés korlátozása e  jogokkal összefüggésben kellő alkotmányos alap nélküli
közvetett hátrányos megkülönböztetésként sérti az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdése szerinti hátrányos
megkülönböztetés tilalmát, mivel a  módosítással kedvezőtlenül érintett tanulók számára más tanulókkal
összevetve olyan hátrányt okoz, amely alapvető joggal összefüggésben merül fel, így az  csak akkor nem sértené
az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdését, ha az  a  szükségesség-arányosság követelményeinek megfelelne.
Az indítványozók szerint ugyanakkor a korlátozás nem arányos, mivel a módosítás által alkalmazott megoldás, azaz
a  mentesítésből való kizárás, nyilvánvalóan nem a  cél eléréséhez szükséges legenyhébb megoldás. A  módosítás
továbbá azzal a  következménnyel is járna, hogy a  mentesítés lehetőségétől eleső tanulók nem kapnának kellően
hatékony segítséget, egyéni adottságuknak megfelelő, illetve a hasonló nehézségekkel nem rendelkező társaikkal
összemérhető értékelést, ez  pedig előidézheti az  iskolaválasztás beszűkülését, a  felsőoktatáshoz való hozzáférés
elnehezülését, esetleg a köznevelésből való kiesést.
[5] Az indítvány utal arra, hogy a  módosítás folytán a  mentesítés lehetőségétől eleső tanulók a  továbbiakban is
mentesíthető sajátos nevelési igényű tanulókkal szemben részesülnek hátrányos megkülönböztetésben (lévén
az  elhatárolás nem mindig egyértelmű, és a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek
esetében is fennállhat az  adott tárgyban való jó teljesítményt kizáró állapot). Másfelől a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő tanulók a  tanulási nehézséggel nem rendelkező társaikkal szemben szenvednek
el közvetett hátrányos megkülönböztetést, mivel sokuk esetében olyan feltételeknek kell megfelelniük, amelyre
a – jogalkotó által fejleszteni kívánt – motivációjuk ellenére is képtelenek.
[6] Az Alaptörvény XV.  cikk (4)–(5)  bekezdései vonatkozásában az  indítványozók kiemelték, hogy mind
az  esélyegyenlőség és a  társadalmi felzárkóztatás elősegítése, mind a  gyermekek külön intézkedéssel történő
védelme mint államcélok érvényesülése kiemelt körültekintést követeltek volna meg a  támadott rendelkezés
előkészítése és elfogadása során. Ugyanakkor a mentesítés új feltételeinek való tömeges megfelelésre képtelenség
a leszakadást eredményezheti, amellyel a társadalmi felzárkózás lehetősége is veszélybe kerülhet.
[7] Az indítvány megemlíti továbbá, hogy az  új szabályozás belső koherencia-problémát is keletkeztet, mivel
az  Nkt. 1.  § (1)  bekezdése szerint a  törvény „kiemelt célja a  nevelés-oktatás eszközeivel a  társadalmi leszakadás
megakadályozása és a tehetséggondozás”.
[8] Az indítványozók a módosító rendelkezések folytán sérülni vélték az érintettek Alaptörvény VI.  cikk (1) bekezdése
szerinti jó hírnévhez való jogát. Utalva a  942/B/2001. AB határozatban foglaltakra kifejtették, hogy a  módosított
szabályozás szükségtelenül kényszeríti rá az érintett sajátos nevelési igényű gyermekeket arra, hogy a minősítésüket
megalapozó, ám az iskolában jellegénél fogva leplezhető fogyatékosságukat, pszichés zavarukat nyíltan felvállalják
azáltal, hogy a módosítást követően bármely tantárgy alóli felmentés egyben a sajátos nevelési igényű minősítést is
feltételezi majd.
[9] A köznevelés gyakorlatában a „sajátos nevelési igényű”, valamint a „beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel
küzdő” tanuló címke is rendelkezik stigmatizáló hatással, így enyhébb fogyatékosságok, zavarok vagy nehézségek
esetén sokan kifejezetten kerülik az  ezekre való hivatkozást még abban az  esetben is, ha annak az  orvosi,
pszichológiai vagy fejlesztőpedagógiai alapjai meglennének. Jelen módosítással számos tanuló lenne kénytelen
az iskola közössége előtt vállalni ezeket a zavarokat, hiszen ellenkező esetben teljesíthetetlen vagy csak értelmetlen
nehézségek árán teljesíthető feladatokkal szembesülne. Az  indítványozók álláspontja szerint az  ilyen kényszer
intézményesítése sérti az érintetteknek az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésén alapuló jó hírnévhez való jogát. Míg
az  indítványozók az  Nkt. 97.  § (1a)  bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését
arra tekintettel kérik, hogy az  az elsődlegesen támadott módosítással szoros összefüggésben álló átmeneti
rendelkezéseket állapít meg.
[10] 2. Az  Alkotmánybíróság felhívta az  emberi erőforrások miniszterét az  indítvánnyal kapcsolatos álláspontja
kifejtésére.
[11] A miniszteri vélemény hangsúlyozta, hogy a  sajátos nevelési igény és a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézség elhatárolása és kezelése kiemelt kérdés. A  sajátos nevelési igény a  fogyatékosságok köznevelési
megnevezése és csoportja, míg a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség a  nemzetközi gyakorlatban nem
ismert, magyar sajátosság. A  nemzetközi fogyatékos – nem fogyatékos kategória nálunk tovább differenciálódik
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség (az előzőnél enyhébb, átmeneti, de problémát mutató) és
problémamentes alkategóriákra. A  miniszteri vélemény – bemutatva a  sajátos nevelési igény és a  beilleszkedési,
tanulási, magatartási nehézség kategóriák közötti alapvető különbségeket – részletesen kifejtette, hogy
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség a  sajátos nevelési igénnyel szemben érdemben fejleszthető, nem
végleges állapot, illetve nem olyan károsodás, amely akadályozná a  társadalmi szerepvállalást. Érvelése szerint
az  indítvánnyal kifogásolt szabályozás ténylegesen nem tett különbséget a  fentiekben eltérő állapotok között,
így a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók alapvető tudástartalmakat, készséget,
kompenzációs technikákat nem sajátítottak el. Ezzel szemben az  értékelés és minősítés alóli felmentés, illetve
a szöveges értékelés kivezetése épp a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók fejlesztését,
felzárkózását segíti elő. A  szabályozásbeli változtatás a  valódi, szükségletalapú fejlesztésre helyezi a  hangsúlyt.
Ugyanakkor a mentesítések rendszere nem kerül ki a jogszabályból, de a jövőben az csak a sajátos nevelési igényű
problématerületre adható, valós indokoltság esetén. Kiemelte, a  változás kizárólag az  értékelés és minősítés alóli
felmentés és szöveges értékelés kivezetését jelenti. A miniszteri vélemény az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésének
sérelmét állító indítványi résszel összefüggésben kifejtette, hogy a jó hírnévhez való jog sérelme álláspontjuk szerint
akkor valósulna meg, amennyiben a sajátos nevelési igényű, vagy beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel
küzdő tanulók tekintetében a  személyüket sértő, s ennek folytán hátrányos megítélésre alkalmas szabályozás
történt volna. Ez a kifogásolt rendelkezések tekintetében nem mondható el, mivel annak megítélése, hogy a tanuló
sajátos nevelési igényű vagy beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel, zavarral küzd, objektív vizsgálati
módszerek alkalmazásával, képzett szakértői bizottság által kerül megállapításra.
[12] 3. Az eljárás során a FIMOTA Központ amicus curiae beadvánnyal fordult az Alkotmánybírósághoz.
II. [13] 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
„VI. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán- és családi életét, otthonát, kapcsolattartását és jó hírnevét
tiszteletben tartsák. A véleménynyilvánítás szabadsága és a gyülekezési jog gyakorlása nem járhat mások magán- és
családi életének, valamint otthonának sérelmével.”
„XI. cikk (1) Minden magyar állampolgárnak joga van a művelődéshez.
(2) Magyarország ezt a  jogot a  közművelődés kiterjesztésével és általánossá tételével, az  ingyenes és kötelező
alapfokú, az  ingyenes és mindenki számára hozzáférhető középfokú, valamint a  képességei alapján mindenki
számára hozzáférhető felsőfokú oktatással, továbbá az oktatásban részesülők törvényben meghatározottak szerinti
anyagi támogatásával biztosítja.”
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.
[…]
(4) Magyarország az esélyegyenlőség és a társadalmi felzárkózás megvalósulását külön intézkedésekkel segíti.
(5) Magyarország külön intézkedésekkel védi a  családokat, a  gyermekeket, a  nőket, az  időseket és a  fogyatékkal
élőket.”
„XVI.  cikk (1) Minden gyermeknek joga van a  megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges
védelemhez és gondoskodáshoz.”
[14] 2. Az Nkt. indítvánnyal érintett, 2018. augusztus 31-ig hatályban volt rendelkezése szerint:
„56.  § (1) A  tanulót, ha egyéni adottsága, fejlettsége szükségessé teszi, a  szakértői bizottság véleménye alapján
az igazgató mentesíti
a) az  érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő értékelés és minősítés alól, és ehelyett szöveges értékelés és
minősítés alkalmazását írja elő,
b) a gyakorlati képzés kivételével egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alól.”
[15] 2.1. Az Nkt. indítvánnyal támadott rendelkezései:
„56. § (1) A sajátos nevelési igényű tanulót, ha egyéni adottsága, fejlettsége szükségessé teszi, a szakértői bizottság
szakértői véleménye alapján az igazgató mentesíti
a) az  érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő értékelés és minősítés alól, és ehelyett szöveges értékelés és
minősítés alkalmazását írja elő,
b) a gyakorlati képzés kivételével egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alól.”
„97.  § (1a) Az  a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanuló, akit 2018. augusztus 31.
napjáig a  szakértői bizottság szakértői véleménye alapján egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az  értékelés
és a  minősítés alól mentesítettek, a  mentesítés időtartamának félbeszakadása nélkül, középfokú iskolai
tanulmányainak befejezéséig egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alól mentesülhet.
Az e bekezdésben foglaltakra az 56. § (1) és (2) bekezdésben foglalt szabályok értelemszerűen alkalmazandóak.”
[16] 2.2. Az Nkt. 2017. június 17-től hatályban lévő 56/A. §-a értelmében:
„A beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók a  szakértői bizottság szakértői
véleménye alapján fejlesztő foglalkoztatásban és az  e  törvényben, továbbá jogszabályban meghatározott
kedvezményekben részesülnek.”
III. [17] 1. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdés e)  pontja értelmében a  Kormány, az  országgyűlési
képviselők egynegyede, a  Kúria elnöke, a  legfőbb ügyész vagy az  alapvető jogok biztosa kezdeményezésére
felülvizsgálja a  jogszabályoknak az  Alaptörvénnyel való összhangját. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy
az  indítvány az  arra jogosultaktól érkezett, azt ugyanis a  százkilencvenkilenc országgyűlési képviselő több mint
egynegyede: ötvenhárom képviselő nyújtotta be. Az  indítvány absztrakt normakontrollra irányul, és az Abtv. 52. §
(1b)  bekezdése szerinti határozott kérelem követelményének eleget tesz, így az  Alkotmánybíróság az  indítványt
érdemben vizsgálta.
[18] 2. Az  Alkotmánybíróság az  indítvány érdemi elbírálásához először röviden áttekintette az  Nkt. – indítvánnyal
összefüggő – sajátos nevelési igényű, valamint a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulókra
vonatkozó korábbi, és a módosítással érintett, jelenleg hatályban lévő rendelkezéseit.
[19] Az Alaptörvény XI.  cikk (1)  bekezdése valamennyi magyar állampolgár számára biztosítja a  művelődéshez való
jogot, melyet – annak (2) bekezdése alapján – az állam többek között a közművelődés kiterjesztésével és általánossá
tételével, az  ingyenes és kötelező alapfokú, az  ingyenes és mindenki számára hozzáférhető középfokú, valamint
a  képességei alapján mindenki számára hozzáférhető felsőfokú oktatással biztosítja. Ezt ismétli meg az  Nkt. 2.  §
(1) bekezdésében, amely hangsúlyozza, hogy a magyar állam (egyik) közszolgálati feladata az ingyenes és kötelező
alapfokú, az  ingyenes és mindenki számára hozzáférhető középfokú neveléshez, oktatáshoz való jog biztosítása
az  érettségi megszerzéséig (illetve a  szakképzésről szóló törvényben meghatározott feltételek szerinti második
szakképesítés megszerzését biztosító első szakmai vizsga befejezéséig). Az  Nkt. hatálybalépése óta szintén
töretlenül kiemelten jelenik meg a köznevelés céljaként – többek között – [az 1. § (1) bekezdésében] a társadalmi
leszakadás megakadályozása, melyet a  jogalkotó a  nevelés-oktatás eszközeivel kíván megvalósítani. A  törvény
alapelvei között (3. §) hangsúlyozza, hogy a köznevelés középpontjában a gyermek, a tanuló, a pedagógus és a szülő
áll, akiknek a  kötelességei és jogai egységet alkotnak. Az  Nkt. [a 3.  § (6)  bekezdésében] szintén hatálybalépése
óta változatlanul a  köznevelés kiemelt feladataként jeleníti meg az  iskolát megelőző kisgyermekkori fejlesztést,
továbbá a sajátos nevelési igényű gyermekek, tanulók mellett önálló csoportként nevesíti a beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók speciális igényeinek figyelembevételét, egyéni képességeikhez
igazodó legeredményesebb fejlődésük elősegítését, a  minél teljesebb társadalmi beilleszkedés lehetőségeinek
megteremtését.
