text:
21/2014. (VII. 15.) AB határozata a Kúria Mellett Működő Másodfokú Szolgálati Bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozata, valamint a Fővárosi Ítélőtábla Mellett Működő Elsőfokú Szolgálati Bíróság SZF.1/46/2011. számú határozata alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában meghozta az alábbi
1. Az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a  Kúria Mellett Működő Másodfokú Szolgálati Bíróság Szf.F.II.1/2012/9.
számú határozata, valamint a Fővárosi Ítélőtábla Mellett Működő Elsőfokú Szolgálati Bíróság SZF.1/46/2011. számú
határozata alaptörvény-ellenes, mivel az eljáró bíróságok határozataikat az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdését
sértő módon hozták meg. Az  Alkotmánybíróság az  alaptörvény-ellenes bírósági határozatokat – az  eljárás során
hozott végzésekre is kiterjedő hatállyal – megsemmisíti.
2. Az  Alkotmánybíróság a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény 118.  § (1)  és
(3)  bekezdései, 119.  §-a, valamint 124.  § (3)  bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. Az indítványozó alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
 [2] Az indítványozó a Csongrád Megyei Bíróság bírájaként 2011. április 9-én, 11-én és 12-én egy internetes hírportálon
három írást tett közzé.
 [3] Az indítványozó írásaiban egyrészt saját polgári peres ügyei kapcsán, – amelyekben mint felperes szerepelt  –
kritizálta a  perben eljáró bírók ítélkezési tevékenységét, másrészt általánosságban is bírálta a  bírói kart.
Az  indítványozó fenti megnyilvánulásai során kifejtette, hogy: 1. A  bírósági szervezetrendszer mély válságban
van, amely már a  jogállamiságot is veszélyezteti; 2. A  felsőbb bírói beosztásokba szakmailag felkészületlen,
befolyásolható; a  pozíció ellátására alkalmatlan személyek kerültek; 3. A  felsőbb bíróságokat határozataik
meghozatalakor esetenként politikai vagy egyéb érdekek vezérlik; 4. A bírói kar egy része még a Kádár-korszakban
szocializálódott („kádárista bírók”), egy másik része idomult hozzájuk, döntéseik meghozatalakor ezek
a  bírák hajlamosak a  felsőbb hatalmak érdekeit kiszolgálni; 5. Az  ítélkező bírókat sokszor informálisan, baráti
beszélgetéseken orientálják a  kívánatos döntés irányába; 6. A  fentiekre tekintettel a  bírói kar megtisztítása
érdekében el kellene távolítani a kádárista bírókat, épp ezért támogatja a 62 éves bírói nyugdíjkorhatár bevezetését.
[4] Még ugyanebben a  hónapban az  indítványozó lényegében azonos tartalmú írásokat publikált egy országos
napilapban, szerepelt a  Magyar Televízió és a  Magyar Rádió műsoraiban, ahol a  publikációi kapcsán fejtette ki
véleményét a bírói karról, a bírósági szervezetrendszerről.
[5] A fentiekre reagálva az  Országos Bírói Etika Tanács 2011. május 11-én kelt I/2011. OBET számú állásfoglalásában
megállapította, hogy: „Az a  bírói magatartás, mely szerint a  bíró a  sajtóban megjelentetett cikkekben és
nyilatkozatokban általánosítva azt állítja, hogy a  felsőbíróságok másodfokú-, és felülvizsgálati tanácsait vezető és
a tanácsokba beosztott idősebb bírák nem függetlenül, hanem politikai-, és/vagy igazgatási vezetői ráhatásra, saját
egzisztenciális érdekeik által vezérelve ítélkeznek, majd állításait az általa indított, és számára kedvezőtlenül lezárult
polgári per adatait saját szemszögéből értelmezve próbálja alátámasztani, etikátlan.”.
[6] Ezt követően 2011. július 5-én a Csongrád Megyei Bíróság elnöke fegyelmi eljárást kezdeményezett az indítványozó
ellen a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 1997. évi LXVII. törvény (a továbbiakban: régi Bjt.) alapján.
A  fegyelmi jogkör gyakorlójának álláspontja szerint az  indítványozó publikációival, sajtómegnyilvánulásaival
egyrészt megsértette a  régi Bjt. 22.  § (1)  bekezdését, mivel politikai tevékenységet végzett, másrészt a  28.  §
(1) bekezdését is, mivel kijelentései alkalmasak voltak arra, hogy csorbítsák a bíróság tekintélyét, a bírósági eljárásba
vetett bizalmat.
[7] 2011. szeptember 29-én elrendelték az  előzetes vizsgálat lefolytatását, a  kijelölt vizsgálóbiztos október 18-án
adta le jelentését a  Fővárosi Ítélőtábla Mellett Működő Elsőfokú Szolgálati Bíróságnál (a továbbiakban: elsőfokú
szolgálati bíróság). 2011. november 2-án pedig a kijelölt fegyelmi tanács elrendelte a fegyelmi eljárás megindítását.
Az  elsőfokú szolgálati bíróság 2012. január 23-án hozott, SZF.1/46/2011. számú határozatával megállapította,
hogy az  indítványozó a  fentiekben ismertetett tevékenységével fegyelmi vétséget követett el, azaz a  szolgálati
viszonyával kapcsolatos kötelezettségeit megszegte, és magatartásával a  bírói hivatás tekintélyét is megsértette
[régi Bjt. 63. § a) és b) pontja]. A szolgálati bíróság a  legsúlyosabb fegyelmi büntetést szabta ki az  indítványozóval
szemben, amikor kezdeményezte a bíró tisztségből való felmentését.
[8] Az indítványozó e  határozat ellen fellebbezést nyújtott be, amelyet a  Kúria Mellett Működő Másodfokú Szolgálati
Bíróság (a továbbiakban: másodfokú szolgálati bíróság) bírált el Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatával. A másodfokú
szolgálati bíróság nem találta megalapozottnak a fellebbezést, ezért hatályában fenntartotta az elsőfokú határozatot.
[9] A köztársasági elnök az  indítványozót IV-4/01607-3/2012. számú határozatával 2012. május 24-ei hatállyal
– a fegyelmi vétségre tekintettel – felmentette a bírói tisztségből.
[10] 2.1. Az  indítványozó az  Abtv. 27.  §-ára hivatkozva eredetileg az  elsőfokú szolgálati bíróság SZF.1/46/2011. számú,
és a másodfokú szolgálati bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatát kérte megsemmisíteni.
[11] Az Alkotmánybíróságra 2013. május 15-én érkeztetett indítvány-kiegészítésében az  indítványozó már a  fegyelmi
eljárásban hozott összes határozat alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte.
[12] Az indítványozó álláspontja szerint a  szolgálati bíróságok a  vele szemben lefolytatott fegyelmi eljárás során
megsértették az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdését (jogállamiság), a  C)  cikk (1)  bekezdését (hatalommegosztás),
T)  cikkét (jogalkotás alapvető szabályai), VI.  cikk (1)  bekezdését (magánélet, jó hírnév védelme), IX.  cikk (1) és
(4)  bekezdését (véleménynyilvánítás szabadsága), XXVIII.  cikk (1) és (7)  bekezdését (tisztességes eljáráshoz és
jogorvoslathoz való jog), 25.  cikk (1)  bekezdését (a bíróság igazságszolgáltatási tevékenységet lát el), 28.  cikkét
(bírói jogértelmezés), ezért határozataik alaptörvény-ellenesek. Hivatkozott továbbá az  Emberi Jogok Európai
Egyezménye (a továbbiakban: EJEE) 6.  cikk (1)  bekezdésének (tisztességes eljáráshoz való jog) és 10.  cikkének
(véleménynyilvánításhoz való jog) sérelmére is.
[13] Az indítványozó alkotmányjogi panaszában az alapjogsérelmeket két nagy csoportra osztotta, egyrészt a fegyelmi
eljárás szabályait, illetve azok alkalmazását tartotta alaptörvény-ellenesnek, másrészt „érdemi” alaptörvényellenesség megállapítását kérte a  bírói döntésekben megjelenő bírói mérlegelés, jogszabály-értelmezés
tekintetében az alábbiak szerint:
[14] A) A fegyelmi eljárás alaptörvény-ellenessége körében
 [15] ad1) Alapjogi sérelmek az elsőfokú szolgálati bíróság előtti eljárásban
a) A szolgálati bíróságok az adott időszakban nem rendelkeztek ügyelosztási tervvel, így a szolgálati bíróság elnöke
által kijelölt bírák döntöttek az  indítványozó fegyelmi ügyében. Ez  az  indítványozó álláspontja szerint sértette
az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésébe foglalt, a  tisztességes eljáráshoz való jog részét képező törvényes
bíróhoz való jogát.
[16] b) A  régi Bjt. 129.  §-a szerint a  Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiakban: régi Mt.)
6–12. §-át alkalmazni kellett a bírók szolgálati viszonyára is. A régi Mt. 6. § (1) bekezdése szerint a munkaviszonnyal
kapcsolatos nyilatkozat bármilyen formában megtehető, de ha a munkavállaló kéri, akkor azt írásban kell megtennie
a  munkáltatónak. Az  indítványozót a  fegyelmi eljárás megindításáról – az  eljárás megindítását követő napon –
2011. július 6-án szóban értesítette a megyei bíróság elnöke, holott az  indítványozó kifejezetten írásbeli értesítést
kért. A  fegyelmi jogkör gyakorlója szolgálati titokká minősítette a  fegyelmi eljárással kapcsolatos adatokat, mivel
az  indítványozó nem volt hajlandó aláírni a  titokvédelmi nyilatkozatot, így nem kaphatta meg írásban a  fegyelmi
eljárás elrendeléséről szóló határozatot. A  titkosításra a  régi Bjt. 74.  §-a adott indokot, amely szerint az  előzetes
vizsgálatot és a  fegyelmi eljárást a  nyilvánosság kizárásával kell lefolytatni [jelenleg a  bírák jogállásáról és
javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény (a továbbiakban: Bjt.) 119.  §-a ugyanígy kizárja a  nyilvánosságot].
A  titkosítást 2011. július 11-én feloldották és a  kezdeményezéséről szóló iratot nyomban megküldték
az indítványozónak. Álláspontja szerint a fentiek miatt is sérült a tisztességes eljáráshoz való joga.