[20] Az Nkt. az értelmező rendelkezései között (4. § 13. pont), hatálybalépése óta szintén változatlanul kiemelt figyelmet
igénylő gyermekként, tanulóként, ezen csoporton belül mint különleges bánásmódot igénylő [4.  § 13.  pont
a) alpont] gyermekként, illetve tanulóként említi a sajátos nevelési igényű gyermekek, illetve tanulók [4. § 13. pont
aa)  alpont] mellett a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekeket, illetve tanulókat
[4. § 13. pont ab) alpont] is. {Szintén különleges bánásmódot igénylő tanulónak tekinti a törvény további alpontban
[4. § 13. pont b) alpont] még a kiemelten tehetséges gyermekeket, tanulókat [4. § 13. pont ac) alpont], míg kiemelt
figyelmet igénylő, de nem különleges bánásmódot igénylőként a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról
szóló törvény szerint a hátrányos és halmozottan hátrányos helyzetű gyermekeket, tanulókat.}
[21] Az Nkt. értelmező rendelkezései között meghatározza mind a  beilleszkedési, tanulási magatartási nehézséggel
küzdő gyermek, tanuló (4.  § 3.  pont), mind a  sajátos nevelési igényű gyermek, tanuló fogalmát (4.  § 25.  pont).
Eszerint beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermek, tanuló az  a  különleges bánásmódot
igénylő gyermek, tanuló, aki a  szakértői bizottság szakértői véleménye alapján az  életkorához viszonyítottan
jelentősen alulteljesít, társas kapcsolati problémákkal, tanulási, magatartásszabályozási hiányosságokkal küzd,
közösségbe való beilleszkedése, továbbá személyiségfejlődése nehezített vagy sajátos tendenciákat mutat, de
nem minősül sajátos nevelési igényűnek. Sajátos nevelési igényű gyermeknek, tanulónak az  Nkt. (4.  § 25.  pontja)
azt a  különleges bánásmódot igénylő gyermeket minősíti, aki a  szakértői bizottság szakértői véleménye alapján
mozgásszervi, érzékszervi (látási, hallási), értelmi vagy beszédfogyatékos, több fogyatékosság együttes előfordulása
esetén halmozottan fogyatékos, autizmus spektrum zavarral vagy egyéb pszichés fejlődési zavarral (súlyos tanulási,
figyelem- vagy magatartásszabályozási zavarral) küzd.
[22] Az Nkt. hatálybalépése óta önálló pontban, mégpedig a  törvény 28.  pontjában foglalkozik a  sajátos nevelési
igényű, valamint a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók nevelésével, illetve
oktatásával. Ennek keretében a sajátos nevelési igényű tanuló jogaként állapítja meg, hogy különleges bánásmód
keretében állapotának megfelelő pedagógiai, gyógypedagógiai, valamint konduktív pedagógiai ellátásban
részesüljön az  igényjogosultsága megállapításától kezdődően. Azt, hogy milyen különleges bánásmódnak
megfelelő ellátást kell biztosítani személyre szabottan ezen gyermekek, tanulók számára, szakértői bizottság
szakértői véleményben állapítja meg [Nkt. 47. § (1) bekezdés]. Erre vonatkozóan a törvény e  fejezete [lásd: a 47. §
(6) bekezdése] szabályozza – többek között – a szakértői vizsgálaton való részvétel részletes szabályait, illetve ezen
gyermekek érdeke védelmében a  szülő hatóság általi kötelezésének feltételeit. [Ennek lényege, hogy a  gyermek
megfelelő nevelési-oktatási intézménybe történő beíratása érdekében a  köznevelési feladatot ellátó hatóság
kötelezheti a  szülőt a  gyermek szakértői vizsgálaton való részvételére, valamint arra, hogy ezen szülői vélemény
alapján a  gyermeket megfelelő oktatási-nevelési intézménybe írassa be. Ebben a  kérdésben a  hatóság döntése
ellen az  általános közigazgatási rendtartásról szóló törvény és a  közigazgatási perrendtartásról szóló törvény
hatálybalépésével összefüggő egyes törvények módosításáról szóló 2017. évi L. törvény 382.  § (8)  bekezdésében
megállapított új rendelkezés alapján 2018. január 1-jétől már nincs helye fellebbezésnek. A rendelkezés részletesen
szabályozza továbbá a szülő ismételt mulasztásának következményeit.]
[23] A törvény meghatározza továbbá, hogy a  sajátos nevelési igényű gyermek, tanuló számára a  megfelelő ellátást
nyújtó nevelési-oktatási intézményt az illetékes szakértői bizottság szakértői véleménye alapján a szülő választja ki
(a szülő és a gyermek igényeinek figyelembevételével). Ezen gyermekek óvodai nevelése, iskolai nevelése-oktatása,
továbbá kollégiumi nevelése (a  szakértői véleményben foglaltaknak megfelelően) történhet az e célra létrehozott
gyógypedagógiai nevelési-oktatási intézményben, konduktív pedagógiai intézményben, óvodai csoportban, iskolai
osztályban vagy a  többi gyermekkel, tanulóval részben vagy egészben együtt, azonos óvodai csoportban, iskolai
osztályban. Az  Nkt. 47.  § (4)  bekezdése rendelkezik azokról a  speciális feltételekről, amelyek fennállása szükséges
e gyermekek neveléséhez és oktatásához a nevelési oktatási intézmények részéről (így pl. a teljesség igénye nélkül:
a  gyermek, tanuló külön nevelése és oktatása, a  fejlesztő nevelő oktatása, a  sajátos nevelési igény típusának és
súlyosságának megfelelő gyógypedagógus, konduktor foglalkoztatása, a  neveléshez és oktatáshoz szükséges
speciális tanterv, tankönyv, egyéb segédlet; egyéni előrehaladású neveléshez oktatáshoz ezeken túl speciális
gyógyászati és technikai eszközök stb.).
[24] Az Nkt. meghatározza továbbá, hogy a  sajátos nevelési igényű és a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő gyermekek, illetve tanulók különböző fejlesztő foglalkozásaira mekkora időkeretet kell
az  oktatási intézményeknek biztosítaniuk. Az  Nkt. 8.  § (3)  bekezdése második mondata előírja az  óvodai nevelés
során a fenntartó számára heti tizenegy órás időkeretben mind a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel
küzdő, mind a sajátos nevelési igényű gyermekek egészségügyi, pedagógiai célú habilitációs, illetve rehabilitációs
foglalkoztatását (lásd: Nkt. 6. számú melléklete).
[25] Az Nkt. 27.  § (5)  bekezdése – hatálybalépése óta változatlan – rendelkezése értelmében az  általános iskola,
a  középfokú iskola köteles megszervezni a  tanuló heti kötelező óraszáma és az  osztályok engedélyezett heti
időkeret különbözete terhére – többek között – a  sajátos nevelési igényű, valamint a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő tanulók számára a differenciált fejlesztést biztosító egy-három fős foglalkozásokat
(ezen gyermekekre, valamint az  általános iskolai évfolyamukra vonatkozó differenciált óraszámokat, lásd:
az  Nkt.  6.  számú mellékletében). Az  Nkt. 27.  § (7)  bekezdésének első mondata értelmében mind a  beilleszkedési,
tanulási, magatartási nehézség, mind a sajátos nevelési igény miatt a szakértői vélemény alapján magántanulóként
tanulmányokat folytatók egyéni foglalkozás keretében történő felkészítésére az iskolának tanulónként az osztályok
heti időkeretén felül átlag heti tíz óra áll rendelkezésre. Szintén e  szabály értelmében 2017. szeptember 1-jétől
a sajátos nevelési igény miatt magántanulóként tanulmányokat folytató tanulók esetében ezen időkereten belül kell
biztosítani az egészségügyi és pedagógiai célú habilitációs, rehabilitációs foglalkozásokat (ugyanakkor az  időkeret
az  egyes hetek és tanulók között átcsoportosítható). Az  Nkt. 27.  § (8)  bekezdése hatálybalépése óta változatlanul
írja elő a gyógypedagógiai nevelésben oktatásban részt vevő nevelési oktatási intézményeknek – a sajátos nevelési
igényű tanulók részére a sajátos nevelési igényéből eredő hátránya csökkentéséhez szükséges mértékű – kötelező
egészségügyi és pedagógiai célú habilitációs, rehabilitációs tanórai foglalkozások szervezését (részletesen erre
nézve lásd: szintén az Nkt. 6. számú mellékletében foglaltakat).
[26] Az Nkt. 47.  § (8)  bekezdése – a  hatálybalépése óta szintén változatlanul – a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő gyermekeket, tanulókat kiemelten kezeli, külön jog(osultság)ként nevesítve számukra a fejlesztő
foglalkoztatásokat. Ezek megvalósításának módjául a  nevelési tanácsadást, az  óvodai nevelést, az  iskolai nevelést
és oktatást, a  kollégiumi nevelést és oktatást jelöli meg a  törvény. Meghatározza továbbá a  gyógypedagógiai
nevelésben [Nkt. 47. § (9) bekezdése], oktatásban részt vevő nevelési, oktatási intézményekre vonatkozó kötelező
feltételeket, mégpedig a  sajátos nevelési igényű gyermekek, tanulók speciális nevelési igényének megfelelő
részletességgel. Ennek lényege, hogy a  speciális sajátos nevelési igényű gyermek, tanuló nevelését, oktatását
speciális szakképzettséggel rendelkező szakember számára teszi csak lehetővé. (Így pl. a  teljesség igénye nélkül:
a  sajátos nevelési igény típusának megfelelő gyógypedagógus, konduktor foglalkoztatását írja elő, amennyiben
az  óvodai foglalkozás vagy a  tanórai foglalkozás elsődleges célja a  sajátos nevelési igényből eredő hátrány
csökkentése, illetve az  egészségügyi és pedagógiai célú habilitáció vagy rehabilitáció.) Az  erre vonatkozó
szabályozás annak hatálybalépése óta annyiban változott, hogy a Módtv. 10. §-ával megállapított [47. § (9) bekezdés
c) és d)  pontjaiban foglalt] rendelkezések értelmében 2017. június 17-től az  enyhe értelmi fogyatékos tanulók
idegennyelv-oktatását elláthatja gyógypedagógus végzettséggel és szakképzettséggel, továbbá „komplex” típusú
felsőfokú államilag elismert nyelvvizsga-bizonyítvánnyal vagy azzal egyenértékű okirattal rendelkező pedagógus;
valamint enyhe értelmi fogyatékos tanulók rajz, testnevelés, technika, ének-zene, etika, a  középsúlyos értelmi
fogyatékos tanulók rajz, technika, ének-zene, etika, valamint az  egyes kerettantervek által tartalmilag ezekkel
egyenértékű tantárgyak oktatását elláthatja a tantárgynak megfelelő szakos tanár is.
[27] Az Nkt. 56. § (1) bekezdése a hatálybalépése óta tartalmaz – a tanulókat főszabály szerint terhelő érdemjegyekkel és
osztályzatokkal történő értékelés, illetve az egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alóli –
mentesítésre vonatkozó szabályokat azokra az  egyéni adottságú és fejlettségű tanulókra nézve, akiknek szakértői
bizottság véleménye alapján az szükségesnek bizonyul.
[28] Ez a  szabályozás 2018. augusztus 31-ig az  érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő értékelés és minősítés alóli
(és ehelyett szöveges értékelés és minősítés alkalmazását előíró), valamint az egyes tantárgyak vagy tantárgyrészek
értékelése és minősítése alóli mentesítését valamennyi olyan tanuló számára lehetővé tette, akiknek a  szakértői
bizottság véleménye alapján annak szükségessége – a  tanuló egyéni adottságára, fejlettségére tekintettel –
megállapításra került. Mindezek alapján az  oktatási nevelési intézmény igazgatója mentesítette az  adott tanulót
az érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő értékelés és minősítés alól, és ehelyett szöveges értékelés és minősítés
alkalmazását írta elő [Nkt. 56.  § (1)  bekezdés a)  pontja], illetve az  értékelés alól és a  minősítés alól mentesítette
a  gyakorlati képzés kivételével egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből [56.  § (1)  bekezdés b)  pontja]. Emellett
a  szabályozás lehetőséget adott arra, hogy az  érettségi vizsgán az  utóbbi tantárgyak helyett a  mentesítéssel
rendelkező tanuló másik tantárgyat választhasson (a  vizsgaszabályzatban meghatározottak szerint) [Nkt. 56.  §
(2)  bekezdés]. A  fent bemutatott mentesítésre vonatkozó szabályozás változott az  indítvány által támadott
módosítás folytán akként, hogy 2018. szeptember 1-jétől annak személyi köre (a további feltételek változatlansága
mellett) már csak a  szakértői bizottság általi szakértői véleményre alapítottan is csak a  sajátos nevelési igényű
tanulók lehetnek.
[29] A Módtv. 2017. június 17-től beiktatta az  Nkt. 56/A.  §-át, amely megállapította, hogy a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók a  szakértői bizottság szakértői véleménye alapján fejlesztő
foglalkoztatásban és az Nkt.-ben, továbbá jogszabályban meghatározott kedvezményekben részesülnek.
[30] Az Nkt. 56.  § (1)  bekezdése rendelkezéseihez kapcsolódóan 2018. szeptember 1-jétől az  Nkt. átmeneti és vegyes
rendelkezéseit tartalmazó részében, az  indítványozók által szintén kifogásolt 97.  § (1a)  bekezdése immáron
rögzíti, hogy az  a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanuló, aki 2018. augusztus 31. napjáig
a  szakértői bizottság szakértői véleménye alapján egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az  értékelés és
a  minősítés alól mentesült, és a  mentesítése nem szakadt félbe, a  középfokú iskolai tanulmányainak befejezéséig
jogosult a korábban már megszerzett (az egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alóli)
mentesülésre.
[31] A sajátos nevelési igényű és a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók felvételi vizsgájával
összefüggésben állapít meg – az  általános szabályokhoz képest – eltérő szabályokat az  Nkt. 51.  § (5)  bekezdése,
amely értelmében ezen tanulók részére a felvételi vizsgán indokolt esetben biztosítani kell a hosszabb felkészülési
időt; az  írásbeli vagy szóbeli felmérésen pedig biztosítani kell az  iskolai tanulmányaik során általuk használt,
megszokott eszközöket. Valamint előírja, hogy a vizsga szervezésével alkalmazkodni kell a tanulók adottságaihoz.
[32] Ezen törvényi rendelkezéssel összefüggésben további részletszabályokat állapít meg a  nevelési-oktatási
intézmények működéséről és a köznevelési intézmények névhasználatáról szóló 20/2012. (VIII. 31.) EMMI rendelet
(a  továbbiakban: R.1.). A  középfokú felvételi eljárás általános szabályai mellett külön rendelkezéseket (a  sajátos
nevelési igényű tanulókkal azonos kedvezményeket, illetve mentesítést) biztosít a  sajátos nevelési igényű
tanulókra, és a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulókra nézve. Ilyen kedvezményt
tartalmaz az  R.1.  33.  § (3)  bekezdése, amely a  központi írásbeli vizsgára való jelentkezéssel összefüggésben
megállapítja, hogy mind a sajátos nevelési igényű, mind a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
gyermekeknek, amennyiben élni kívánnak az  Nkt. 51.  § (5)  bekezdésben foglalt kedvezményekkel, a  jelentkezési
lapjukhoz csatolniuk kell az  ezen kedvezményekre vonatkozó kérelmüket, valamint a  szakértői bizottság
véleményét. (A  központi írásbeli vizsgát szervező gimnázium, szakgimnázium igazgatója a  kérelemről döntését
határozatban hozza meg, amely kizárólag a  központi írásbeli vizsga letételének körülményeire vonatkozhat.
Döntésében rendelkezik továbbá a  tanuló által használt, megszokott eszközök biztosításáról, az  írásbeli dolgozat
elkészítéséhez a munkaidő meghosszabbításáról, a vizsga meghatározott részeinek értékelése alóli felmentéséről.)
Az  R.1. 68.  §-ában a  sajátos nevelési igényű, valamint a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
vizsgázó számára az  általános szabályokhoz képest az  írásbeli feladatok megválaszolására rendelkezésre álló időt
legfeljebb harminc perccel megnöveli („meg kell növelni”). Továbbá biztosítja számára az iskolai tanulmányok során
alkalmazott segédeszköz használatát. Egyben lehetőséget nyújt ezen vizsgázó számára, hogy írásbeli vizsga helyett
szóbeli vizsgát tehessen [R.1. 68.  § (4)  bekezdés a)–c)  pontok]. Míg az  R.1. 71.  § (3)  bekezdése a  sajátos nevelési
igényű és a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő vizsgázók vonatkozásában a  szóbeli vizsgák
általános szabályaihoz képest állapít meg eltérő szabályokat, így pl. ezen tanulók számára – szakvéleménnyel
alátámasztott kérésre, az  igazgató engedélye alapján – az  általános szabályok szerinti harminc perc gondolkodási
időt legfeljebb tíz perccel meg kell növelni, továbbá ezek a vizsgázók a szóbeli vizsgát írásban tehetik le.
[33] A pedagógiai szakszolgálati intézmények működéséről szóló 15/2013. (II. 26.) EMMI rendelet (a  továbbiakban:
R.2.) – többek között – a  szakértői bizottság tevékenységével összefüggésben részletes szabályozást tartalmaz
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók vizsgálatára, véleménye
meghozatalára stb. vonatkozóan (pl. R.2. 7. §, 15–18. §).
[34] A fentiek mellett a  sajátos nevelési igényű gyermekek óvodai nevelésének irányelve és a  sajátos nevelési igényű
tanulók iskolai oktatásának irányelve kiadásáról szóló 32/2012. (X. 8.) EMMI rendelet a  sajátos nevelési igényű
gyermekekre nézve részletesen meghatározza a speciális fejlesztési elveket és feladatokat az óvodai nevelés, mind
az iskolai nevelés vonatkozásában.
IV. [35] Az indítvány nem megalapozott. [36] 1. Az Alkotmánybíróság az  indítvány alapján érdemben először azt vizsgálta, hogy az Nkt. 56. § (1) bekezdésének
„sajátos nevelési igényű” szövegrésze azzal, hogy 2018. szeptember 1-jétől már nem teszi lehetővé a beilleszkedési,
tanulási, vagy magatartási nehézséggel küzdő tanulók számára – amennyiben egyéni adottságuk, fejlettségük
szükségessé tenné (a szakértői bizottság véleménye alapján), egyrészt az érdemjegyekkel és osztályzatokkal történő
értékelés és minősítés alóli felmentésüket (ehelyett szöveges értékelés és minősítés alkalmazását írva elő), továbbá
az  egyes tantárgyakból, illetve tantárgyrészekből az  értékelés és a  minősítés alóli mentesítést, így az  azok alóli
mentesítésre 2018. szeptember 1-jétől kizárólag a  sajátos nevelési igényű tanulók válhatnak jogosulttá; észszerű
indok nélkül, hátrányosan különbözteti-e meg a  beilleszkedési, tanulási, vagy magatartási nehézséggel küzdő
tanulókat a sajátos nevelési igényű tanulókhoz képest.
[37] 1.1. Az  Alkotmánybíróság gyakorlatában valamely megkülönböztetés alkotmányellenessége akkor állapítható
meg, ha a  jogszabály alkotmányos indok nélkül tesz különbséget a  szabályozás szempontjából egymással
összehasonlítható jogalanyok között {lásd például: 10/2015. (V. 4.) AB határozat, Indokolás [19]}.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában hangsúlyozta, hogy az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdése alapján
a  tilalom elsősorban az  alapvető jogok tekintetében fennálló megkülönböztetésekre vonatkozik, ugyanakkor
kiterjeszthető a  teljes jogrendszerre, mivel „az ott felsorolt diszkriminatív megkülönböztetések nemcsak
az  alapvető jogok védelmi körébe tartozó jogszabályokban, hanem bármely jogszabályban előfordulhatnak.
Joggal feltételezhető, hogy az  Alaptörvény értékrendje szerint ezek a  megkülönböztetések akkor is tilosak, ha
nem az  alapvető jogok védelmi körébe eső tárgyakat szabályozó jogszabályok tartalmazzák” {42/2012. (XII. 20.)
AB határozat, Indokolás [42]}.
[38] Az Alkotmánybíróság számos határozatában kifejtette azt is, hogy addig, amíg az  alkotmányos alapjogokat
érintő diszkriminációra vonatkozóan a  vizsgálati módszer (mérce) az  Alaptörvény I.  cikk (3)  bekezdésében foglalt
szükségesség és arányosság tesztje, addig az alapjogokon kívüli egyéb jogokra vonatkozó diszkrimináció esetében
akkor állapít meg alaptörvény-ellenes megkülönböztetést, ha annak nincs tárgyilagos mérlegelés szerinti észszerű
indoka, vagyis önkényes {erre vonatkozóan lásd: 14/2014. (V. 13.) AB határozat, Indokolás [31]–[32], összefoglalóan
továbbá: 10/2015. (V. 4.) AB határozat, Indokolás [20]; 35/2017. (XII. 20.) AB határozat, Indokolás [43]}.
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint személyek közötti, alaptörvény-sértő hátrányos megkülönböztetés
akkor állapítható meg, ha valamely személyt vagy embercsoportot más, azonos helyzetben lévő személyekkel
vagy csoporttal történt összehasonlításban kezelnek hátrányosabb módon. A  megkülönböztetés pedig akkor
alaptörvény-ellenes, ha a  jogszabály a  szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó (egymással
összehasonlítható) jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne; azaz
alaptörvény-ellenes megkülönböztetés csak összehasonlítható helyzetben levő jogosultak és kötelezettek
között vethető fel. Az  Alkotmánybíróság arra is rámutatott, hogy az  alapjognak nem minősülő egyéb jogra
vonatkozó, személyek közötti hátrányos megkülönböztetés vagy más korlátozás alaptörvény-ellenessége akkor
állapítható meg, ha a sérelem összefüggésben áll valamely alapjoggal, végső soron az emberi méltóság jogával, és
a megkülönböztetésnek, illetve korlátozásnak nincs tárgyilagos mérlegelés szerint észszerű indoka, vagyis önkényes
{összefoglalóan: 14/2014. (V. 13.) AB határozat, Indokolás [32]. Erre nézve legutóbb lásd még: 3222/2018. (VII. 2.)
AB határozat, Indokolás [41]–[44]}.
[39] 1.2. Tekintettel arra, hogy jelen ügyben az  értékelés alóli mentesítés/felmentés tekintetében alapjognak nem
minősülő egyéb jogra vonatkozó megkülönböztetésről van szó, az Alkotmánybíróságnak – a fentiekben bemutatott
gyakorlatára figyelemmel – azt kellett megvizsgálnia, hogy a  támadott rendelkezés, azaz az  értékelés alóli
mentesítés szempontjából egymással összehasonlíthatóak-e a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézségekkel
küzdő tanulók a sajátos nevelési igényű tanulókkal.
[40] Mint azt jelen határozat indokolásának III.2.  pontjában (Indokolás [18] és köv.) már ismertette, a  sajátos nevelési
igényű gyermeknek, tanulónak az Nkt. 4. § 25. pontja alapján az a gyermek minősül (szakértői bizottság szakértői
véleménye alapján), aki meghatározott fogyatékossággal küzd (amely lehet: mozgásszervi, érzékszervi, értelmi vagy
beszédfogyatékossággal, vagy akár halmozott fogyatékossággal, továbbá autizmus spektrum zavarral vagy pszichés
fejlődési zavarral).
[41] A fogyatékos személy fogalmát határozza meg a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról
szóló 1998. évi XXVI. törvény, amely értelmében fogyatékos személy az  a  személy, aki tartósan vagy véglegesen
olyan érzékszervi, kommunikációs, fizikai, értelmi, pszichoszociális károsodással, illetve ezek bármilyen
halmozódásával él, amely a környezeti, társadalmi és egyéb jelentős akadályokkal kölcsönhatásban a hatékony és
másokkal egyenlő társadalmi részvételt korlátozza és gátolja [4. § a) pont].
[42] A miniszteri vélemény/állásfoglalás azt is kiemelte, hogy a World Health Organization 1980-ban a fogyatékossággal
összefüggésben az  alábbi (egymást követő és egymásból következő) problémaszinteket határozta meg: sérülés
(károsodás a  szervezet szintjén), fogyatékosság (funkciózavar a  képességek szintjén), akadályozottság (hátrány
társadalmi szinten). Míg 1997-ben mindezt annyiban módosította, hogy ezeket párhuzamos síkokként és
kölcsönhatásokként értelmezi, de annak központi magja változatlanul a társadalmi megítélés és hátrány.
[43] A fentiekkel szemben az  Nkt. (4.  § 3.  pontja) azokat a  gyermekeket, tanulókat sorolja a  beilleszkedési,
tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók közé, akik nem minősülnek sajátos nevelési
igényű gyermeknek, illetve tanulónak, azaz nem szenvednek a  fent felsoroltak szerinti fogyatékosságban,
de az  életkorukhoz viszonyítottan jelentősen alulteljesítenek, társas kapcsolati problémákkal, tanulási,
magatartásszabályozási hiányosságokkal küzdenek, továbbá közösségbe való beilleszkedésük, valamint
személyiségfejlődésük nehezített, vagy sajátos tendenciákat mutatnak, mely hiányosságok oka pedig igen széles
spektrumú lehet.