[17] c) Az  indítványozó fegyelmi ügyében a  szolgálati bíróságok több esetben hivatkoztak a  Szolgálati Bíróságok
Ügyrendjére (a továbbiakban: SZBÜ). Az  SZBÜ megalkotására azonban nem volt sem alkotmányos, sem
jogszabályi felhatalmazásuk, elfogadásakor – az  indítványozó állítása szerint – azt nem is hozták nyilvánosságra,
azt kérésére sem küldték meg neki. (Az SZBÜ-t csak a  fegyelmi eljárás ideje alatt, 2012. február 9-én tették közzé
az  interneten.) Az  indítványozó álláspontja szerint az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése egyértelművé teszi, hogy
a  bírót tisztségéből csak sarkalatos törvényben meghatározott okból és eljárás keretei között lehet elmozdítani
[korábban az  Alkotmány 48.  § (3)  bekezdése hasonlóképp rendelkezett]. Az  indítványozó álláspontja szerint az,
hogy nem (sarkalatos) törvény alapján, hanem egy nem nyilvános, quasi norma alapján jártak el fegyelmi ügyében,
szintén sérti a  tisztességes eljáráshoz való jogát. Egyúttal kérte az  SZBÜ, megalkotására visszamenőleges hatályú,
megsemmisítését.
[18] d) Ugyancsak a  tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét látja abban, hogy a  törvényi előírás [régi
Bjt.  75.  §  (1)  bekezdése] ellenére a  vizsgálóbiztos nem hallgatta meg az  eljárás során, illetve nem biztosították
számára az észrevételezési jogot, mivel a fegyelmi jogkör gyakorlójának beadványait részére nem küldték meg.
[19] e) A  tisztességes eljáráshoz való jog súlyos sérelmének tartja azt is, hogy a  fegyelmi eljárás megindításáról szóló
döntést a  tanács tagjai – az  eljárás megindítására vonatkozó határidő utolsó napján – nem tanácsülésen, hanem
rövid úton (távbeszélőn) hozták meg, majd az  írásba foglalt határozatot öt nappal később írták alá. Álláspontja
szerint az eljárásjogi alapelvek szerint tanácsülésről csak akkor beszélhetünk, ha azon az eljáró tanács összes tagja
jelen van. Úgy véli, azért került sor erre a  megoldásra, mivel a  fegyelmi eljárás megindítására nyitva álló határidő
elmulasztása esetén a fegyelmi eljárást meg kellett volna szüntetni.
[20] ad2) Alapjogi sérelmek a másodfokú szolgálati bíróság előtti eljárásban
 [21] a) A másodfokú eljárásban olyan bírók vettek részt, akik az elsőfokú eljárásban az indítványozó elfogultsági kérelmét
bírálták el, holott a  Bjt. egyértelműen kimondja, hogy a  másodfokú eljárásban nem vehet részt az  a  bíró, aki
az  elsőfokú eljárásban részt vett [régi Bjt. 72.  § (6)  bekezdése, új Bjt. 116.  § (3)  bekezdése]. Ez  egyértelműen sérti
a pártatlan bírósághoz való jogát.
[22] b) A  másodfokú szolgálati bíróság nem bírálta el az  indítványozó összes fellebbezési kifogását, mivel mérlegelés
alapján úgy döntött, hogy az  indítványozó visszautalása korábbi nyilatkozataira nem tekinthető fellebbezésnek.
A bíróság ezzel megsértette az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésébe foglalt jogorvoslathoz való jogát.
[23] B) Az indítványozó véleménye szerint az ügy érdemét érintő alaptörvény-sértések az alábbiak
 [24] a) A  régi Bjt. 28. § (2)  bekezdése szerint a  bíró a  szolgálati viszonyán kívül nyilvánosan nem fogalmazhat meg
véleményt bíróság előtt folyamatban lévő vagy folyamatban volt ügyről, különös tekintettel az  általa elbírált
ügyekre. Az indítványozó álláspontja szerint ez a tiltás nem vonatkozhat azokra a peres ügyekre, amelyekben a bíró
maga is félként vesz részt. A törvény ilyen irányú értelmezése sérti a véleménynyilvánítás szabadságát és a törvény
előtti egyenlőség elvét.
[25] b) Az  indítványozó azt is vitatta, hogy a  bíróság helyesen értelmezte a  kijelentései tartalmát. Álláspontja szerint
publikációiban, egyéb sajtó-nyilatkozataiban általánosságban beszélt a  bírói karon belüli visszásságokról,
célja nem a  bíróság tekintélyének rombolása, hanem épp erősítése volt. Véleménye szerint, csak egy olyan
megtisztulási folyamat iránti igényt fogalmazott meg, amelynek véghezvitele esetén egy ténylegesen demokratikus,
jogállami és megbecsülésre érdemes bírósági szervezet állna a  polgárok rendelkezésére. Úgy véli, hogy csak
véleménynyilvánítási szabadságával élt, amikor kritikát fogalmazott meg a  magyar bíróságok működésével
kapcsolatban. Álláspontja alátámasztására idézte az  Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB)
vonatkozó gyakorlatát, melyből azt a konklúziót vonta le, hogy a szolgálati bíróságok a véleménynyilvánításhoz való
jogát jogellenesen korlátozták.
[26] c) Véleménye szerint a  megnyilvánulásaiban használt jelzők (kádárista, szocialista) nem a  politikai hovatartozást
jelzik, hanem egyfajta szocializációra, gondolkodásmódra utalnak. A szolgálati bíróság tehát helytelenül állapította
meg, hogy a kijelentéseiből kikövetkeztethető lenne az indítványozó politika hovatartozása, vagy az, hogy politikai
tevékenységet folyatott volna.
[27] d) Előadta továbbá, hogy a  bírói tisztségből való felfüggesztése, illetve illetményének visszatartása sérti
az  embertelen, megalázó büntetés tilalmát [Alaptörvény III.  cikk (1)  bekezdése]. A  fegyelmi eljárás ugyanis
hónapokig elhúzódhat, ami alatt a hivatalvesztéssel fenyegetett és felfüggesztett bíró fizikai léte is ellehetetlenülhet.
[28] e) Végezetül azt is sérelmezte, hogy a  Bjt. alapján a  fegyelmi eljárás (illetve az  azt megelőző vizsgálat) nem
nyilvános. Álláspontja szerint a nyilvánosság kizárása csakis a fegyelmi eljárás alatt álló bíró védelemét szolgálhatja,
amennyiben azonban a bíró azt nem igényli, az eljárást nyilvánossá kell tenni. Ellenkező esetben sérül a tisztességes
eljáráshoz való jog és az Alaptörvény 28. cikkében foglalt értelmezési szabály.
[29] 2.2. Az indítványozó az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján kérte a Bjt. 118. § (1) és (3) bekezdései, 119. §-a, valamint
124. § (3) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését is.
[30] A Bjt. sérelmezett rendelkezései szerint a  fegyelmi eljárást és az  előzetes vizsgálatot a  nyilvánosság kizárásával
kell lefolytatni. A  fegyelmi eljárásban a  bírói tisztség felmentését indítványozó fegyelmi határozat meghozatalától
annak jogerőre emelkedéséig a  teljes illetményt vissza kell tartani, és a  felmentéssel záruló eljárást követően
sem kell kifizetni. Ugyanakkor a  bírói tisztségből való felmentés indítványozása esetén a  bírót tisztségéből fel
kell függeszteni. Az  indítványozó álláspontja szerint a  Bjt. fenti rendelkezései sértik az  Alaptörvény III.  cikkének
(1)  bekezdését (embertelen, megalázó bánásmód tilalma), és a  XXVIII.  cikk (1)  bekezdését (tisztességes eljáráshoz
való jog).
[31] 2.3. Az  indítványozó kérte annak megállapítását is, hogy a  fegyelmi eljárás megszüntetésének, illetve lefolytatása
megtagadásának lett volna helye, illetve hogy a  terhére rótt fegyelmi vétségeket nem követte el. E  körben
indítványozta a fegyelmi határozatok végrehajtásának felfüggesztését.
II. [32] 1. Az Alaptörvénynek a panasszal érintett rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„C) cikk (1) A magyar állam működése a hatalom megosztásának elvén alapszik.”
„T)  cikk (1) Általánosan kötelező magatartási szabályt az  Alaptörvény és az  Alaptörvényben megjelölt, jogalkotó
hatáskörrel rendelkező szerv által megalkotott, a hivatalos lapban kihirdetett jogszabály állapíthat meg. Sarkalatos
törvény eltérően is megállapíthatja az  önkormányzati rendelet és a  különleges jogrendben alkotott jogszabályok
kihirdetésének szabályait.
(2) Jogszabály a  törvény, a  kormányrendelet, a  miniszterelnöki rendelet, a  miniszteri rendelet, a  Magyar Nemzeti
Bank elnökének rendelete, az  önálló szabályozó szerv vezetőjének rendelete és az  önkormányzati rendelet.
Jogszabály továbbá a  Honvédelmi Tanács rendkívüli állapot idején és a  köztársasági elnök szükségállapot idején
kiadott rendelete.
(3) Jogszabály nem lehet ellentétes az Alaptörvénnyel.
(4) A  sarkalatos törvény olyan törvény, amelynek elfogadásához és módosításához a  jelen lévő országgyűlési
képviselők kétharmadának szavazata szükséges.”
„III. cikk (1) Senkit nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint
szolgaságban tartani. Tilos az emberkereskedelem.”
„IX. cikk (1) Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához.
(4) A véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat mások emberi méltóságának a megsértésére.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.
(7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés
ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”
„25. cikk (1) A bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el. A legfőbb bírósági szerv a Kúria.”
„28. cikk A bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel
összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek
és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.”
[33] 2. A Bjt.-nek az alkotmányjogi panasszal érintett rendelkezései:
„118.  § (1) A  bírói tisztségből való felfüggesztés idejére a  bírót megilleti az  illetménye, amelynek legfeljebb
50 százalékát egy hónapra vissza lehet tartani. A teljes illetményt vissza kell tartani a bírói tisztségből való felmentés
indítványozását kimondó fegyelmi határozat meghozatalától annak jogerőre emelkedéséig. A  visszatartásról
a szolgálati bíróság tanácsa határoz, határozata ellen nincs helye fellebbezésnek.
[...]
(3) A  visszatartott illetményt a  fegyelmi határozat jogerőre emelkedése után ki kell fizetni, kivéve, ha a  fegyelmi
eljárás a bírói tisztségből való felmentés indítványozását kimondó fegyelmi határozattal zárul. Ugyanígy kell eljárni,
ha a bíró szolgálati viszonya időközben a felmentése folytán szűnt meg.”