[44] A miniszteri vélemény/állásfoglalás is utalt arra, továbbá az  Nkt. rendelkezéseiből szintén megállapítható, hogy
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség kategória a  fogyatékosság feltételeinek – többek között – azért
nem felel meg, mert nem hordoz magában funkciózavart és társadalmi akadályozottságot, az ugyanis többségében
nem végleges állapot, hanem fejleszthető, és annak segítségével elérhető, hogy ezek a  tanulók a  többségi
követelményeknek megfelelően tudjanak teljesíteni. Azaz az előző állapot – a sajátos nevelési igénnyel szemben –
nem egy társadalmi akadályozottságot okozó tartós vagy végleges állapotot jelent. Mindezekre figyelemmel
megállapítható, hogy a két tanulói csoport a fogyatékosság alapján nem összehasonlítható.
[45] Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  két tanulói csoport abból a  szempontból hasonlítható össze, hogy
mind a sajátos nevelési igényű, mind a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók az egyéni
sajátosságaik, képességeik okán, az  ún. tanulási problémával nem küzdő tanulói csoporthoz képest, attól eltérő,
kiemelt figyelmet, és az  egyénnek megfelelő speciális foglalkoztatást, rehabilitációt, fejlesztést, felzárkóztatást
igényelnek a  társadalmi leszakadás megakadályozása, illetve ezen gyermekek, tanulók esélyegyenlőségének
biztosítása érdekében. Azaz jelen esetben a  csoportképző ismérv az  általános szabályokhoz képest eltérő, ún.
különleges bánásmód, kiemelt, egyénre szabott fejlesztő nevelés és oktatás, melyet a  jogalkotó egyébként maga
is megjelenített az  Nkt. 4.  § 13.  pont a)  alpontjában. A  két tanulói csoport tehát abból a  szempontból mutat
homogenitást, hogy a  tanulók mindkét csoportban különleges, az  általánostól eltérő fejlesztő nevelést, illetve
oktatást igényelnek. Azaz a két tanulói csoport a különleges oktatási igény szempontjából összehasonlítható.
[46] 1.3. Ezt követően az Alkotmánybíróságnak azt kellett megvizsgálnia, hogy volt-e, és mi volt az észszerű alkotmányos
indoka annak, hogy a  jogalkotó a  két tanulói csoport tekintetében oly módon tett különbséget a  kifogásolt
szabályozásban, hogy 2018. szeptember 1-jétől az értékelés, minősítés, illetve egyes tantárgyak vagy tantárgyrészek
alóli mentesítési jogosultságot a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók nem, kizárólag
a sajátos nevelési igényű tanulók szerezhetnek.
[47] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a  Módtv. javaslata nem tér ki arra, hogy a  korábbi szabályozástól
eltérő értékelés alóli mentesítés szabályait miért változtatta meg oly módon, hogy arra 2018. szeptember 1-jétől
kezdődően már csak a sajátos nevelési igényű tanuló szerezhet jogosultságot.
[48] Az Alkotmánybíróság az indokolás III.2. pontjában (Indokolás [18] és köv.) részletesen áttekintette egyrészt az Nkt.-t,
továbbá a  vonatkozó miniszteri rendeleteket, és azt állapította meg, hogy a  jogalkotó a  Módtv. indítvánnyal
támadott rendelkezésein kívül számos rendelkezésében tartalmaz a sajátos nevelési igényű gyermekekre, tanulókra
vonatkozó speciális szabályokon kívül a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekekre,
illetve tanulókra vonatkozóan differenciált, az  ún. általános szabályokhoz képest eltérő, vagy akár épp a  sajátos
nevelési igényű gyermekekkel, tanulókkal azonos, a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
gyermekeket, tanulókat megillető fejlesztési lehetőséget biztosító rendelkezést. Ezek a  rendelkezések igen
részletesen szabályozzák a  vizsgált két kiemelt, nemcsak a  fogyatékossággal rendelkező sajátos nevelési igényű,
hanem a  fogyatékossággal nem rendelkező, ám tanulási nehézségekkel küzdő tanulói csoportra vonatkozóan
a speciális igények figyelembevételét a köznevelésre, közoktatásra nézve: ez egyrészt megnyilvánul mind a tanulók
egyéni fejlődési problémáinak, és (nemcsak fogyatékosságaiknak) szakértői bizottság általi felmérésében, továbbá
a  szakértői bizottság által kiállított szakértői véleményben megfogalmazott, egyénre szabott állapotuknak
megfelelő, pedagógiai, gyógypedagógiai, konduktív pedagógiai ellátásban való részesülés feltételeinek
megteremtésében (így pl. az általános iskolák, középfokú iskolák kötelezését mind a sajátos nevelési igényű, mind
a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók számára meghatározott óraszámú, differenciált
fejlesztést biztosító egy-három fős foglalkozások tartására vonatkozóan).
[49] Bár a  jogalkotó a  szabályozás módosításának indokát nem jelölte meg, a  miniszteri vélemény/állásfoglalás
indokolása szerint az  értékelés és a  minősítés alóli felmentés kivezetése a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő tanulók hosszú távú érdekeit szolgálják. Ezt – többek között – arra alapította, hogy a felmentés
következtében az  adott tanuló tanulmányai során nem sajátít el alapvető tudástartalmakat, készségeket,
kompenzációs technikákat, ezért alapvető hátrányba kerülhet a  többi hallgatóval, később pedig a  többi
munkavállalóval szemben. Továbbá a  felmentés következtében az  adott tantárgyak esetében nincs számításba
vehető tanulmányi eredmény, amely a tanuló továbbtanulási lehetőségeit szűkítheti, vagy akár ellehetetleníti.
[50] Az Alkotmánybírósághoz benyújtott amicus curiae a  miniszteri állásfoglalás szakmai álláspontjával ellentétes,
szintén szakmai véleményt fogalmaz meg. Érvelése szerint ugyanis a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő tanulók tantárgyi felmentése lehetőségének kivezetése a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézség kategória lényegi funkciójának elvesztését, szakmai kiüresedését jelenti.
[51] Az Alkotmánybíróság a  fentiekkel – mind a  miniszteri állásfoglalással, mind az  amicus curiae indoklásával
összefüggésben – hangsúlyozni kívánja, hogy a  különböző szakmai módszertani álláspontok alkalmasságának,
eredményességének megítélése nem tartozik az Alkotmánybíróság hatáskörébe, az ugyanis nem alkotmányossági
kérdés. (A különbségtétel önkényességét ugyanis csak egy esetben volna lehetőség az  adott módszerek
valamelyikére mégis megállapítani, nevezetesen: ha azok valamelyike nyilvánvalóan alkalmatlan lenne az  adott
cél eléréséhez.) Az  Alkotmánybíróság a  konkrét indítvány kapcsán jelen esetben kizárólag azt vizsgálhatja,
hogy lehet-e találni – a  Módtv. kifogásolt rendelkezéseire nézve – olyan észszerű alkotmányos indokot, amely
a különbségtételt nem teszi önkényessé. Mint ahogy az  indítvány és a miniszteri vélemény/állásfoglalás is utal rá,
a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség kategória nem egyetlen homogén csoportot jelent, hanem maga
is igen differenciált, számos alkategóriát tartalmaz, akár pl. az  alulteljesítés okát vagy az  egyéni fejleszthetőséget
vesszük figyelembe. Utóbbi esetre nézve maga az  indítvány sem tartja kizártnak, hogy a  felmentettek csoportján
belül lehetnek olyan tanulók, akik eredményesebben lennének fejleszthetők az általános számonkérési rendszerben.
Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint bár a  két tanulói csoport a  különleges nevelési igény szempontjából
összehasonlítható, – az  indítvánnyal támadott módosítással létrejött új szabályozásbeli különbségtétel – észszerű
indoka lehet, hogy a két kiemelt tanulói csoport fejlesztése, az eltérő állapotuk, valamint a beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő tanulók egyéni adottságainak különbözősége folytán – a különböző fajta és eltérő
mértékű tanulási nehézségeik és ebből adódó eltérő tanulási hátrányaik leküzdése (fogyatékos – nem fogyatékos,
azonban fejlesztésre szorul; fejleszthető – nem fejleszthető) önmagában a  tanulók értékelésére vonatkozó
differenciált szabályozással is megvalósítható.
[52] Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében sem találta megalapozottnak, ezért azt
elutasította.
[53] 2. Az  indítvány szerint az  Nkt. 97.  § (1a) szabálya alaptörvény-ellenes az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdésével
összefüggésben, amely – 2018. szeptember 1-jei hatállyal – a  középfokú iskola befejezéséig egyes tantárgyakból
és tantárgyrészekből az  értékelés és a  minősítés alóli mentesülést csupán azoknak a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő tanulók számára biztosítja, akik 2018. augusztus 31. napjáig már rendelkeztek
mentesítéssel, és annak időtartama nem szakadt félbe.
[54] Erre vonatkozóan azonban önálló alkotmányossági érvelést az  indítvány nem tartalmazott, az  indítvány csupán
szoros összefüggés okán kérte annak megsemmisítését. Mindezekre tekintettel az  alkotmányossági vizsgálatra
– határozott kérelem hiányában – nem volt lehetőség.
[55] 3. Az indítványozók álláspontja szerint az Nkt. 56. § (1) bekezdésének „sajátos nevelési igényű” szövegrésze, valamint
97. § (1a) bekezdése folytán a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók Alaptörvény XV. cikk
(4) és (5) bekezdései szerinti jogai is sérültek.
[56] Az Alaptörvény XV.  cikk (4)  bekezdése a  megkülönböztetés általános tilalma alóli kivételként fogalmazza meg,
hogy „Magyarország az  esélyegyenlőség és a  társadalmi felzárkózás megvalósulását külön intézkedésekkel segíti.”
E rendelkezés értelmében – az Alaptörvény javaslatának indokolása szerint – az egyenlőség tartalmi megvalósulását
szolgáló, az  esélyegyenlőtlenség felszámolása érdekében tett pozitív megkülönböztetés megengedett. A  XV.  cikk
(5) bekezdése pedig a gyermekek mellett különleges gondoskodásra szoruló és védelmet igénylő csoportként emeli
ki a családokat, a gyermekeket, nőket, időseket és a fogyatékkal élőket [lásd pl. 17/2014. (V. 30.) AB határozat].
[57] Az Alkotmánybíróság az indítványt ezen alaptörvényi rendelkezésekre nézve összefüggés hiányában elutasította.
[58] 4. Az  indítvány az  indokolás IV.1.  pontjában (Indokolás [36]) már vizsgáltakon túl azt is kifogásolta, hogy
a  módosított rendelkezések következtében a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók
a  tanulási nehézséggel nem rendelkező társaikkal szemben közvetett hátrányos megkülönböztetést szenvednek
el – a  számonkérésre vonatkozó azonos szabályozás (érdemjegyekkel történő értékelés) miatt –, mivel sokuknak
olyan követelményeknek kell megfelelniük, amelyre – a  jogalkotó által fejleszteni kívánt – motivációjuk ellenére
képtelenek.
[59] Az Alkotmánybíróság – fentiekben már bemutatott diszkrimináció-tilalmára vonatkozó gyakorlata mellett –
az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében foglalt klauzula védelmet nyújt a rejtett vagy közvetett diszkriminációval
szemben is. Az Alkotmánybíróság gyakorlatában a közvetett diszkrimináció tilalmát sérti, ha egy látszólag általános
jellegű és semleges jogszabályi rendelkezés vagy szabály végső soron a  társadalomban gyakorta hátrányos
különbségtétellel sújtott, az  Alaptörvényben tételesen felsorolt, illetve velük döntő hasonlóságot mutató „egyéb
helyzetben” lévő személyek kizárását, kirekesztését, vagy valamely lehetőségtől való megfosztását eredményezi.
Az  Alkotmánybíróság felfogása szerint {erre nézve lásd legutóbb az  Alkotmánybíróság 30/2017. (XI. 14.)
AB határozatát, indokolás [64]–[68])} az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésébe foglalt diszkrimináció tilalma kiterjed
azokra a  közhatalmi intézkedésekre is, amelyek ugyan látszólag általános, semleges és mindenkire egyformán
érvényes rendelkezést tartalmaznak, de eredményüket vagy hatásukat tekintve valójában mégis az  alaptörvényi
szabályban felsorolt tulajdonságú társadalmi csoportot sújtják további hátrányokkal. Vagyis végső soron egy ilyen
tulajdonság valamelyikének jegyét hordozó csoport tagjainak kirekesztését eredményezik. {Erre vonatkozóan lásd:
3206/2014. (VII. 21.) AB határozat, Indokolás [29], valamint 3079/2017. (IV. 28.) AB határozat, Indokolás [18], [20]}.
[60] Az Alkotmánybíróság a fentiekre figyelemmel azt is megvizsgálta, hogy az értékelésre vonatkozó, jelenleg hatályos
Nkt. 56. § (1) bekezdése rejtett diszkriminációt valósít-e meg azzal, hogy a nem fogyatékkal élő tanulók értékelésére
vonatkozóan nem teszi lehetővé az értékelés alóli mentesítés lehetőségét, azaz ezen tanulók értékelése az általános,
a különleges bánásmódot nem igénylő társaikkal azonos szabályok szerint történik.
[61] Mint azt az  Alkotmánybíróság a  30/2017. (XI. 14.) AB határozatában (Indokolás [64]) megerősítette, rejtett
diszkrimináció akkor állapítható meg, ha jogalkotó jól körülhatárolt csoportot hoz kedvezőtlen helyzetbe.
A  felsorolás azonban az  Emberi Jogok Európai Bírósága (a  továbbiakban: EJEB) esetjoga szerint tetszés szerint
nem bővíthető, hanem kizárólag a  társadalom úgynevezett sérülékeny, személyben rejlő tulajdonság mentén
elkülönülő csoportjait ölelheti át [vö. pl. a guberálással kapcsolatos 176/2011. (XII. 29.) AB határozatban foglaltakkal,
amely a  hajléktalanokkal szemben ítélte közvetett módon diszkriminatívnak a  szabályozást]. Ehhez hasonlóan
az  EJEB  szerint is az  Emberi Jogok Európai Egyezménye 14.  cikkében foglalt hátrányos megkülönböztetést tiltó
szabály az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdésében foglaltakhoz hasonlóan nyílt felsorolással határozza meg
az egyes társadalmi helyzetekben élőket. Ez a felsorolás – az EJEB – esetjoga szerint tetszés szerint nem bővíthető,
kizárólag  a  társadalom úgynevezett sérülékeny, személyben rejlő tulajdonság mentén elkülönülő csoportjait
ölelheti át {vö. 30/2017. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [64]}.
[62] A fentiek alapján [176/2011. (XII. 29.) AB határozat, Indokolás IV.4 pontja] tehát akkor beszélhetnénk rejtett
diszkriminációról, amennyiben a fogyatékkal nem élő tanulók csoportján belül a jogalkotó egy jól körülhatárolható
társadalmi csoportot hozna a konkrét szabályozás folytán kedvezőtlen helyzetbe.
[63] Az Nkt. 56.  § (1)  bekezdése 2018. szeptember 1-jétől az  értékelés alóli mentesülés lehetőségét csupán a  sajátos
nevelési igényű tanulók számára biztosítja; ezzel a  szabályozás valamennyi, nem fogyatékkal (a  korábban
már ismertettek szerint a  fogyatékosság kategóriája szakértői bizottság által, szakértői véleményben kerül
megállapításra) élő tanulóra nézve egységesen teszi kötelezővé az értékelést. A konkrét szabályozás a fogyatékkal
nem élő tanulók közül a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók csoportjára – a  korábbi
szabályozáshoz képest – egységesen hátrányosabb/kedvezőtlenebb szabályozást állapít meg. Ugyanakkor
megvizsgálva, hogy van-e ennek bármiféle észszerű indoka, szükséges megjegyezni, hogy maga az  indítványozó
is megerősítette, ezen tanulói csoport nem minden tagja számára jelent egységesen hátrányt az  értékelés alóli
mentesítés megszüntetése. Arra vonatkozóan, hogy az  értékelés újbóli bevezetése mint pedagógiai módszer
a  konkrét tanulóra nézve jelent-e bármiféle hátrányt, vagy épp a  tanuló fejlődése, fejlesztése szempontjából
eredményes lehet-e, csakis az  egyéni szempontok megfelelő vizsgálatát követően állapítható meg. Azaz
található észszerű indok arra nézve, hogy a  fogyatékkal nem élő tanulók miért az  általános szabályok szerint
kerüljenek értékelésre. Ugyanakkor, mivel maga a  nem fogyatékkal élő tanulók csoportja sem homogén, hanem
többféleképpen is differenciált (beilleszkedési, tanulási magatartási nehézséggel küzdő tanulók, valamint tanulási
problémával egyáltalán nem küzdő gyermekek, de számos más differenciálást is fel lehet sorolni). Önmagában
a kifogásolt szabályozás folytán nem lehet olyan egységes, homogén csoportot nevesíteni, amelyet e szabályozás
hatását tekintve egyértelműen hátrányosan érint. Ez  legfeljebb a  rendkívüli módon differenciált, nem fogyatékkal
élőkre nézve egyéni adottságok alapján volna megállapítható, azaz egyes tanulókat érinthet az egyéni tanulásbeli
különbözőségeik folytán, azonban ők jól elhatárolható, azonos tulajdonságokkal bíró társadalmi csoportnak nem
tekinthetőek. Ezért a  kifogásolt szabályozást az  Alkotmánybíróság nem találta a  rejtett diszkrimináció tilalmába
ütközőnek. Így az indítványt ebben a részében is elutasította.
[64] 5. Az indítvány a kifogásolt rendelkezések folytán a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók
művelődéshez való jogának sérelmét is állította.
[65] A jelen határozat az indokolás III.2. pontjában (Indokolás [18] és köv.) már foglalkozott az Alaptörvény XI. cikk (1), és
az annak tartalmát részletesen kibontó (2) bekezdésével. Eszerint az Alaptörvény XI. cikk (1) bekezdése értelmében
minden magyar állampolgárnak joga van a művelődéshez; értve ez alatt a személyiség fejlődését szolgáló általános
kultúra, műveltség elsajátításának a  jogát, amelyet (legalábbis a  művelődés alapjainak a  megszerzését) az  egyén
többek között az  oktatással sajátítja el. Ennek megfelelően állapítja meg az  Alaptörvény XI.  cikk (2)  bekezdése,
rögzítve az  állam intézményvédelmi kötelezettségét, hogy ezt az  állam a  közművelődés kiterjesztésével és
általánossá tételével, az  ingyenes és kötelező alapfokú, az  ingyenes és mindenki számára hozzáférhető középfokú,
valamint a képességei alapján mindenki számára hozzáférhető felsőfokú oktatással biztosítja.
[66] Az Alkotmánybíróság – áttekintve az  Nkt. vonatkozó szabályozásait – megállapította, hogy önmagában
az a szabályozás, amely immár csak a sajátos nevelési igényű tanulók számára teszi lehetővé egyes tantárgyakból
vagy tantárgyrészekből az  értékelés alóli mentesítést, illetve az  erre vonatkozó átmeneti rendelkezéseket kimenő
rendszerben tartalmazza, a jelzett tanulói csoport művelődéshez való jogát nem akadályozza és nem is korlátozza;
az Alaptörvény XI. cikkéből ugyanis nem vezethető le alanyi jogosultság valamely tantárgy alóli felmentésre. Ezért
az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében is elutasította.
[67] 6. Az  indítvány az  Nkt. 56.  § (1)  bekezdésének „sajátos nevelési igényű” szövegrésze, valamint az  Nkt. 97.  §
(1a)  bekezdése folytán azt is állította, hogy a „sajátos nevelési igényű” tanulókat ezen módosító rendelkezések
mintegy megbélyegzik, stigmalizálják, mivel szükségtelenül rájuk kényszerítik, hogy „leplezhető fogyatékosságukat,
pszichés zavarukat” ezek a tanulók nyíltan felvállalják, ezért a támadott rendelkezések az indítványozók szerint sértik
az adott tanulók Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdése szerinti jó hírnévhez való jogát.
[68] 6.1. Magyarország Alaptörvényének hetedik módosítása (2018. június 28.) 4.  cikke 2018. június 29-i hatállyal
megváltoztatta az  indítvány által sérülni vélt Alaptörvény VI.  cikkét. Az  Alkotmánybíróság – figyelemmel
a  13/2013. (VI. 17.) AB határozatában foglaltakra – megállapította, hogy az  Alaptörvény adott rendelkezésének
az  Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése okán, az  Alkotmánybíróság a  jó hírnév védelmével összefüggésben
kialakított álláspontját jelen ügyben is irányadónak tekinti.
[69] 6.2. Az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésében védett magánszférához való jog tartalmát és az emberi méltósághoz
való joggal fennálló kapcsolatát az  Alkotmánybíróság már korábban is értelmezte. A  32/2013. (XI. 22.)
AB határozatban foglaltak szerint: „Az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdése – a régi Alkotmány 59. § (1) bekezdésével
ellentétben – átfogóan védi a  magánszférát: az  egyén magán- és családi életét, otthonát, kapcsolattartását és jó
hírnevét.
A magánszféra lényege tekintetében azonban továbbra is fenntartható az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatában
megfogalmazott – a  magánélet fogalmának esszenciáját jelentő, általános érvényű – megállapítás, miszerint
a magánszféra lényegi fogalmi eleme, hogy az érintett akarata ellenére mások oda ne hatolhassanak be, illetőleg be
se tekinthessenek […].
Az Alaptörvény VI.  cikk (1)  bekezdésében biztosított magánszférához való jog és az  Alaptörvény II.  cikke által
garantált emberi méltósághoz való jog között különösen szoros a kapcsolat. Az Alaptörvény II. cikke megalapozza
a  magánszféra alakítása érinthetetlen területének védelmét, ami teljesen ki van zárva minden állami beavatkozás
alól, mivel ez  az emberi méltóság alapja. Az  Alaptörvény értelmében a  magánszféra védelme azonban nem
szűkül le az Alaptörvény II. cikke által is védett belső vagy intimszférára, hanem kiterjed a tágabb értelemben vett
magánszférára (kapcsolattartás), illetve arra a  térbeli szférára is, amelyben a  magán- és családi élet kibontakozik
(otthon). Ezen túlmenően önálló védelemben részesíti egyén életéről alkotott képet is (jó hírnévhez való jog)” értve
ez alatt az egyénnek a társadalom, közösség általi megítélését {32/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [82]–[84],
17/2014. (V. 30.) AB határozat, Indokolás [29]}.
[70] Az Alkotmánybíróság a  3181/2018. (VI. 8.) AB határozatában (Indokolás [29]) szintén kifejtette, hogy a  jó hírnév
alapvetően korlátként érvényesül a  szólásszabadság vonatkozásában, de kivételes esetben akár közvetlenül egy
jogszabályi előírással összefüggésben is hivatkozni lehet annak megsértésére.
[71] 6.3. Az  Alkotmánybíróság az  Nkt. 56.  § (1)  bekezdése „sajátos nevelési igényű” szövegrésze rendelkezéssel
összefüggésben megállapította, hogy a  szabályozás nem sérti a  megnevezett tanulók jó hírnévhez való
alapjogát, mivel az  vonatkozásukban valótlan tényt nem állít vagy híresztel, nem tüntet fel valós tényt hamis
színben, hanem szakértői bizottság által, szakértői vélemény alapján kerül objektív feltételek fennállása esetén
megállapításra. Míg az Nkt. 97. § (1a) bekezdése az  indítványozó által kifogásolt sajátos nevelési igényű tanulókra
vonatkozó szabályozást egyáltalán nem, hanem a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulók
esetében az  értékelés alóli felmentés közoktatásból történő kivezetésének átmeneti rendelkezéseit tartalmazza.
Ugyanakkor a beilleszkedési, tanulási magatartási nehézséggel küzdő tanulókkal összefüggésben is megállapította
az  Alkotmánybíróság, hogy az  az adott tanuló vonatkozásában szakértői bizottság által objektív feltételek esetén
kerül szakértői vélemény formájában megállapításra, tehát az  annak valós, objektív tartalma folytán – jelen
körülmények között – nem sért(het)i az  adott tanulói csoportba tartozó tanuló jó hírnévhez való jogát. Ezért
az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében sem találta megalapozottnak.
V. [72] Az Alaptörvény XVI.  cikk (1)  bekezdése minden gyermek számára alanyi jogként biztosítja a  megfelelő testi,
szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelmet és gondoskodást. Míg az Alaptörvény XV. cikk (4) bekezdése
az esélyegyenlőség és a társadalmi felzárkózás megvalósítását tűzi ki alkotmányos célként a jogalkotó számára.
[73] 1. Az  Alkotmánybíróság jelen ügyben vizsgálata során megállapította, hogy az  indítványban kifogásolt értékelés
alóli mentesítésre vonatkozó szabályozás módosításával egyidejűleg, ugyanazon Módtv. egymást követő
rendelkezésében a  jogalkotó szükségesnek tartotta 56/A.  §-ként az  Nkt.-ba beiktatni a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók vonatkozásában, hogy ezen gyermekek, tanulók „a szakértői
bizottság szakértői véleménye alapján fejlesztő foglalkoztatásban és az  e  törvényben, továbbá jogszabályban
meghatározott kedvezményekben részesülnek”.
[74] A Módtv. 11.  §-ához fűzött törvényjavaslat miniszteri indokolása szerint „az Nkt. 56.  § (1)  bekezdés módosítása
folytán indokolt pontosítás, amely egyértelműsíti, hogy a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
gyermekek számára az Nkt.-ban biztosított fejlesztő foglalkozások továbbra is rendelkezésre állnak.”