„119. § A fegyelmi eljárást és az előzetes vizsgálatot a nyilvánosság kizárásával kell lefolytatni.”
„124. § (3) Bírói tisztségből való felmentés indítványozása esetén a bírónak a tisztségéből való felfüggesztését fenn
kell tartani vagy el kell rendelni. Más fegyelmi büntetés kiszabása esetében a fegyelmi határozatban a felfüggesztést
meg kell szüntetni.”
III. [34] 1. A  befogadási eljárás során az  Alkotmánybíróságnak elsősorban azt kellett megvizsgálnia, hogy az  indítványozó
fegyelmi ügyében eljáró bíróságok az Alaptörvény szerinti bíróságnak minősülnek-e, így határozatuk az Abtv. 26. §-a
és 27. §-a szerint vizsgálható-e.
[35] Az Alkotmánybíróság a  kérdés megítélésekor tekintettel volt a  történeti alkotmányra. A  33/2012. (VII. 17.)
AB  határozat szerint a  polgári átalakulást konstituáló törvények egyértelműen a  történeti alkotmány vívmányai
közé tartoznak, így a  bírói hatalom gyakorlásáról szóló 1869. évi IV. törvénycikk is {Indokolás [75]–[76]}.
Az  Alkotmánybíróság – az  Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdése alapján – figyelemmel volt az  1869. évi IV. tc.-hez
szorosan kapcsolódó, a  bírák és a  bírósági hivatalnokok felelősségéről szóló 1871. évi VIII. törvénycikkre is.
Az 1871. évi VIII. tc. – a hivatali bűntettek mellett – a fegyelmi vétségek elkövetőit is büntetni rendelte. (A fegyelmi
vétségek köre ugyan nem teljesen azonos a Bjt.-ben található szabályozással, de nagymértékben megfeleltethetők
egymásnak.) Mind az  1871. évi VIII. tc., mind a  Bjt. a  rendes bírósági szervezetrendszeren belül létrehozott
fegyelmi/szolgálati bíróságra bízta/bízza a fegyelmi vétségek elbírálását. Egyértelműen megállapítható tehát, hogy
a  bírák fegyelmi felelősségének vizsgálata a  magyar jogban hagyományosan a  rendes bírói szervezetrendszeren
belül (mellett) szervezett bíróság hatáskörébe tartozik.
[36] Az Alkotmánybíróság a kérdés eldöntésekor figyelemmel volt továbbá a 32/2002. (VII. 4.) AB határozatra, amelyben
az  Alkotmánybíróság a  közjegyzők fegyelmi eljárásának egyes rendelkezéseit vizsgálva megállapította, hogy
a  közjegyzők fegyelmi bírósága az  Alkotmány 57.  § (1)  bekezdése szerinti (törvényes és pártatlan) bíróságnak
minősül. E határozatában az Alkotmánybíróság összefoglalta a (törvényes és pártatlan) bíróság kritériumait: e szerint
az a szerv minősül bíróságnak, amelyet (1) törvény hoz létre, (2) igazságszolgáltatási tevékenységet végez, amelynek
keretében jogszabályokat alkalmaz, (3) eljárását törvény szabályozza, (4) a  végrehajtó hatalomtól független,
(5) eljárása nem titkos, (6) határozata kötelező érvényű. (ABH 2002, 153, 159–160.)
[37] A Nemzeti hitvallás szerint a polgárnak és az államnak közös célja az igazság kiteljesítése, az Alaptörvény 25. cikke
szerint pedig az  igazságszolgáltatás monopóliuma a bíróságokat illeti meg. A bírák fegyelmi ügyeiben a  történeti
alkotmányunk részét képező fenti törvénycikkek szerint is bíróság járt el. Mindezekre tekintettel – figyelemmel
a 13/2013. (VI. 17.) AB határozatra is – az Alkotmánybíróság a 32/2002. (VII. 4.) AB határozatban a fegyelmi bíróság
bírósági jellegére vonatkozó megállapításait a jelen ügyben alkalmazhatónak tekintette.
[38] A fentiek alapján az  Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy a  bírók fegyelmi ügyében eljáró szolgálati bíróságok
az Alaptörvény XVIII. cikk (1) bekezdése szerinti független és pártatlan bíróságnak tekinthetőek, ezért határozatuk
alkotmányjogi panasszal megtámadható.
[39] 2. Az  indítványozó a  másodfokú szolgálati bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatát 2012. április 6-án vette
kézhez, ehhez képest a 2012. április 24-én előterjesztett alkotmányjogi panasz az Abtv. 30. § (1) bekezdése szerinti
60 napos törvényi határidőn belül érkezett. Az  alkotmányjogi panaszban mind a  támadott bírósági határozatok,
mind a sérelmezett jogszabályi rendelkezések megjelölésre kerültek.
[40] Az indítványozó előadta, hogy miért és mennyiben tartja alaptörvény-ellenesnek a  sérelmezett rendelkezéseket,
határozatokat, illetve megjelölte az  Alaptörvényben biztosított joga sérelmének lényegét. Végezetül határozott
– megsemmisítésre irányuló – kérelmet terjesztett elő. Az  indítvány tehát formálisan eleget tett az  Abtv. 51. és
52. §-aiban foglalt követelményeknek.
[41] 3. Az  Abtv. 56.  §-a szerint az  Alkotmánybíróság tanácsa mérlegelési jogkörében vizsgálja az  alkotmányjogi
panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a  26–27.  § szerinti érintettséget,
a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti feltételeket. Az indítványozó a saját fegyelmi ügyében hozott
szolgálati bírósági határozatok vizsgálatát kérte, így érintettsége nyilvánvalóan fennáll. A  másodfokú szolgálati
bíróság határozata ellen jogorvoslati lehetőség nem állt az  indítványozó rendelkezésére, így a  rendelkezésére álló
jogorvoslati lehetőségek kimerítése után fordult az Alkotmánybírósághoz.
[42] Az Abtv. 29.  §-a szerint az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panaszt a  bírói döntést érdemben befolyásoló
alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. A  fenti feltételek
bármelyikének fennállása megalapozza az alkotmányjogi panasz befogadását.
[43] Az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy az indítványozónak a fegyelmi eljárás tisztességes voltát megkérdőjelező
felvetései [törvényes bíróhoz való jog sérelme, a  nem törvényen alapuló és nem nyilvános eljárási szabályok
alkalmazása, észrevételezési jogának korlátozása, a  fegyelmi tanács rövid úton (távbeszélőn) hozott döntése,
a  vizsgálóbiztos tevékenysége] összességében ésszerű kételyt keltettek a  fegyelmi eljárás tisztességes voltával
kapcsolatban.
[44] 4. A fentiek alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt 2013. június 24-én befogadta.
IV. [45] Az alkotmányjogi panasz részben megalapozott. [46] 1. Az  Alkotmánybíróság először röviden áttekintette a  bírák fegyelmi felelősségére vonatkozó – az  alkotmányjogi
panasz tekintetében releváns – szabályokat. Tekintettel arra, hogy jelen ügyben a  fegyelmi eljárás még a  régi Bjt.
hatálya alatt indult, de a fegyelmi felelősséget megállapító jogerős döntés már az új Bjt. hatálybalépését követően
született, az Alkotmánybíróság figyelembe vette mind a régi, mind a hatályos Bjt. szabályait. Mivel mindkét jogállási
törvény lényegében azonos módon szabályozza a  fegyelmi eljárást, ezért az  Alkotmánybíróság csak ott utal
eltérésre, ahol az valóban fennáll és az alkotmányjogi panasz elbírálása szempontjából releváns.
[47] A bíró akkor követ el fegyelmi vétséget, ha (1) vétkesen megszegi a  szolgálati viszonyával kapcsolatos
kötelezettségeit, vagy (2) az  életmódjával, magatartásával a  bírói hivatás tekintélyét sérti vagy veszélyezteti.
A bírák fegyelmi ügyeiben első fokon a Budapest területén működő ítélőtábla (Fővárosi Ítélőtábla) mellett működő
szolgálati bíróság, másodfokon a  Kúria mellett működő szolgálati bíróság jár el. A  szolgálati bíróság hivatásos
bírákból áll, a  bírók megbízatása 6 évre szól, az  elsőfokú szolgálati bíróság tagjainak száma 75 fő, a  másodfokú
szolgálati bíróság bíráinak száma 15 fő. Fegyelmi eljárás csak a  bírósági szervezetrendszeren belülről indítható,
bírósági vezetővel szemben a  kinevezési jogkör gyakorlója, vezetői kinevezéssel nem rendelkező bíró esetében
az adott bíróság elnöke kezdeményezheti a fegyelmi eljárás megindítását az elsőfokú szolgálati bíróság elnökénél.
A  fegyelmi eljárást meg kell indítani, ha a  bíróval szemben büntetőeljárás indult, mindazonáltal fegyelmi eljárás
nem kezdeményezhető, ha a kezdeményezésre jogosult az ok tudomására jutásától számított 3 hónap alatt azt nem
indítványozta, illetve a fegyelmi vétséget képező magatartás befejezése óta 3 év már eltelt.
[48] Fegyelmi eljárás kezdeményezése esetén a  fegyelmi eljárás megindításáról, megtagadásáról, előzetes vizsgálat
elrendeléséről – az érintett bíró egyidejű értesítése mellett – a szolgálati bíróság kijelölt tanácsa dönt. A szolgálati
bíróság eljárása során 3 tagú tanácsban jár el, amelyet a  szolgálati bíróság elnöke alakít meg. A  fegyelmi
eljárás előkészítését, illetve az  előzetes vizsgálatot a  vizsgálóbiztos végzi, aki maga is a  szolgálati bíróság tagja.
A  szolgálati bíróság bírái a  szolgálati bíróság által előre meghatározott sorrendben, egymást váltva látják el
a vizsgálóbiztosi teendőket. A fegyelmi eljárást és az előzetes vizsgálatot a nyilvánosság kizárásával kell lefolytatni.
A vizsgálóbiztos köteles tisztázni a tényállás megállapításához szükséges valamennyi körülményt. Ennek érdekében
meghallgatja az eljárás alá vont bírót, tanúkat hallgathat meg, szakértőt vehet igénye, egyéb bizonyítást végezhet.