[75] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a jogszabályi rendelkezés és a törvényjavaslat miniszteri indokolásának
tartalma eltér. Amíg ugyanis a jogszabály nyelvtani értelme a fejlesztő foglalkoztatást „és az e törvényben, továbbá
jogszabályban meghatározott”, tehát ezen túli kedvezményekben részesülést írja elő, addig a  törvényjavaslat
miniszteri indokolása csupán a  fejlesztő foglalkozásokat tünteti fel kedvezményként a  beilleszkedési, tanulási,
magatartási nehézséggel küzdő tanulók számára. Mint az  nyilvánvaló, a  törvényjavaslat indokolásának eltérő
tartalma nem írhatja felül a  jogszabályban szereplő normát. Így a  jogi norma és a  törvényjavaslat indokolásának
ellentéte esetén egyértelműen a  jogi norma tartalma az  irányadó. Ezzel összefüggésben az  Alkotmánybíróság azt
is megállapította, hogy ezen, a fejlesztő foglalkoztatáson túli, az Nkt. 65/A. §-ában megjelölt további kedvezmények
szabályozására – az Nkt. 56/A. §-a hatálybalépése óta – sem törvényi, sem rendeleti szinten nem került sor.
[76] 2. Továbbá az  Alkotmánybíróság jelen szabályozással összefüggésben azt is megállapította, hogy nemcsak a  nem
fogyatékos, tanulási nehézséggel nem küzdő gyermekek esetében, de a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók esetében is az  egyéni adottságok figyelembevételének teljes hiányában,
az  általános szabályok szerint kerül sor ezen tanulók számonkérésére. Azaz a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő tanulók általános szabályoktól eltérő számonkérését akkor sem teszi lehetővé a  jogalkotó,
amikor az  egyéni szempontok, adottságok, képességek figyelembe vétele szakértői bizottság által, szakértői
véleménnyel alátámasztható, indokolható lenne.
[77] 3. Az Alkotmánybíróság – többek között – a 3018/2016. (II. 2.) AB határozatában megerősítette, hogy az Alaptörvény
XVI.  cikke a  gyermekek védelmének alkotmányos alapja. E  cikk (1)  bekezdésének indokolása – a  korábbi
alkotmánybírósági gyakorlatot is felhasználva – fogalmazza meg a  XVI.  cikknél, hogy a  testi, szellemi és erkölcsi
fejlődéséhez szükséges védelemre és gondoskodásra a  gyermek mindenkivel szemben igényt tarthat. Ennek
megfelelően a  gyermek szülei, családja, az  állam és a  társadalom valamennyi tagja is köteles a  gyermek jogait
tiszteletben tartani, és a  társadalom fennmaradásának zálogaként biztosítani számára a  megfelelő fejlődéséhez
szükséges feltételeket (Indokolás [31]). Az  Alkotmánybíróság a  dohánytermékek kiskereskedelmével összefüggő
határozatában azt is leszögezte, hogy „az államnak a  fent említett alapjogok illetve alaptörvényi kötelezettség
érvényesülését/teljesítését biztosító objektív intézményvédelmi kötelezettsége teljesítése során biztosítania kell
azt, hogy a gyermekek és fiatalkorúak testi és lelki egészségét minél kevesebb káros hatás érje” {3194/2014. (VII. 15.)
AB határozat, Indokolás [30]}.
[78] Az Alkotmánybíróság a  3142/2013. (VII. 16.) AB határozatában utalt arra is, hogy „az Alaptörvény XVI.  cikkében
szereplő jog lényegi tartalma elsősorban állami és (szűkebb körben) társadalmi kötelezettségek teljesítésében
ragadható meg. Ez  a  kötelezettség pedig az  állam számára azt írja elő, hogy – valamennyi jogággal
összefüggésben  – az  egyes jogintézmények szabályozása során tartsa szem előtt a  gyermekek érdekeit,
e tevékenységén keresztül segítse elő a megfelelő fejlődésüket, az ehhez szükséges alapvető feltételeket biztosítsa”
{3142/2013. (VII. 16.) AB határozat, Indokolás [27]}.
[79] Jelen ügy kapcsán az  Alaptörvény XVI.  cikk (1)  bekezdését az  Alaptörvény XV.  cikk (5)  bekezdése kontextusában
lehet értelmezni. Az  Alaptörvény XV.  cikk (5)  bekezdése, ahogy arra a  jelen határozat indokolása már utalt,
alkotmányos célként/értékként, az  esélyegyenlőség elérése érdekében, pozitív diszkriminációként mondja ki,
hogy „Magyarország külön intézkedésekkel védi a családokat, a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal
élőket”.
[80] Az Alaptörvény a  gyermekeket mint a  jövő generációk alapjait, számos további rendelkezésében is kitüntetett
figyelemben és védelemben részesíti. Így – többek között – a  Nemzeti hitvallás kiemeli, hogy „Bízunk a  közösen
alakított jövőben, a  fiatal nemzedékek elhivatottságában. Hisszük, hogy gyermekeink és unokáink tehetségükkel,
kitartásukkal és lelkierejükkel ismét naggyá teszik Magyarországot”. Ennek elérése azonban a jelen generáció aktív
magatartása folytán érhető el, azaz számukra kötelezettségekkel is jár. A  Nemzeti hitvallás – többek között – erre
nézve fogalmazza meg az  utódokért viselt felelősség kötelezettségét („Felelősséget viselünk utódainkért”) is, de
az  elesettek és a  szegények megsegítésének kötelezettsége („Valljuk az  elesettek és a  szegények megsegítésének
kötelezettségét”) is hozzájárulhat ezen cél eléréséhez.
[81] Ahhoz, hogy ezek a gyermekek, tanulók a jövő generációinak aktív, alakító tagjaivá tudjanak válni, olyan hatékony,
az érintett gyermekek tanulási nehézségeinek felszámolását érdemben segítő közoktatási nevelési szabályrendszer
kialakítása és fenntartása szükséges, amely képes a  közoktatásban az  ő speciális igényeiknek megfelelő, egyénre
szabott felzárkózásuk, fejlesztésük minél eredményesebb biztosítására.
[82] Az Alkotmánybíróság a  fenti határozataiban foglaltak alapján megállapította, hogy az  Nkt. kedvezményeket
biztosító rendelkezései azzal, hogy az  értékelés szabályozása során a  beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő tanulók egyéni eltérő adottságait egyáltalán nem, még szakértői vélemény ellenére sem veszik
figyelembe, illetve nem differenciálják; nem biztosítják megfelelően a  tanulók egyéni képességeihez igazodó
fejlődését. Az  Alaptörvény XVI.  cikk (1)  bekezdéséből és a  XV.  cikk (5)  bekezdéséből nem vezethető le valamely
meghatározott kedvezmény biztosításához fűződő jog, illetőleg állami kötelezettség. Ugyanakkor ezen alaptörvényi
rendelkezésekből, különösen a  XVI.  cikk (1)  bekezdéséből egyértelműen következik, hogy az  állam a  közoktatás
szabályrendszerének átalakításakor nem számolhat fel valamely, jelen esetben a beilleszkedési, tanulási, magatartási
nehézséggel küzdő tanulók számára a jogszabály szerint is minden esetben szakértői vélemény alapján biztosított,
így szakmailag indokolt, megalapozott kedvezményt anélkül, hogy ezzel egyidejűleg ne gondoskodna az érintettek
számára más, a  megszüntetett kedvezménnyel egyenértékű, valódi segítséget nyújtó könnyítésről. Ez  egyaránt
történhet az  Nkt. új 56/A.  §-a szerinti további, szakmailag indokolt és hatékony kedvezmények kidolgozásával és
bevezetésével, illetőleg a már meglévő kedvezményekhez történő hozzáférés feltételeinek jogszabályban rögzített
javításával.
Az Alkotmánybíróság megállapítja: a  jogalkotó anélkül döntött a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel
küzdő tanulók esetében az  „értékelés és minősítés alóli felmentés és szöveges értékelés” kedvezményének
megvonásáról, hogy ezzel egyidejűleg nem gondoskodott a  jogszabályban rögzített módon a  már meglévő
kedvezményekhez történő hatékony hozzáférés intézményi és anyagi feltételeinek javításáról, illetőleg nem
gondoskodott további, az  Nkt. 56/A.  §-a szerinti szakmailag indokolt és hatékony kedvezmények kidolgozásáról.
Mindezen hiányosságok együttesére figyelemmel az  Alkotmánybíróság hivatalból megállapította: azzal, hogy
a  jogalkotó a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók tanulási nehézségei,
hátrányai leküzdését elősegítő további – többek között az  Nkt. 56/A.  §-ában általa is szükségesnek tartott –
kedvezményeket biztosító szabályozást nem alkotta meg maradéktalanul, megsértette a  fentiekben bemutatott,
az  Alaptörvény XVI.  cikk (1)  bekezdéséből folyó azon kötelezettségét – összhangban az  Alaptörvény Nemzeti
hitvallásban foglaltakkal –, hogy olyan szabályozást alakítson ki ezen gyermekek közoktatására, köznevelésére
nézve, amely a gyermekek, tanulók egyéni képességeihez igazodva minél inkább próbálja elősegíteni fejlődésüket,
és ezzel biztosítani társadalmi felzárkózásuk minél hatékonyabb megvalósulását. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor
hangsúlyozni kívánja: annak megállapítása, hogy ez az egyéni képességeket megfelelően figyelembe vevő fejlesztés
milyen további kedvezmények nyújtásával, vagy más módon érhető el, a  jogalkotó szakmai kompetenciájába
tartozó kérdés.
[83] Az értékelés alóli felmentés kivezetése nyomán a  beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő
gyermekek, tanulók hátrányait az is kiküszöbölheti, ha a további, a hátrányok leküzdését és a felzárkózást elősegítő
eszközök kidolgozásáig és megvalósításáig e tanulók a korábbi felmentésben részesülnek.
[84] 4. Az  Abtv. 46.  § (1)  bekezdése felhatalmazza az  Alkotmánybíróságot, hogy amennyiben a  hatáskörei gyakorlása
során folytatott eljárásban a  jogalkotó általi mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség fennállását állapítja
meg, a  mulasztást elkövető szervet – határidő megjelölésével – felhívja feladatának a  teljesítésére. Az  Abtv.  46.  §
(2)  bekezdésének c)  pontja alapján a  jogalkotói feladat elmulasztásának minősül, ha a  jogi szabályozás
Alaptörvényből levezethető lényeges tartalma hiányos.
[85] Az Alkotmánybíróság – hivatalból eljárva – megállapította, hogy az  Országgyűlés mulasztásban megnyilvánuló,
az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdésébe ütköző alaptörvény-ellenességet idézett elő azáltal, hogy a beilleszkedési,
tanulási, magatartási nehézséggel küzdő gyermekek, tanulók számára nem alkotott az  egyéni szempontok
megfelelő mérlegelését lehetővé tevő olyan további kedvezményszabályokat, amelyek a  közoktatás során
maradéktalanul biztosítják ezen gyermekek, tanulók felzárkóztatását és esélyegyenlőségük megvalósulását. Ezért
az Alkotmánybíróság felhívja az Országgyűlést, hogy jogalkotói feladatának 2019. június 30. napjáig tegyen eleget.
VI. [86] Az Alkotmánybíróság az Abtv. 44. § (1) bekezdésének második mondata alapján elrendelte határozatának a Magyar
Közlönyben történő közzétételét.
Budapest, 2019. március 12. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
47/2013. (XII. 16.) KüM közleménye a Magyarország Kormánya és a Török Köztársaság Kormánya között az egészségügy és az orvostudományok területén történő együttműködésről szóló megállapodás kihirdetéséről szóló 444/2013. (XI. 28.) Korm. rendelet 2. és 3. §-ának hatálybalépéséről.
A 444/2013. (XI. 28.) Korm. rendelettel a Magyar Közlöny 2013. november 28-i, 198. számában kihirdetett,
a Magyarország Kormánya és a Török Köztársaság Kormánya között az egészségügy és az orvostudományok területén
történő együttműködésről szóló megállapodás 6. Cikke az alábbiak szerint rendelkezik a hatálybalépésről:
„Jelen Megállapodás azon utolsó írásbeli értesítés kézhezvételének napján lép hatályba, melyben a felek diplomáciai
úton értesítik egymást jelen Megállapodás életbe lépéséhez szükséges belső jogi eljárásuk befejezéséről.”
Az utolsó jegyzék kézhezvételének napja: 2013. december 16.
Az Egyezmény hatálybalépésének napja: 2013. december 16.
A fentiekre tekintettel, összhangban a 444/2013. (XI. 28.) Korm. rendelet 4. § (3) bekezdésével, megállapítom, hogy a
Magyarország Kormánya és a Török Köztársaság Kormánya között az egészségügy és az orvostudományok területén
történő együttműködésről szóló megállapodás kihirdetéséről szóló 444/2013. (XI. 28.) Korm. rendelet 2. és 3. §-a
2013. december 16-án, azaz kettőezer-tizenhárom december tizenhatodikán lép hatályba.
Martonyi János s. k.,
 külügyminiszter


text:
1278/2019. (V. 15.) Korm. határozata a védelmi felkészítés egyes kérdéseiről.