A  vizsgálóbiztos az  eljárásáról a  szolgálati bíróság eljáró tanácsa részére 15 napon belül írásbeli jelentést készít.
A  tanács pedig az  előterjesztést követő 15 napon belül dönt a  fegyelmi eljárás megindításáról, megtagadásáról
vagy felfüggesztéséről. Az  eljárás alá vont bíró képviseletével megbízhat más bírót vagy ügyvédet. A  bírót és
képviselőjét, valamint az  eljárás kezdeményezőjét meg kell idézni a  fegyelmi tárgyalásra, az  idézéssel együtt
a  vizsgálóbiztos jelentését is kézbesíteni kell. A  tárgyaláson bizonyítás is felvehető, az  eljárás alá vont bíró és
képviselője, az  eljárás kezdeményezője kérdéseket tehetnek fel, a  határozathozatal előtt pedig mindannyian
felszólalhatnak. A szolgálati bíróság tanácsa határozatával az eljárás alá vont bírót (1) felmenti, (2) vétkesnek mondja
ki és fegyelmi büntetést szab ki, (3) a fegyelmi büntetés kiszabásától eltekint és a bíróval szemben figyelmeztetést
alkalmaz az eljárás megszüntetése mellett, (4) megszünteti az eljárást. A fegyelmi ügyben eljárt tanács határozatát
köteles megindokolni. A  kiszabható fegyelmi büntetések: (1) feddés, (2) megrovás, (3) egy fizetési fokozattal való
visszavetés, (4) bírói tisztségből való felfüggesztés indítványozása. A  büntetés kiszabásánál figyelembe kell venni
a  vétkesség fokát, a  kötelességszegés súlyát és következményeit. Az  elsőfokú szolgálati bíróság tanácsa a  bírót
a  tisztségéből a  fegyelmi eljárást kezdeményező elnök indítványára felfüggesztheti, ha a  fegyelmi eljárás tárgyát
képező kötelezettségszegés súlya és jellege a szolgálati helytől való távoltartást indokolja. A bírói tisztségből való
felmentés indítványozása esetén a bírónak a tisztségből való felfüggesztését fenn kell tartani vagy el kell rendelni.
A  bírói tisztségből való felfüggesztés idejére a  bírót megilleti az  illetménye, ugyanakkor a  teljes illetményt vissza
kell tartani a  bírói tisztségből való felmentés indítványozását kimondó fegyelmi határozat kézbesítésétől – az  új
Bjt. szerint meghozatalától – annak jogerőre emelkedéséig. Az  elsőfokú szolgálati bíróság határozatát, annak
kihirdetésétől számított 8 napon belül kézbesíteni kell a  fegyelmi eljárás alá vont bírónak és a  fegyelmi eljárás
kezdeményezőjének. A  határozat ellen a  kézbesítését követő 15 napon belül mind a  bíró, mind a  kezdeményező
fellebbezést nyújthat be az  elsőfokú szolgálati bírósághoz. A  másodfokú szolgálati bíróság az  elsőfokú fegyelmi
határozatot helybenhagyja, megváltoztatja vagy megszünteti az  eljárást. Ha olyan lényeges eljárási szabálysértés
történt, amely a  másodfokú eljárásban nem orvosolható, a  határozatot hatályon kívül helyezi és az  elsőfokú
bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasítja. Egyebekben az elsőfokú eljárás szabályait kell megfelelően
alkalmazni a másodfokú eljárás során is. A  jogerős fegyelmi határozat ellen az eljárás alá vont bíró és képviselője,
valamint a  fegyelmi eljárás kezdeményezésére jogosult új eljárást kezdeményezhet, ha olyan tényre, bizonyítékra,
illetve jogerős határozatra hivatkozik, amelyet a  fegyelmi eljárásban nem bíráltak el, feltéve, hogy e  körülmények
más határozatot eredményeztek volna. Az  új eljárás kezdeményezésére az  elsőfokú szolgálati bíróság előtt van
lehetőség.
[49] 2. Az Alkotmánybíróság ezt követően az vizsgálta, hogy az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló fegyelmi ügyben
a szolgálati bíróságok eljárása megfelelt-e a tisztességes és pártatlan bírósági eljáráshoz való jog követelményének.
[50] 2.1. Az Alaptörvény XXVIII.  cikk (1) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely
vádat vagy valamely perben a  jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság
tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül bírálja el.
[51] Az Alaptörvény negyedik módosítása 2013. április 1. napjával hatályon kívül helyezte az  Alaptörvény
2012. január 1-jei hatálybalépése előtt meghozott alkotmánybírósági határozatokat. Ezért az Alkotmánybíróságnak
vizsgálnia kellett, hogy felhasználhatja-e a  fenti időpontot megelőzően hozott határozatainak a  tisztességes
eljáráshoz való joggal összefüggő megállapításait.
[52] Az Alkotmánybíróság a  13/2013. (VI. 17.) AB határozatában megállapította, hogy a  hatályon kívül helyezett
alkotmánybírósági határozatokban kidolgozott érvek, jogelvek és alkotmányossági összefüggések felhasználhatóak
az  újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések elbírálásakor is, „ha az  Alaptörvény adott szakaszának
az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az Alaptörvény
értelmezési szabályainak figyelembevétele és a  konkrét ügy alapján a  megállapítások alkalmazhatóságának
nincs  akadálya és szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó döntés indokolásába történő illesztése.”
{13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]}
[53] Az Alkotmánybíróság a 7/2013. (III. 1.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh.) megállapította, hogy az Alaptörvény
XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében foglalt szabály értelmezésekor – az  Alkotmánnyal fennálló tartalmi és kontextuális
egyezés okán – irányadónak tekinti a  tisztességes eljáráshoz fűződő alapvető joggal kapcsolatban kimunkált
korábbi alkotmánybírósági gyakorlatot.
[54] 2.2. Jelen ügyben az  Alkotmánybíróságnak már csak azt kellett vizsgálnia, hogy az  Alaptörvény értelmezési
szabályai, és a  konkrét ügy nem zárják-e ki a  tisztességes és pártatlan bírósági eljáráshoz való joggal kapcsolatos
alkotmánybírósági gyakorlat alkalmazását, illetve szükséges-e azok felhasználása az  alkotmányjogi kérdés
eldöntéséhez.
[55] Az Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdése szerinti értelmezési szabályok alapján az  Alaptörvény rendelkezéseit azok
céljával, a benne foglalt Nemzeti hitvallással és a történeti alkotmányunk vívmányaival összhangban kell értelmezni.
[56] A Nemzeti hitvallás deklarálja, hogy: „népuralom csak ott van, ahol az  állam szolgálja polgárait, ügyeiket
méltányosan, visszaélés és részrehajlás nélkül intézi”. Ennek értelmében a  demokratikus jogállammal szembeni
elvárás, hogy polgárai számára biztosítsa a  tisztességes eljárást, amelynek során az  eljáró szerveknek részrehajlás
nélkül, azaz pártatlanul és ésszerű határidőn belül kell dönteniük. Az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése a hatósági
ügyintézés során biztosítja, hogy a  hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn
belül hozzák meg döntésüket. Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdése pedig a  bírósági eljárásokkal szemben
fogalmazza meg követelményként a pártatlanságot, a tisztességes és nyilvános eljárást, valamint a jogviták ésszerű
határidőn belüli elbírálását.
[57] A polgári átalakulást konstituáló törvények sorában a  nagy eljárásjogi kódexek (1868. évi LVI. törvénycikk
a  polgári törvénykezési rendtartás tárgyában, a  polgári perrendtartásról szóló 1911. évi I. törvénycikk, a  bűnvádi
perrendtartásról szóló 1896. évi XXXII. törvénycikk) mindegyike biztosította a  bírósághoz fordulás jogát, a  bírák
pártatlanságát és függetlenségét a kizárási és összeférhetetlenségi szabályokon keresztül, valamint a jogorvoslathoz
való jogot. A jelenleg alaptörvényi és alapelvi szinten szabályozott tisztességes eljáráshoz való jog tehát elemeiben
jelen volt a  chartális alkotmány előtti magyar jogrendszerben is. Az  Alkotmány (az 1989. évi XXXI. törvénnyel
módosított 1949. évi XX. törvény) ugyan a tisztességes eljárás fogalmát expressis verbis nem ismerte, azonban azt
az  Alkotmánybíróság a  jogbiztonságból fakadó eljárási garanciák [Alkotmány 2.  § (1)  bekezdése] és a  pártatlan
bírósághoz való jog [Alkotmány 57.  § (1)  bekezdése] egymásra vonatkoztatása révén levezette az  Alkotmányból.
Az  Alkotmánybíróság ennek során figyelemmel volt az  – Alkotmány 57.  § cikkéhez egyébként mintát nyújtó  –
nemzetközi egyezményekre is, mind a  Polgári és Politikai Jogok Egyezségokmányának (a továbbiakban:
Egyezségokmány) (14. Cikk), mind az EJEE (6. cikk) vonatkozó rendelkezéseire.
[58] A tisztességes eljárás („fair trial” ) elvét az 1976. évi 8. tvr.-el kihirdetett Egyezségokmány 14. cikkének (1) bekezdése
úgy fogalmazza meg, hogy: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az  ellene emelt bármely vádat, vagy valamely
perben a  jogait és kötelességeit a  törvény által felállított független és pártatlan bíróság igazságos és nyilvános
tárgyaláson bírálja el.”; az  1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett EJEE 6.  cikkének (1)  bekezdése szerint pedig:
„Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a  törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen
nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában,
illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.”
[59] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy mindezek alapján nincs akadálya a  tisztességes eljáráshoz való
jogot értelmező, de már hatályon kívül helyezett alkotmánybírósági határozatok egyes elvi megállapításai
felhasználásának az  Alaptörvény értelmezésekor, mivel azok összhangban vannak az  Alaptörvény céljával és
értelmező rendelkezéseivel is.
[60] Az Abh. szerint ugyanakkor nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy az  Alkotmánybíróság tisztességes eljáráshoz
való joggal kapcsolatos gyakorlata (is) az absztrakt utólagos normakontroll talaján jött létre, ezért értelemszerűen
a  jogszabályi környezet alkotmányosságának vizsgálatára fókuszál. Az  Alaptörvény az  Alkotmánybíróság
feladatává tette a bírósági döntések alkotmányossági felülvizsgálatát, e hatáskörében eljárva azonban továbbra is
az Alaptörvényben biztosított jogok sérelmének orvoslása, végső soron az Alaptörvény védelme érdekében lép fel.
Ebből következően a tisztességes eljáráshoz való jog követelményrendszerének alaptörvényi szabályai már nemcsak
a  jogszabályok, hanem az  egyes bírói döntések számára is alkotmányos mércéül szolgálnak. {Abh., Indokolás
[25]–[27]}
[61] 3. A  szolgálati bíróság döntéseinek vizsgálata során az  Alkotmánybíróság – az  Abtv. 27.  §-ával kapcsolatban
kialakított gyakorlatának megfelelően – tartózkodott a  bíróság által megállapított tényállás, a  bizonyítékok bírói
értékelésének és mérlegelésének felülvizsgálatától. Az  Alkotmánybíróság vizsgálódásának középpontjában
a  szolgálati bíróság eljárása állt, melynek során azt kellett megítélnie, hogy az  eljárás összhangban volt-e
az Alaptörvénnyel.
[62] Az indítványozó az  Abtv. 27.  § szerinti alkotmányjogi panaszt a  másodfokú szolgálati bíróság érdemi határozata
ellen terjesztette elő, míg a  vélt jogsérelmek nagyobbrészt a  fegyelmi eljárás előkészítése és az  első fokú eljárás
során érték az  indítványozót. Nem szabad azonban figyelmen kívül hagyni, hogy a  másodfokú szolgálati bíróság
vizsgálta a  fegyelmi eljárás egészét, így az  indítványozó által állított eljárási anomáliákat is, azonban jogsértést
nem állapított meg. A  másodfokú szolgálati bíróság érdemi határozatának megtámadása tehát alapot ad
az Alkotmánybíróság számára a fegyelmi eljárás egészének felülvizsgálatára. Más oldalról közelítve meg a kérdést,
a  fegyelmi eljárás előkészítése és megindítása is felveti a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmének kérdését, így
az ott esetlegesen elkövetett alaptörvény-ellenesség megállapításának kihatással kell lennie az eljárás egészére.
[63] Az Alkotmánybíróság eddigi következetes álláspontja szerint a  pártatlanság, az  elfogulatlan és tisztességes
eljárás alkotmányos követelmény. A  tisztességes eljárás pedig olyan minőség, amelyet az  eljárás egészének és
körülményeinek figyelembevételével lehet csupán megítélni (legutóbb összefoglaló jelleggel idézi az  Abh.,
Indokolás [24]).
[64] Az Alkotmánybíróság – a  fentiekre is tekintettel – egyrészt azt vizsgálta, hogy a  fegyelmi eljárás egyes
elemei megfeleltek-e a  tisztességes eljárás alkotmányos követelményeinek, másrészt az  eljárás egészének
alkotmányosságát is vizsgálat tárgyává tette.
[65] 3.1. Az  indítványozó sérelmezte, hogy az  elsőfokú szolgálati bíróság tanácsa az  előzetes vizsgálatot elrendelő
(SZF1/18/2011.) és a  fegyelmi eljárás megindítása tárgyában hozott (SZF1/25/2011.) határozatát úgy hozta meg,
hogy a  tanácsülésen a  tagok nem voltak jelen. A  szolgálati bíróság azon tanácsüléseiről, ahol fenti határozatok
elfogadásra kerültek, jegyzőkönyv nem készült. A másodfokú szolgálati bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozata
szerint azonban egy 2012. január 16-ai hivatalos feljegyzés alapján megállapítható, hogy az  SZF1/25/2011.
számú határozatot a  tanács tagjai 2011. november 2-án rövid úton (telefonon) hozták meg, tekintettel arra, hogy
szolgálati helyük egymástól távol fekszik (Miskolc, Pécs, Szeged). A  2011. november 2-i döntés írásba foglalására
2011.  november 7-én került sor. A  másodfokú szolgálati bíróság határozata szerint a  tanács tagjainak egyező
nyilatkozata alapján nem vonható kétségbe, hogy a  fegyelmi eljárás megindítása tárgyában 2011. november 2-án
megszületett a  döntés, annak néhány nappal későbbi írásba foglalásához pedig a  törvény nem fűz szankciót.
A  határozat szerint – ellenkező bizonyításig – a  fegyelmi eljárás megindítását elrendelő okirat (végzés) tehát nem
tekinthető visszadátumozott, „hamisított okiratnak”. A  szolgálati bíróság ugyanakkor azt is megállapította, hogy
a régi Bjt. „76. § (1) bekezdése szerinti tizenöt napos határidő nem jogvesztő, ezért a határidő esetleges elmulasztása
sem eredményezhette volna a fegyelmi eljárás megszüntetését”.
[66] A régi Bjt. 76.  § (1)  bekezdése valóban nyitva hagyta azt a  kérdést [ahogyan teszi azt a  hatályos Bjt. 120.  §
(1)  bekezdése is], hogy az  ott előírt 15 napos határidő milyen jellegű (anyagi, eljárási, jogvesztő, elévülési).
Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint az  azonban tény, hogy egy olyan határidőről van szó, amelynek
betartását törvény írta elő a  szolgálati bíróság számára. Az  egyértelműen megállapítható, hogy mind az  első,
mind a  másodfokú szolgálati bíróság fontosnak tartotta indokolását arra is kiterjeszteni, hogy a  fegyelmi eljárás
kezdeményezésére – álláspontja szerint – a  törvényi határidő megtartásával került sor. Az  alábbiakban kifejtettek
alapján azonban kétséges, hogy az  SZF1/25/2011. számú végzést valóban a  régi Bjt. 76.  § (1)  bekezdése szerinti
határidőn belül hozta meg a szolgálati tanács.
[67] A Bjt. (mind a  régi, mind az  új Bjt.) szabályai szerint fegyelmi ügyekben a  szolgálati bíróság 3 tagú tanácsban jár
el, a  tanács dönt az  előzetes vizsgálat elrendeléséről, a  fegyelmi eljárás megindításáról vagy megtagadásáról,
elfogultság kérdésében, a  fegyelmi eljárás alá vont bíró felfüggesztéséről, és a  fegyelmi felelősség kérdésében.
A  régi Bjt. valóban nem szabályozta a  tanácsülés módját, mint arra a  másodfokú szolgálati bíróság is rámutatott.
Az  Alkotmánybíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy – speciális rendelkezés hiányában – a  szolgálati bíróságnak
alkalmaznia kellett volna a  polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) tanácsülésre
vonatkozó általános szabályait. A  tanácsülés rendjét illetően ugyan a  Pp. sem tartalmaz részletes szabályokat, azt
azonban egyértelművé teszi, hogy a tanácsülésen a tagok személyes jelenléte elengedhetetlen. A bíróság döntését
a  zárt tanácsülésen szavazás útján hozza meg, a  határozat rendelkező részét írásba kell foglalni, azt a  tagoknak
alá kell írni, sőt főszabály szerint – a tárgyaláson hozott ítéletet vagy végzést – a határozathozatal napján ki is kell
hirdetni. Értelemszerűen mindez csak abban az esetben valósulhat meg, ha a  tanácsülésen a bírói tanács minden
tagja ténylegesen jelen van.
[68] Az Alaptörvény 27.  cikke a  társasbíráskodás elvét tekinti alapvetőnek, amikor megállapítja, hogy Magyarországon
a  bíróságok főszabály szerint – törvény eltérő rendelkezése hiányában – tanácsban ítélkeznek. Természetesen
a  társasbíráskodás elve nem zárja ki azt, hogy törvényileg szabályozottan egyesbíró járjon el különböző
eljárásokban, adott esetben korábbi szabályozás szerint tanácsülés elé tartozó ügyekben. Erre hatályos
jogrendszerünk több ízben is lehetőséget ad, illetve kifejezetten egyesbíró elé utalja az  adott ügytípust [pl.
a Pp. 11. § (1) bekezdése kimondja, hogy az első fokon eljáró bíróság – bizonyos ügyek kivételével – egy hivatásos
bíróból áll (egyesbíró)]. Az  Alkotmánybíróság a  büntetőeljárás szabályainak vizsgálatával összefüggésben
kifejtett álláspontja szerint a  társasbíráskodás és a  bírói függetlenség egymást kiegészítő és a  tisztességes eljárás
követelményével szoros összefüggésben lévő alkotmányos követelmények. Az Alkotmánybíróság azt is leszögezte,
hogy a „bíróság függetlenségének ereje” és a „tisztességes eljárás fokozott garanciája” fejeződnek ki abban, hogy
a – lelkiismeretüknek megfelelő – törvényes döntés meghozatalára feljogosított bírákból álló bírói tanács, mérlegelő
tevékenységének eredményeképpen születik meg a  döntés. A  társasbíráskodás elvéből tehát az  következik, hogy
a ténymegállapítás, a jogértelmezés és a döntés a bírói tanács tagjait közösen illeti meg, és együttes tevékenységre
kötelezi őket. [20/2005. (V. 26.) AB határozat, ABH 2005, 202, 220.]
[69] A tanácsülés – mint döntési forma – tehát együttes tevékenységet feltételez, amelynek során a  bírák közösen
munkálkodva, együttműködve állapítják meg a  tényállást, mérlegelik a  rendelkezésre álló bizonyítékokat,
értelmezik és alkalmazzák a  jogszabályi rendelkezéseket, és véleményüket ütköztetve hozzák meg döntésüket.
Az  Alkotmánybíróság szerint ez  a  döntési forma azonban csak abban az  esetben felel meg a  társasbíráskodás
elvének és a  tisztességes eljáráshoz való jog követelményének, ha a  tanács tagjai fizikailag is jelen vannak
a  tanácsülésen. Megjegyzendő, nem példa nélküli a  magyar jogban, hogy egyes eljárási cselekményeket úgy
folytatnak le, akár magát a tárgyalást úgy tartják meg, hogy a közvetlenséget távközlési eszköz útján teremtik meg,
nem pedig személyes jelenlétre alapozva. A  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.)
211.  §-a például lehetővé teszi, hogy a  nyomozási bíró zártcélú távközlési hálózat keresztül tartsa meg az  ülését,
a  Be. 244/A–244/D.  §§-ai pedig a  tárgyalás tartását is megengedik ily módon. A  zártcélú távközlő hálózat útján
történő kihallgatás során a tárgyalás helyszíne és a kihallgatott személy tartózkodási helye között az összeköttetés
közvetlenségét a mozgóképet és a hangot egyidejűleg továbbító készülék biztosítja.