1. A  Kormány a  honvédelemről és a  Magyar Honvédségről, valamint a  különleges jogrendben bevezethető
intézkedésekről szóló 2011. évi CXIII. törvény 21.  § (1)  bekezdés e)–i)  pontjában és (3)  bekezdés b)  pontjában,
továbbá a  honvédelemről és a  Magyar Honvédségről, valamint a  különleges jogrendben bevezethető
intézkedésekről szóló 2011. évi CXIII. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 290/2011. (XII. 22.)
Korm. rendelet 41. § (3) bekezdésében foglalt feladatainak végrehajtása érdekében
a) az 1. mellékletben foglaltak szerint elfogadja a védelmi felkészítés 2019. évi feladattervét;
b) felhívja a honvédelmi minisztert, hogy – a honvédelmi igazgatás központi döntés-előkészítő és végrehajtás
koordináló szakmai szerve útján – kísérje figyelemmel a  feladattervben foglaltak végrehajtását, és szükség
esetén tegyen javaslatot a teljesítést segítő intézkedésekre;
Felelős: honvédelmi miniszter
Határidő: folyamatos
c) felkéri a  legfőbb ügyészt, az  Országos Bírósági Hivatal elnökét, a  Magyar Nemzeti Bank elnökét,
a  Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alap vezérigazgatóját, a  Nemzeti Közszolgálati Egyetem
rektorát, a  Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság, a  Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal,
a Közbeszerzési Hatóság, az Egyenlő Bánásmód Hatóság, a Gazdasági Versenyhivatal, a Nemzeti Adatvédelmi
és Információszabadság Hatóság, valamint a  Nemzeti Választási Iroda vezetőjét, hogy a  szakterületüket
érintően működjenek együtt a  védelmi felkészítés és a  válságkezelés feladatainak végrehajtásáért felelős
szervekkel az 1. mellékletben meghatározott feladatok végrehajtásában.
2. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
 3. Hatályát veszti a védelmi felkészítés egyes kérdéseiről szóló 1262/2018. (VI. 11.) Korm. határozat.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
42/2012. (IV. 21.) ME határozata a Magyarország Kormánya és az Indonéz Köztársaság Kormánya között a diplomata és szolgálati útlevéllel rendelkező állampolgáraik vízummentességéről szóló megállapodás szövegének végleges megállapítására adott felhatalmazásról.
A nemzetközi szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló 2005. évi L. törvény 5. § (2) bekezdése szerinti hatáskörömben eljárva,
a külügyminiszter és a közigazgatási és igazságügy miniszter előterjesztése alapján
1. felhatalmazom a külügyminisztert, vagy az általa kijelölt személyt a Magyarország Kormánya és az Indonéz
Köztársaság Kormánya között a diplomata és szolgálati útlevéllel rendelkező állampolgáraik vízummentességéről
szóló megállapodás bemutatott szövegének – a jóváhagyás fenntartásával történő – végleges megállapítására;
2. felhívom a külügyminisztert, hogy a szerződés szövege végleges megállapításához szükséges meghatalmazási
okiratot adja ki; 3. felhívom a külügyminisztert és a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a szerződés kihirdetéséről szóló
kormányrendelet tervezetét a szerződés szövegének végleges megállapítását követően haladéktalanul terjessze
a Kormány elé. Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
32/2014. (VIII. 29.) ORFK utasítása a bódító hatású szertől befolyásolt állapotú járművezetőkkel, valamint a kábítószerrel összefüggő bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható személyekkel szemben alkalmazandó rendőri intézkedésekről.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23.  § (4)  bekezdés c)  pontjában, valamint a  Rendőrségről szóló 1994. évi
XXXIV.  törvény 6.  § (1)  bekezdés b)  pontjában kapott felhatalmazás alapján a  bódító hatású szertől befolyásolt járművezetők,
valamint a  kábítószerrel összefüggő bűncselekményt elkövetők kiszűrése és velük szemben alkalmazott biológiai mintavétel,
az ehhez rendelkezésre álló eszközök alkalmazása, az egyéb bizonyítási eszközök megszerzése egységes végrehajtása érdekében
kiadom a következő utasítást:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK 1. Az utasítás hatálya
1. Az utasítás hatálya az általános rendőrségi feladatok ellátására létrehozott szervre terjed ki.
2. Értelmező rendelkezések 2. Az utasítás alkalmazásában
a) bódító hatású szer: a szeszes ital fogyasztásából származó alkohol kivételével a vezetési képességre hátrányosan
ható szer, így minden olyan anyag vagy vegyületcsoport, amely a központi idegrendszer működésének
befolyásolása révén alkalmas a tudatállapot, a viselkedés vagy az érzékelés módosítására, megváltoztatására;
b) bódult állapot: a bódító hatású szertől befolyásolt állapot;
c) kábítószer: a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvényben meghatározott kábítószer és új
pszichoaktív anyag. II. FEJEZET
RÉSZLETES RENDELKEZÉSEK 3. A biológiai mintavételt megalapozó körülmények
3. A rendőri intézkedés során okkal feltételezhető az intézkedés alá vont személy kábítószer-fogyasztása, ha
a) az intézkedés alá vont személyen a kábítószer okozta bódult állapotra jellemző testi és pszichikai tünetek
észlelhetőek;
b) az intézkedés alá vont személyen az egyes kábítószerek fogyasztása okozta jellemző elvonási tünetek
észlelhetőek, vagy
c) az intézkedés alá vont személy kimutatható időn belüli kábítószer-fogyasztásról nyilatkozik.
4. A kábítószer-fogyasztás gyanúját erősíti, ha a 3. pontban foglaltakon túlmenően:
a) az intézkedés alá vont személynél vagy közvetlen környezetében kábítószer gyanúját keltő anyag vagy
b) az intézkedés alá vont személynél vagy közvetlen környezetében az egyes kábítószerek élvezetéhez használatos
eszköz, tárgy
fedezhető fel. 5. A kábítószer-fogyasztás gyanúját erősíti, ha a 3. és 4. pontban foglaltak kábítószer-fogyasztás jellemző helyszínén
(pl. szórakozóhely) vagy olyan személynél észlelhetőek, aki a kábítószer-fogyasztásban leginkább érintett társadalmi
csoportba (fiatal felnőtt) sorolható, vagy nála egyéb testi jelek (pl. tűszúrások nyomai) is felfedezhetőek.
6. Járművezető bódult állapotának gyanúja esetén először az ittasság helyszíni ellenőrzését kell végrehajtani.
7. A járművezető bódult állapotának gyanújára utal, ha:
a) a járművezető ittasság ellenőrzésének eredménye negatív, és olyan testi és pszichikai tünetek észlelhetőek,
amelyekből a bódult állapotra lehet következtetni, vagy
b) az ittasság ellenőrzés pozitív eredménye mellett olyan testi és pszichikai tünetek észlelhetőek, amelyek
a szeszes ital fogyasztásából származó alkohol szervezetben való kizárólagos jelenléte esetére nem jellemzőek,
vagy a mért alkohol-koncentrációval nincsenek összhangban.
8. A bódult állapot gyanúját erősíti, ha a 7. pontban foglaltakon túl a járművezető bódító hatású szernek a vezetést
megelőző 24 órán belüli fogyasztásáról nyilatkozik.
9. A tapasztaltakat összességükben kell megítélni. Mivel egyes testi és pszichikai tünetek előidézésére egyéb állapotok
(fáradtság, betegség) is alkalmasak, illetve egyéb testi jelnek oka lehet a felelősségre vonást meg nem alapozó
beavatkozás (egészségügyi kezelés) is, ezért az intézkedés alá vont személyt mindezekre vonatkozóan nyilatkoztatni
kell.
4. Tárgyi bizonyítási eszközökhöz kapcsolódó intézkedések 10. Kábítószer-fogyasztás vagy bódult állapot gyanúja esetén az intézkedés alá vont személy ruházatát, csomagját és
a hozzá kapcsolható járművet minden esetben át kell vizsgálni.
11. A tárgyi bizonyítási eszközként szóba jöhető kábítószer gyanúját keltő anyag, kábítószer élvezetéhez használatos
eszközök, tárgyak feltalálása esetén a büntetőeljárási szabályoknak megfelelő lefoglalás érdekében kell intézkedni,
amelynek végrehajtásáig a helyszínt biztosítani kell.
5. A biológiai mintavétel végrehajtása 12. Kábítószer-fogyasztás gyanúja esetén:
a) ha az a 3. pont a) alpontja alapján merül fel, vér- és vizeletminta vételére kell intézkedni a rendszeresített
„A kábítószeres befolyásoltság (élő személynél) megállapítására alkalmas vér- és vizeletvételi – II. számú –
egységdoboz” (a továbbiakban: II. számú egységdoboz);
b) ha az kizárólag a 3. pont b)–c) alpontjai alapján merül fel, egyszeri vizeletvételre kell intézkedni a rendszeresített
„A kábítószer-fogyasztás (élő személynél) megállapítására alkalmas vizeletvételi – I. számú – egységdoboz”
(a továbbiakban: I. számú egységdoboz)
alkalmazásával. 13. Amennyiben nyálminta helyszíni előszűrésére alkalmas rendszeresített eszköz áll rendelkezésre, úgy a járművezető
bódult állapotának 7–8. pontok szerinti gyanúja esetén őt nyálminta adására kell kötelezni. Ezen gyanú hiányában
viszont a járművezető a minta adására nem kötelezhető.
14. A járművezető bódult állapotának 7–8. pontok alapján felmerülő gyanúja esetén vér- és vizeletvételre is kell intézkedni.
A mintákat a II. számú egységdobozban kell biztosítani.
15. A biológiai mintavétel alapját képező körülmények észlelését követő lehető legrövidebb időn belül kell végrehajtani
a mintavételezést. Az I. és II. számú egységdoboz kizárólag kábítószer-fogyasztás vagy bódult állapot gyanúja esetén
használható fel.
16. Ha az I. és II. számú egységdoboz mintavételi eszközöket magába foglaló doboza címkével lezárt, akkor a
mintavételezésre kizárólag olyan egységdoboz alkalmazható, amely bontatlan (zárcímkéje ép). A mintavételi
egységdoboz felnyitása és alkalmazása csak a mintavétellel érintett személy, az intézkedést foganatosító rendőr és a
mintát vevő orvos jelenlétében történhet. Kivételesen indokolt esetben a mintavétellel érintett jelenléte mellőzhető,
amelynek okát a rendőri jelentésben rögzíteni és indokolni kell.
17. A vér- és vizeletvétel végrehajtását azzal egy időben az I. és II. számú egységdobozban erre a célra elhelyezett
jegyzőkönyvben is dokumentálni kell. A jegyzőkönyvet pontosan és hiánytalanul kell kitölteni, amely során ügyelni
kell arra, hogy az időpontokra vonatkozó adatok 24 órás időbeosztás szerint kerüljenek rögzítésre. Bódult állapot
gyanúja esetén annak bizonyíthatósága érdekében kiemelt figyelmet kell fordítani a mintavételkor fennálló klinikai
tünetek orvos általi jegyzőkönyveztetésére is.
18. Ha kábítószer-fogyasztás vagy bódult állapot bizonyítása miatt szükséges vér- és vizeletvétel bármely okból
meghiúsult, azonban ekkor a mintaadásra kötelezni kívánt személy olyan orvosi (egészségügyi) ellátására került sor,
amelynek részeként vérvétel (vizeletvétel) történt, akkor ezeknek a biológiai mintáknak – az orvosi célú felhasználását
követő – lefoglalására kell intézkedni.
19. Amennyiben vizelet előszűrésére alkalmas rendszeresített eszköz (gyorstesztelő) áll rendelkezésre, úgy büntetőeljárási
kényszerintézkedés (őrizetbe vétel, házkutatás, lefoglalás) elrendelésének megalapozása érdekében azzal el kell
végezni a vizeletminta előszűrő vizsgálatát.
20. Kerülni kell, hogy a mintát adó személy a vizeletminta adását megelőzően nagy mennyiségű folyadékot fogyasszon.
21. A mintavételezés után a minta hőmérsékletét, színét és kémhatását (az egységdoboz részét képező kémhatásmérő
tesztcsíkkal) a vételezés helyén ellenőrizni kell.
22. A vizeletminta adását az intézkedő – a mintaadó személlyel azonos nemű – rendőrnek az emberi méltóságot nem
sértő módon figyelemmel kell kísérnie, amit úgy kell végrehajtania, hogy a mintahamisítás lehetősége kizárható
legyen.
6. A rendőri jelentés tartalmi követelményei 23. A rendőri jelentésben (a továbbiakban: jelentés) úgy kell rögzíteni az intézkedést (mintavételt) kiváltó emberi
magatartást, ahogy azt az intézkedő rendőr tapasztalta. Ha a tényállás szempontjából különös jelentőséggel bír, szó
szerint is le kell jegyezni az intézkedés alá vont személy kijelentéseit, az esetleges tanúk által elmondottakat. Rögzíteni
kell, hogy a rendőr milyen testi vagy pszichikai tünetek, egyéb testi jelek, milyen eszközök és egyéb körülmények
alapján látta megalapozottnak a biológiai mintavétel kezdeményezését.