[70] Ugyanakkor fontos kiemelni, hogy a  bíróság döntéseinek meghozatalakor az  eljáró tanács tagjainak személyes
jelenléte kötelező, és együttes jelenlétük még a zártcélú távközlő hálózat alkalmazása esetében sem mellőzhető.
[71] Az Alkotmánybíróság továbbá rámutat, hogy a  magyar jogrendszer ismeri az  egyes eljárási cselekmények „rövid
úton” történő foganatosítását. Ennek alkalmazására jellemzően akkor kerül sor, amikor az  eljárási határidők
rövidsége azt megkívánja (pl. választási eljárásban határozat rövid úton történő közlése), vagy eleve az  eljárás
gyorsítása a  cél (pl. polgári perben idézés rövid úton). Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  fegyelmi eljárás
megindíthatóságának kérdése azonban nem tekinthető ilyen eljárási cselekménynek.
[72] Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint az, hogy az  indítványozó fegyelmi ügyében eljáró
szolgálati bíróság tanácsa úgy hozta meg a  fegyelmi eljárás megindításáról szóló döntését, hogy a  tanácsülés
megtartására a törvényes határidőn belül ténylegesen nem került sor, megsértette a tisztességes eljáráshoz való jog
alkotmányos követelményét.
[73] 3.2. Az  indítványozó álláspontja szerint sérült a  törvényes és pártatlan bíróhoz való joga, mivel a  vele szemben
lefolytatott fegyelmi eljárás ideje alatt a  szolgálati bíróságok nem rendelkeztek objektív automatizmuson alapuló
ügyelosztási tervvel, így a  szolgálati bíróság elnökének szubjektív döntése alapján került sor az  eljáró tanács
tagjainak kijelölésére.
[74] Az Alkotmánybíróság – mint azt fentebb kifejtette – a  jelen ügyben nem látta akadályát a  tisztességes eljáráshoz
való jogot értelmező, az  Alaptörvény hatálybalépését megelőzően hozott alkotmánybírósági határozatokban
foglalt alkotmányossági érvek felhasználásának. Mivel a  törvény által felállított bírósághoz való jog a  tisztességes
eljáráshoz való jog egyik fontos eleme, így az Alkotmánybíróság az e joggal összefüggő korábbi elvi megállapításait
is alkalmazhatónak találta jelen ügyben.
[75] Az Alkotmánybíróság a  993/B/2008. AB határozatában megállapította, hogy „a »törvényes bírótól való elvonás
tilalma« [...] – az önkényes ügyelosztási renddel szemben – az eljárás résztvevőit megillető biztosíték, aminek csak
egyik eleme a Bszi. szabályaira épülő szolgálati beosztás szisztémája. Annak megítélésekor, hogy a konkrét ügyben
ki tekinthető törvényes bírónak, ugyanilyen súllyal jönnek számításba – többek között – az  eljárási törvénynek
a hatáskörre, illetékességre, a jogorvoslati rendre és a tisztességes eljárás követelményének biztosítására vonatkozó
további rendelkezései. Az  pedig éppen a  törvény előtti egyenlőség érvényesülését szolgálja, hogy az  említett
jogszabályok mindenki számára olyan bíró közreműködését garantálják, akitől az  ügy tárgyilagos megítélése
nyilvánvalóan elvárható”. {idézi a 36/2013. (XII. 5.) AB határozat, Indokolás [33]}
[76] Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyét a törvény által felállított
bíróság bírálja el. A törvény által felállított bíróságra vonatkozó követelmény magában foglalja a törvényes bíróhoz
való jogot, vagyis azt, hogy egy konkrét ügyben az  eljárási törvényekben megállapított általános hatásköri és
illetékességi szabályok szerint irányadó bíróság járjon el. Ezt az  alkotmányos elvet a  bíróságok szervezetéről és
igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) az Alapelvek között úgy fogalmazza meg, hogy
senki sem vonható el törvényes bírájától [8. § (1) bekezdése]. Ezen túlmenően a Bszi. ismeri a törvény által rendelt
bíró fogalmát, aki pedig az eljárási szabályok szerint a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságon működő,
előre megállapított ügyelosztási rend alapján kijelölt bíró [8. § (2) bekezdés]. Az ügyelosztási rendet az objektivitás
és a  személytelenség biztosítása, az  önkényesség kizárása érdekében előző évben állapítja meg a  bíróság elnöke,
amely a  tárgyévben kizárólag szolgálati érdekből vagy a  bíróság működését érintő fontos okból módosítható
[9. § (1) bekezdés] {36/2013. (XII. 5.) AB határozat, Indokolás [32]}.
[77] Az Alkotmánybíróság fontosnak tartja kiemelni, hogy az  indítványozó fegyelmi ügyében eljáró szolgálati tanács
megalakításakor, tagjainak kijelölésekor a  bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény
(a továbbiakban: régi Bszi.) a  törvényes bíró és az  ügyelosztási rend tekintetében lényegében azonos tartalmú
szabályokat tartalmazott (régi Bszi. 11. §).
[78] Jelen ügyben az  állapítható meg, hogy a  kérdéses időpontban – a  régi Bjt. 70.  §-a szerint – a  szolgálati bíróság
elnökének hatáskörébe tartozott a  szolgálati bíróság tanácsának megalakítása. Az  indítványozó állítása szerint
ügyében az  eljáró tanács megalakítására mindenféle automatizmust nélkülöző – lényegében önkényes –
módon került sor. A  másodfokú szolgálati bíróság megállapította, hogy „az elsőfokú szolgálati bíróság elnöke
a nyilvánosságra hozott szolgálati bírák közül jelölte ki az eljáró tanács tagjait és a vizsgálóbiztost, így a törvényes
bíróhoz való jog nem sérült”.
[79] Az adott időpontban valóban nem volt olyan, a szolgálati bíróságokra vonatkozó, speciális törvényi előírás, amely
automatizmuson alapuló szignálási rendet írt volna elő a  szolgálati bíróságok számára, ez  azonban nem zárta
ki egy ilyen ügyelosztási rend létét. Különös tekintettel arra, hogy a  bíróságok szervezetéről és igazgatásáról
szóló –  a  kérdéses időpontban hatályos – régi Bszi. 11.  §-a szerint a  bíróságoknak ügyelosztási tervvel kellett
rendelkezniük.
[80] Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint – egyetértve a Velencei Bizottság 2012. március 12-ei, CDL-AD(2012)001
számú véleményének 84. pontjában kifejtettekkel – az automatikus szignáláson alapuló ügyelosztási terv törvényi
rendezésének hiánya valóban alkotmányos kételyeket ébresztett. Erre tekintettel módosította az  Országgyűlés
a 2012. évi CXI. törvénnyel (a továbbiakban: Bjtm.) a Bjt.-t, előírva, hogy előre meg kell határozni a szolgálati bíróság
tanácsainak összetételét, valamint az ügyelosztási rendet és azokat közzé kell tenni.
[81] Arra nem merült fel adat, hogy a tárgyi kijelölést valamely szolgálati érdek vagy a bíróság működését érintő fontos
ok indokolta volna. Az Alkotmánybíróság mindezekre tekintettel megállapította, hogy az adott ügyben az elsőfokú
szolgálati bíróság elnöke – függetlenül attól, hogy a szolgálati bíróság rendelkezett-e ügyelosztási tervvel – azzal,
hogy saját mérlegelése alapján jelölte ki az elsőfokú szolgálati bíróság tanácsát és a vizsgálóbiztost, a tisztességes
eljáráshoz való jog sérelmét okozta.
[82] 3.3. Az  indítványozó azt is sérelmezte, hogy a  fegyelmi eljárás során a szolgálati bíróságok alkalmazták az SZBÜ-t,
amely megalkotására a  szolgálati bíróságoknak nem volt törvényi felhatalmazása, továbbá elfogadása nélkülözte
a  jogalkotás garanciális szabályait, így kihirdetésére, nyilvánosságra hozatalára nem került sor. Az  SZBÜ-t
az indítványozó quasi normaként írta le, mivel az ugyan nem tekinthető jogszabálynak, mindazonáltal belőle jogok
és kötelezettségek fakadnak, ráadásul a jogorvoslatra vonatkozó egyes szabályai ellentétesek a Bjt. rendelkezéseivel.
Az  indítványozó álláspontja szerint az  SZBÜ alkalmazása sértette a  tisztességes eljáráshoz való jogát. A  fentiekre
tekintettel az  indítványozó kérte az  SZBÜ – és az  annak alapján lefolytatott fegyelmi eljárás – alaptörvényellenességének a megállapítását.
[83] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  első és másodfokú szolgálati bírák együttes ülése 2011. június
20-án fogadta el az  SZBÜ-t, amely kihirdetésre nem került, azt a  jelen alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló
fegyelmi eljárás ideje alatt, 2012. február 9-én tették közzé az  interneten. Az  elsőfokú szolgálati bíróság és
a  másodfokú szolgálati bíróság tagjai 2012. október 26-án új ügyrendet fogadtak el, amelyet az  Országos
Bírói Tanács a  85/2012.  (XI. 19.) számú határozatában jóváhagyott, ám felhívta a  szolgálati bíróságokat arra,
hogy 2013. február  28. napjáig ügyrendjüket egészítsék ki úgy, hogy az  ügyek szignálásának automatizmusa
az ellenőrizhetőség és az átláthatóság követelményeinek is megfeleljen.
[84] A Bjtm. 25.  §-a iktatta be a  Bjt. 104/A.  §-t, megteremtve a  szolgálati bíróságok ügyrendjének törvényi alapját.
A 2012. július 17-től hatályos rendelkezés szerint az OBT hagyja jóvá szolgálati bíróság által megállapított ügyrendet,
amelynek tartalmaznia kell az eljáró tanácsok összetételét és az ügyelosztás szabályait is.
[85] Egyértelműen megállapítható tehát, hogy sem a  fegyelmi eljárás kezdeményezésekor, sem az  elsőfokú szolgálati
bíróság 2012. január 23-án kelt SZF1/46/2011. számú, sem a másodfokú szolgálati bíróság 2012. március 29-én kelt
Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatának meghozatalakor nem volt olyan törvényi rendelkezés, amely felhatalmazta
volna a  szolgálati bíróságot az  SZBÜ megalkotásra. Az  is tény, hogy a  fegyelmi eljárás során alkalmazott SZBÜ
kihirdetésére elfogadásakor nem került sor, azt más módon sem hozták nyilvánosságra, sőt azt az indítványozónak
kifejezett kérése ellenére sem küldték meg.