24. Az intézkedés lefolytatását a jelentésben teljességében kell rögzíteni úgy, hogy az a jelentés alapján utóbb
rekonstruálható legyen.
25. A jelentésben rögzíteni kell a helyszín állapotát. Kábítószer gyanúját keltő anyag feltalálása esetén részletesen
le kell írni annak megtalálási helyét, körülményeit. Rögzíteni kell a megtalált anyag alakjának, megjelenési
formájának sajátosságait, utalva a mennyiségre is (pl. egy csomag bézs színű por, egy darab 1×1 cm-es bélyeg
„nagy láb” motívummal), képszerűen le kell írni a megtalált eszközöket, utalva azok kábítószer-fogyasztásra való
alkalmazhatóságára (pl. heroin oldására alkalmas égett aljú kiskanál).
III. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK 26. Ez az utasítás a közzétételét követő hónap első napján lép hatályba.
27. A vér- és vizeletminták rendőrségi ügyeleteken történő tárolásának, nyilvántartásának és továbbításának rendjéről
szóló 10/2008. (OT 7.) ORFK utasítás (a továbbiakban: Utasítás) 6. pontjának helyébe a következő rendelkezés lép:
„6. Bármely okból sérült vagy a felhasználás előtt megbontott (nem ép zárcímkéjű), a javított vagy nem azonos
jelzőszámokat tartalmazó, valamint a felhasználhatósági idő elmúlása miatt nem alkalmazható mintavételi
egységdobozt a szolgálatparancsnok az érintett szerv gazdasági ellátását végző szervezeti elemnek küldi vissza
megsemmisítés céljából. A visszaküldött mintavételi eszközök veszélyes hulladéknak minősülnek, ezért a további
intézkedéseket ennek figyelembevételével kell megtenni.”
28. Az ittasság ellenőrzéséről szóló 27/2010. (OT 14.) ORFK utasítás a következő 26/A. ponttal egészül ki:
„26/A. A vér- és vizeletvételre kizárólag erre a célra rendszerbe állított olyan egységdoboz alkalmazható, amelynek
a mintavételi eszközöket magába foglaló doboza bontatlan (zárcímkéje ép). A mintavételi egységdoboz felnyitása
és alkalmazása csak a mintavétellel érintett személy, az intézkedést foganatosító rendőr és a mintát vevő orvos
jelenlétében történhet. Kivételesen indokolt esetben a mintavétellel érintett jelenléte mellőzhető, amelynek okát
a rendőri jelentésben rögzíteni és indokolni kell.”
29. Hatályát veszti:
a) az Utasítás 3. pontja, valamint
b) a vezetési képességre hátrányosan ható szer befolyása alatt lévő járművezetőkkel szemben alkalmazandó
rendőri intézkedésekről szóló módszertani útmutató kiadásáról szóló 19/2000. (XI. 13.) ORFK utasítás.
30. Az utasítás hatálybalépését követő napon a 27–30. pont hatályát veszti.
Papp Károly r. altábornagy s. k.,
 országos rendőrfőkapitány


text:
4/2004. (III. 31.) GYISM rendelete a gyermek-, ifjúsági és sportminiszter felügyelete alatt álló költségvetési szervek közalkalmazottainak vagyonnyilatkozat-tételéről.
A közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi
XXXIII. törvény (a továbbiakban: Kjt.) 20. § (2) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján — a Kjt. 20. § (3) bekezdése és a 41/A. § rendelkezéseire figyelemmel — a
gyermek-, ifjúsági és sportminiszter felügyelete alatt álló
központi költségvetési szervek közalkalmazottainak
vagyonnyilatkozat-tételére az alábbiakat rendelem el:
1. § A rendelet hatálya kiterjed a gyermek-, ifjúsági és sportminiszter felügyelete alatt álló központi költségvetési szervekre, valamint e szerveknél a közalkalmazotti munkakörökben foglalkoztatottakra.
2. § (1) A rendelet mellékletében meghatározott közalkalmazotti munkaköröket betöltők, illetve akikkel e munkaköröket kívánják betölteni, a köztisztviselők jogállásáról
szóló 1992. évi XXIII. törvény (a továbbiakban: Ktv.)
22/A—22/B. §-aiban meghatározottak szerint és a Ktv.
6. számú melléklete szerinti adattartalommal vagyonnyilatkozatot kötelesek tenni.
(2) A közalkalmazottak vagyonnyilatkozatának nyilvántartását és ellenőrzését — a Ktv. és a vagyonnyilatkozattételéről és átadásáról, kezeléséről, az abban foglalt adatok
védelméről, valamint a Közszolgálati Ellenőrzési Hivatal
szervezetéről, működéséről és az ellenőrzési eljárás lefolytatásáról szóló 114/2001. (VI. 29.) Korm. rendeletben foglaltak megfelelő alkalmazásával — a Belügyminisztérium
Közigazgatásszervezési és Közszolgálati Hivatal végzi.
(3) A vagyonnyilatkozat-tételi kötelezettség teljesítésére az érintett feletti munkáltatói jogkört gyakorló vezető
intézkedik.
3. § (1) Ez a rendelet a kihirdetése napján lép hatályba.
(2) Az e rendelet szerinti vagyonnyilatkozat tételére
kötelezetteknek első alkalommal a rendelet hatálybalépését
követő 60 napon belül kell vagyonnyilatkozatot tenniük.
Gyurcsány Ferenc s. k.,
gyermek-, ifjúsági és sportminiszter


text:
16/2013. (IV. 24.) ORFK utasítása a bérleti díj, albérleti díj és operatív lízingdíj hozzájárulás, valamint a lakhatási támogatás folyósításának szabályairól.
A belügyi szervek rendelkezésében lévő, lakásnak nem minősülő szállóférőhelyek, lakóegységek használatáról, valamint a bérleti,
albérleti díj hozzájárulás szabályairól szóló 40/2000. (XII. 12.) BM rendelet, továbbá a belügyi szervek rendelkezésében lévő,
lakásnak nem minősülő szállóférőhelyek, lakóegységek használatáról, valamint a bérleti, albérletidíj-hozzájárulás szabályairól
szóló 36/2012. (VIII. 24.) BM utasítás végrehajtására kiadom az alábbi utasítást.
I. fejezet
Általános rendelkezések 1. Az utasítás hatálya kiterjed az általános rendőrségi feladatok ellátására létrehozott szerv (a továbbiakban: rendőrség)
személyi állományára, valamint a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Karához vezényelt hivatásos
állományú személyekre.
II. fejezet
A bérleti díj, albérleti díj, operatív lízingdíj hozzájárulás
2. A rendőrséggel hivatásos szolgálati, közalkalmazotti, kormányzati szolgálati jogviszonyban, munkaviszonyban álló
személy (a továbbiakban: dolgozó) – a belügyi szervek rendelkezésében lévő, lakásnak nem minősülő szállóférőhelyek,
lakóegységek használatáról, valamint a bérleti, albérleti díj hozzájárulás szabályairól szóló 40/2000. (XII. 12.)
BM rendelet (a továbbiakban: BM rendelet) 13. § (1) bekezdésében, valamint a belügyi szervek rendelkezésében lévő,
lakásnak nem minősülő szállóférőhelyek, lakóegységek használatáról, valamint a bérleti, albérletidíj-hozzájárulás
szabályairól szóló 36/2012. (VIII. 24.) BM utasítás (a továbbiakban: BM utasítás) 17. § (1) bekezdésében meghatározott –
az utasításban foglaltak szerint részesíthető hozzájárulásban (a továbbiakban: hozzájárulás).
3. A hozzájárulás az alábbi feltételek együttes fennállása esetén nyújtható:
a) a dolgozó munka- vagy szolgálati helyén, illetve annak vonzáskörzetében önálló lakással nem rendelkezik és
lakhatását egyéb módon megoldani nem képes;
b) a dolgozó az illetékes lakásügyi szervnél lakás bérbeadás iránt és – amennyiben az illetékes helyi lakásügyi szerv
rendelkezik szállóférőhelyre történő beutalási jogosultsággal – a szállóférőhelyen történő elhelyezés iránti
kérelmet nyújtott be, amelyet a lakásügyi szerv visszaigazolt és a helyi lakásügyi szerv üres lakás, szállóférőhely
hiányában nem tudott teljesíteni;
c) a hozzájárulás alapjául szolgáló bérleti szerződéssel, albérleti szerződéssel vagy lízingszerződéssel érintett lakás
(a továbbiakban: érintett lakás) nagysága nem haladja meg a dolgozó és a vele együtt költöző családtagok
száma alapján megállapított méltányolható lakásigény mértékét;
d) a dolgozó az általa bérbe, albérletbe, illetve lízingbe vett lakást életvitelszerűen lakja;
e) a dolgozó rendelkezik az érintett lakásra vonatkozó, általa megkötött bérleti szerződéssel, albérleti szerződéssel
vagy lízingszerződéssel, valamint a bérleti díj, az albérleti díj vagy a lízingdíj (a továbbiakban együtt: bérleti
díj) megfizetését igazoló, saját nevére szóló eredeti számlával, illetve szálloda jellegű szobabérlet esetén saját
nevére szóló eredeti számlával, amelyet a kérelemhez csatol.
4. A dolgozó a hozzájárulást az utasítás 1. melléklete szerinti kérelem benyújtásával igényelheti azzal, hogy a kérelmet a
közvetlen vezető véleményével ellátva a helyi lakásügyi szervhez kell benyújtani.
5. Az illetékes gazdasági szerv vezetője a kérelmet záradékolja, meghatározva az adható támogatás mértékét, egyben
nyilatkozik a fedezet rendelkezésre állásáról.
6. A hozzájárulás iránti kérelem elbírálásáról az állományilletékes parancsnok, illetve a munkáltatói jogkör gyakorlója
a kérelem benyújtásától számított 30 napon belül dönt azzal, hogy a hozzájárulás csak a kérelem beérkezésekor
esedékes hónaptól folyósítható.
7. A dolgozó az engedélyezést követően az érintett lakásra vonatkozó, a bérleti díj megfizetését igazoló, saját nevére
szóló, eredeti számlát minden hónap 15. napjáig köteles megküldeni az illetékes gazdasági szervhez.
8. A hozzájárulás folyósítását – a szállóférőhelynek, illetve a belügyi rendelkezésű lakásnak a BM rendelet 20. §-ában,
illetve a BM utasítás 19. §-ában meghatározott visszautasítása esetén túl – akkor is meg kell szüntetni, ha:
a) a munkáltató a dolgozó vagy házastársa (élettársa) részére lakás vásárlásához munkáltatói kölcsönt nyújt, a
tulajdonszerzést követő 30 napon belül;
b) a dolgozó a hozzájárulás folyósításának megkezdésétől számított 30 napon belül nem igazolja, hogy a bérbe,
albérletbe, illetve lízingbe vett lakóingatlan vonatkozásában a jogszabályban foglalt lakcím-bejelentési
kötelezettségét teljesítette.
9. A hozzájárulásban részesített dolgozó bérleti szerződésének, albérleti szerződésének, lízingszerződésének
megszűnését, vagy bármely jellegű módosulását három munkanapon belül köteles írásban jelezni az állományilletékes
parancsnok, illetve a munkáltatói jogkör gyakorlója felé.
III. fejezet
A szállóférőhely igénybevételéhez kapcsolódó lakhatási támogatás nyújtásának szabályai
10. A szállóférőhelyet üzemeltető szerv a szállóférőhelyeket – az utasítás 2. melléklete szerinti szempontok alapul
vételével – köteles a megfelelő kategóriába sorolni és arról, valamint a megállapított használati díjról a helyi lakásügyi
szervet legkésőbb a tárgyév május 31. napjáig írásban tájékoztatni.
11. A szállóférőhelyre elhelyezett dolgozó részére a munkáltató
a) I. kategória esetében a használati díj 40%-ának;
b) II. kategória esetében a használati díj 50%-ának;
c) III. kategória esetében a használati díj 60%-ának
megfelelő mértékű lakhatási támogatást nyújt.
12. A lakhatási támogatás folyósítására szállóférőhelyen elhelyezett dolgozó esetében
a) a használati díj illetményből történő levonásával egyidejűleg,
b) a használati díj készpénzátutalási megbízással történő teljesítése esetén a megbízás másolatának az illetékes
gazdasági szervhez való benyújtását követően
kerül sor. 13. A lakhatási támogatás iránti igényt az utasítás 3. és 4. melléklete szerinti kérelem és nyilatkozat benyújtásával kell a
munkáltatónál érvényesíteni.
IV. fejezet
Záró rendelkezések 14. Az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
15. Hatályát veszti a lakásnak nem minősülő szállóférőhelyek, valamint lakóegységek használati díjának megfizetéséhez
kapcsolódó lakhatási támogatásról szóló 52/2008. (OT 29.) ORFK utasítás.
Papp Károly r. vezérőrnagy s. k.,
 országos rendőrfőkapitány