[86] Az SZBÜ ráadásul nem csak tovább részletezte, pontosította a Bjt. szabályait, hanem esetenként ellentmondásban
állt azokkal. Erre példaként hozható a  régi Bjt. 73.  § (2)  bekezdése, amely az  ügydöntő határozaton kívül
egyértelműen csak a  bírói tisztségből való felfüggesztés tárgyában hozott határozat ellen tette lehetővé
a  fellebbezést, mind a  bíró, mind a  fegyelmi eljárás kezdeményezője számára. Ugyanakkor a  2011. június 20-án
elfogadott SZBÜ 9.  § (3)  bekezdése lehetővé tette a  fegyelmi eljárás kezdeményezője számára a  fegyelmi eljárást
megtagadó határozat elleni fellebbezést. Ezzel szemben a fegyelmi eljárást elrendelő határozat ellen az érintett bíró
számára az  SZBÜ nem biztosított fellebbezési jogot [a hatályos SZBÜ 9.  § (4)  bekezdése is ugyanígy szabályozza
a kérdést].
[87] Az SZBÜ a  jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény és az  azt felváltó 2011. évi CXXX. törvény alapján nem
tekinthető sem jogszabálynak, sem közjogi szervezetszabályozó eszköznek (az állami igazgatás egyéb jogi
eszközének), így abból jogok és kötelezettségek nem fakadhattak, normatív kötőerővel nem bírt. Ennek ellenére
a  gyakorlatban normaként hatályosult, azt a  szolgálati bíróságok ítélkezésük során alkalmazták. Tekintettel
arra, hogy az  Alaptörvény és az  Abtv. alapján az  Alkotmánybíróság hatásköre csak a  jogszabályok és a  közjogi
szervezetszabályozó eszközök alkotmányossági felülvizsgálatára terjed ki, az  Alkotmánybíróság a  törvényi
felhatalmazás nélkül kibocsátott SZBÜ alaptörvény-ellenességét nem állapíthatta meg.
[88] Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint ugyanakkor a  jogállam legfontosabb eleme a  jogbiztonság,
amelynek ki kell terjednie a  jog egészére és egyes részterületeire is. A  jogbiztonság egyrészt megkívánja
a  normavilágosságot, másrészt követelményt támaszt az  egyes jogintézmények irányában is, amely szerint
működésüknek előre kiszámíthatónak és előreláthatónak kell lennie. A jogállam értékrendjének egyik legfontosabb
pillére a  jogállami garanciák érvényre juttatása a  jogintézmények működése során. Ezek hiányában sérül
a  jogbiztonság, a  jogszabályok következményeinek kiszámíthatósága, és esetlegessé válhat az  Alaptörvény
XXVIII. cikk (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok érvényre jutása is.
[89] A fentiek alapján az  SZBÜ kiszámíthatatlanná tette a  jogalkalmazást, mivel az  a  kihirdetés hiányában nem volt
megismerhető, ugyanakkor a szolgálati bíróságok eljárásuk során alkalmazták.
[90] Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy sérült az indítványozó tisztességes eljáráshoz való
joga azáltal, hogy az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló fegyelmi eljárásban alkalmazták az SZBÜ-t.
[91] 3.4. Az  indítványozó álláspontja szerint a  fegyelmi ügyében másodfokon hozott érdemi döntés meghozatalában
törvény által kizárt bírók vettek részt, ami sérti a tisztességes eljáráshoz való jogát. A Bjt. szerint ugyanis nem vehet
részt az ügy másodfokú elbírálásában az, aki az első fokú eljárásban részt vett [régi Bjt. 72. §, Bjt. 116. § (3) bekezdés].
Az  indítványozó e  körben előadta, hogy a  másodfokú szolgálati bíróság eljáró tanácsában olyan bírák kerültek
kijelölésre, akik az  elsőfokú szolgálati bíróság előtti eljárás során benyújtott elfogultsági kifogásait bírálták el
korábban.
[92] Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a  polgári eljárásjog általános szabályaihoz kötődő bírói gyakorlat azt
mutatja, hogy az  ügy első fokú elintézése alatt nemcsak a  megtámadott érdemi határozat meghozatalában
való részvételt, hanem minden olyan eljárási cselekményt érteni kell, amely az  érdemi döntés meghozatalához
vezetett, vagy arra kihatással lehetett. Ezt támasztja alá a  BH1991.154., amely kimondja, hogy: „Az állandó bírói
gyakorlat szerint az  ügy első fokú elintézése alatt nemcsak a  megtámadott érdemi határozat meghozatalában
való részvételt, hanem minden olyan eljárási cselekményt érteni kell, amely az  érdemi döntés meghozatalához
vezetett, vagy arra kihatással lehetett.”. (Ezen bírói gyakorlatot erősíti a BH1978.489., a BH1997.214., és a BH2002.461.
is.) A  Pp. által meghatározott – és a  bírói gyakorlat által több szempontból behatárolt – kereteken túlmenően
a  hivatkozott törvényi szabály egyértelműen fogalmaz. A  jelen esetre konkretizálva ez  azt jelenti, hogy a  Bjt.
(mind a  régi, mind a  hatályos) kizárásra vonatkozó szabályai már magát az  elsőfokú eljárásban való részvételt is
tiltják, nem csak az ügy érdemi elintézésében való közreműködést. Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a tárgyi
ügyben a másodfokon eljáró bírói tanács tagjait is a szolgálati bíróság elnöke jelölte ki, – mivel ügyelosztási tervvel
a  szolgálati bíróság a  kérdéses időpontban nem rendelkezett – így módja lett volna a  kizárási okra figyelemmel
lenni. Az Alkotmánybíróság visszautalva az Indokolás fenti [65]–[72] bekezdéseiben foglaltakra megállapította, hogy
a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme e körben is megvalósult.
[93] 3.5. Az indítványozó azt is kifogásolta, hogy a Bjt. előírásai ellenére a vizsgálóbiztos nem hallgatta meg őt a fegyelmi
eljárás előkészítése során. Mind a régi, mind a hatályos Bjt. úgy rendelkezik, hogy a vizsgálóbiztos köteles a tényállás
megállapításához szükséges összes körülményt tisztázni, ennek érdekében meghallgatja az  eljárás alá vont bírót,
tanúkat hallgathat meg, szakértőt vehet igénybe és egyéb bizonyítást is lefolytathat (régi Bjt. 75.  §, Bjt. 120.  §).
Mivel az előzetes vizsgálat során az indítványozó meghallgatására nem került sor, úgy vélte, hogy a vizsgálóbiztos
törvénysértő magatartásával megsértette a tisztességes eljáráshoz való jogát.
[94] A törvényhely – nyelvtani és logikai értelmezése – alapján a  vizsgálóbiztosnak egy kötelezettsége van, ez  pedig
a körülmények minél teljesebb feltárása annak érdekében, hogy a szolgálati bíróság kellően megalapozott döntést
tudjon hozni a fegyelmi eljárás megindításáról vagy megtagadásáról. A vizsgálóbiztosnak viszonylag rövid 15 napos
határidőn belül el kell készítenie írásbeli jelentését. A vizsgálati eljárás rövidsége nyilvánvalóan a fegyelmi eljárás alá
vont bíró érdekeit is szolgálja, hiszen számára is kedvezőbb, ha a függő jogi helyzet mielőbb megszűnik, ugyanakkor
a vizsgálatnak kellően alaposnak és mélyrehatónak kell lennie.
[95] A szolgálati bíróságok ítéletéből kiderült, hogy a vizsgálóbiztos több időpontot is megjelölt a meghallgatásra, illetve
felajánlotta, hogy annak megtartása az  indítványozó szolgálati helyén, illetve lakásán kerüljön sor. Ugyanakkor,
az  indítványozó állítása szerint, egészségügyi állapota miatt nem tudott megjelenni a  vizsgálóbiztos előtt.
Az  Alkotmánybíróság nem bocsátkozott annak vizsgálatába, hogy a  vizsgálóbiztosi meghallgatás kérdésében
az  indítványozó úgy járt-e el, ahogy az  adott helyzetben elvárható lett volna, ugyanis az  Alkotmánybíróság
álláspontja szerint önmagában nem teszi tisztességtelenné az  eljárást, ha a  vizsgálóbiztos a  fegyelmi eljárás alá
vont bíró meghallgatását a rendelkezésére álló rövid időkeretben nem tudja foganatosítani, de a tényállás az egyéb
bizonyítási eszközök révén is tisztázható. Nem szabad továbbá figyelmen kívül hagyni azt a  tényt sem, hogy egy
előzetes vizsgálatról van szó, amelynek tétje a  fegyelmi eljárás megindítása, a  fegyelmi felelősség kérdésében
a szolgálati bíróság tárgyalás tartását követően dönt, ahol az eljárás alá vont bírónak lehetősége van a megállapított
tényállás vitatására.
[96] 3.6. Az  indítványozó sérelmezte, hogy az „észrevételezési joga” is sérült, mivel a  fegyelmi eljárás megindítása előtt
az  eljárás kezdeményezője által tett indítványokat, észrevételeket az  elsőfokú szolgálati bíróság nem küldte meg
számára, ezzel szemben az ő beadványait a fegyelmi eljárás kezdeményezője kézhez kapta. A másodfokú szolgálati
bíróság álláspontja szerint a fegyelmi eljárás kezdeményezője a fegyelmi eljárás alá vont bíró szolgálati viszonyával
és munkáltatói intézkedésekkel kapcsolatos adatokat szolgáltatott, illetve olyan bírósági jegyzőkönyvet
küldött meg a  bíróságnak, amelyben bírósági eljárások szereplői hivatkoztak az  eljárás alá vont bíró
sajtómegnyilvánulásaira. Egyebekben sem az indítványozó, sem az őt képviselő bírótársa iratbetekintési jogát
nem korlátozták, a kért iratokat részére a bíróság megküldte, így a fegyverek egyenlőségének elve nem sérült.
Az Alkotmánybíróság – tekintettel a fentebb kifejtettekre – a jelen ügyben nem látta akadályát a tisztességes
eljáráshoz való jogot értelmező, az  Alaptörvény hatálybalépését megelőzően hozott alkotmánybírósági
határozatokban foglalt alkotmányossági összefüggések felhasználásának. Ezért a  tisztességes eljáráshoz
való jog immanens részét képező fél-egyenlőség, vagy más néven fegyver-egyenlőség elvével kapcsolatos
megállapításokat is alkalmazhatónak találta.
[97] Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a fegyverek egyenlősége a tisztességes eljárás egyik meghatározó
eleme, amely alapvetően a büntetőeljárásban biztosítja, hogy a vádnak és a védelemnek egyenlő esélye és alkalma
legyen arra, hogy a tény- és jogkérdésekben véleményt formálhasson és állást foglalhasson.
[98] A fegyverek egyenlősége nem minden esetben jelenti a vád és a védelem jogosítványainak teljes azonosságát, de
mindenképpen megköveteli, hogy a védelem a váddal összevethető súlyú jogosítványokkal rendelkezzen {legutóbb
a 36/2013. (XII. 5.) AB határozat erősítette meg, Indokolás [31]}.
[99] Az Alkotmánybíróság a  fegyverek egyenlőségének elvét ugyan alapvetően a  büntetőeljárás kapcsán értelmezte,
azonban a tisztességes eljáráshoz való jog alapján alkalmazhatónak találta azt minden bírósági eljárás tekintetében,
így polgári perek esetében is [15/2002. (III. 29.) AB határozat]. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a tisztességes
eljáráshoz jogból fakadóan így a fegyelmi eljárás során sem hagyható figyelmen kívül a fegyveregyenlőség elve.
[100] Az Alkotmánybíróságnak jelen ügyben azt a  kérdést kellett tehát megválaszolnia, hogy megvalósul-e a  fegyverek
egyenlősége, ha a  fegyelmi eljárás előkészítése során a  felek egyikének rendelkezésére áll az  eljárás összes irata,
tekintettel arra, hogy azt a  bíróság megküldte neki, míg a  másik fél nem kapja meg azokat automatikusan, de
lehetősége van azokba betekinteni, azokról másolatot készíteni, kapni.
[101] Mind az  indítványból, mind a  másodfokú szolgálati bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatából kitűnik, hogy
az  indítványozónak már az elsőfokú fegyelmi tárgyalás előtt rendelkezésére állt az összes olyan irat, amely az ügy
eldöntése szempontjából releváns volt. A  tárgyalás során az  indítványozó tehát már birtokában volt az  összes
olyan dokumentumnak, amelyet a fegyelmi eljárás kezdeményezője osztott meg az elsőfokú szolgálati bírósággal.
Az  Alkotmánybíróság megítélése szerint a  fegyelmi eljárás egészét tekintve nem állapítható meg a  fegyverek
egyenlőségének a  sérelme. Az  indítványozó már a  fegyelmi tárgyalást megelőzően ismerte a  fegyelmi eljárás
kezdeményezőjének álláspontját, birtokában volt az  azt tükröző dokumentumoknak, így semmi sem akadályozta
abban, hogy hatékony védekezést terjesszen elő azzal szemben. Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság nem
találta megalapozottnak az  indítványozó azon kérelmét, amely szerint a  fegyelmi eljárás során sérült a  fegyverek
egyenlőségének elve.
[102] 3.7. Az  indítványozó azt is kifogásolta, hogy kérése ellenére a  fegyelmi eljárás kezdeményezéséről írásban nem
tájékoztatták. A  vonatkozó szabályok alapján (mind a  régi, mind az  új Bjt. e  körben alkalmazni rendeli a  Munka
Törvénykönyvének egyes rendelkezéseit) a  szolgálati jogviszonnyal kapcsolatos nyilatkozat bármilyen formában
megtehető, de ha a bíró kéri, akkor azt írásban kell megtennie a munkáltatónak. A munkáltató ebben az esetben
köteles lett volna írásban nyilatkozni, azonban e  helyett szolgálati titokká minősítette a  fegyelmi eljárással
kapcsolatos adatokat. A  másodfokú szolgálati bíróság szerint a  régi Bjt. 65.  §-ának megfelelően az  indítványozót
a fegyelmi eljárás kezdeményezéséről – szóban – haladéktalanul értesítették, így sem az iratok (időleges) titkosítása,
sem a  fegyelmi eljárás kezdeményezéséről szóló okirat későbbi időpontban való átadása nem vet fel kétséget
a tekintetben, hogy a kezdeményezés megtörtént. Az indítványozó szerint azonban a munkáltatói jogkör gyakorlója
nem tett joghatályos nyilatkozatot, így a fegyelmi eljárás kezdeményezése jogszerűtlen volt. A tények önkényes bírói
mérlegelésén, és a  jogszabályok félreértelmezésén alapuló, ezzel ellentétes álláspontra helyezkedő bírói döntés
az indítványozó szerint sérti a tisztességes eljáráshoz való jogát.
[103] 3.8. Végezetül az  indítványozó azt is sérelmezte, hogy a  másodfokú eljárás során a  fellebbezésének terjedelemét
a  bíróság félreértelmezte és ezzel elzárta attól, hogy jogorvoslattal éljen az  elsőfokú határozat minden általa
sérelmesnek vélt megállapításával szemben. Az  indítványozó maga is úgy fogalmaz, hogy „a másodfokú szolgálati
bíróság önkényes és jogellenes mérlegeléssel, Alaptörvény-ellenesen korlátozta” a jogorvoslati jogát.
[104] Az Alkotmánybíróság e helyütt visszautal a 3. pontban kifejtettekre, miszerint a bírói mérlegelés felülbírálata nem
tartozik az Alkotmánybíróság hatáskörébe, ezért fenti, a  [102]–[103] bekezdésekben ismertetett indítványi elemek
érdemi elbírálására nem volt lehetőség.
[105] 3.9. Az  Alkotmánybíróság mindezek alapján megállapította, hogy a  szolgálati bíróság eljárása sem egyes elemeit
tekintve, sem egészében nem felelt meg a  pártatlan és tisztességes eljáráshoz való jog követelményének.
Az  Alkotmánybíróság ma is irányadónak tekinti a  67/1995. (XII. 7.) AB határozatban megfogalmazottakat, amely
szerint: „A pártatlan bírósághoz való alkotmányos alapjog az  eljárás alá vont személy iránti előítéletmentesség
és elfogulatlanság követelményét támasztja a  bírósággal szemben. Ez  egyrészt magával a  bíróval, a  bíró
magatartásával, hozzáállásával szembeni elvárás, másrészt az  eljárás szabályozásával kapcsolatos objektív
követelmény: el kell kerülni minden olyan helyzetet, amely jogos kétséget kelt a bíró pártatlansága tekintetében.”
(ABH 1995, 346, 347.)
[106] Ez utóbbi, azaz az  eljárás tisztességességének objektív követelménye, mint alkotmányos elvárás – a  fentebb
kifejtettek szerint – a  jelen ügyben nem valósult meg. Az  Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a  pártatlanság
látszatának hiánya [azaz a  bírónak nemcsak pártatlannak kell lennie, hanem annak is kell látszania] a  tárgyi ügy
vonatkozásában elsősorban a szabályozási környezet hiányosságából eredeztethető.
[107] 4. A  fentiekben foglaltakra tekintettel az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésének sérelme
miatt a  Kúria Mellett Működő Másodfokú Szolgálati Bíróság Szf.F.II.1/2012/9. számú határozatát – az  Abtv. 43.  §
(4)  bekezdése alapján a  döntéssel felülvizsgált döntésekre is kiterjedő hatállyal – a  rendelkező részben foglaltak
szerint megsemmisítette.
[108] Az alaptörvény-ellenesség megállapítására és a bírói döntések megsemmisítésére tekintettel az Alkotmánybíróság
– állandó gyakorlatát követve – az  indítványozó által felhívott további alaptörvényi rendelkezések tekintetében
az  Alaptörvénynek való megfelelést már nem vizsgálta. Az  Alkotmánybíróság eljárása során tehát – mint arra
korábban is utalt – nem foglalkozott azzal a  kérdéssel, hogy az  indítványozó magatartásával megvalósította-e
a terhére rótt fegyelmi vétséget, ebből következően a bírói döntések megsemmisítését csak és kizárólag az eljárással
szemben támasztott alaptörvényi követelmények megsértése indokolta.
V. [109] Az indítványozó az  Abtv. 26.  § (1)  bekezdésre alapján kérte a  Bjt. 118.  § (1) és (3)  bekezdései, 119.  §-a, valamint
124. § (3) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését is.
[110] 1. Az  indítványozó álláspontja szerint a  Bjt. 119.  §-a – amely kizárja a  nyilvánosságot a  bírák fegyelmi ügyében  –
egyértelműen csak a  bírók védelmét szolgálja, nem ad azonban lehetőséget a  bíráknak arra, hogy kérjék
az  eljárás nyilvánossá tételét. Az  indítványozó szerint ez  sérti a  tisztességes (bírósági) eljáráshoz való jogát és
az  Alaptörvény 28.  cikkét. Az  Alkotmánybíróság az  indítványokat nem elnevezésük, hanem tartalmuk alapján
bírálja el. Az  indítványozó egyértelműen mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapítását
kérte. Az Alkotmánybíróságnak azonban sem az Alaptörvény, sem az Abtv. nem ad ilyen hatáskört. Az alaptörvényellenes jogalkotói mulasztást az  Alkotmánybíróság csak egyes hatásköreiben eljárva, jogkövetkezményként
állapíthatja meg. Mivel az indítvány a Bjt. 119. §-a tekintetében olyan kérelmet tartalmazott, amelynek elbírálására
az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre, ezért azt az Abtv. 64. § a) pontja alapján visszautasította.
[111] 2. Az  indítványozó kérte a  Bjt. 118.  § (1) és (3)  bekezdése, valamint a  124.  § (3)  bekezdése alkotmányossági
vizsgálatát is.
[112] Az Alkotmánybíróság elsőként azt vizsgálta, hogy az  Abtv. 31.  §-a alapján nem ítélt dologról van-e szó, mivel
a  13/2013. (VI. 17.) AB határozatban a  testület már vizsgálta a  Bjt. 118.  § (1)  bekezdését, illetve a  4/2014. (I. 30.)
AB határozatban olyan bírói döntést semmisített meg, amely a Bjt. 118. § (1)–(2) bekezdésén alapult.
[113] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítványozó egyrészt a  Bjt. 118.  § (1)  bekezdésén túl a  118.  §
(3)  bekezdése és a  124.  § (3)  bekezdése alaptörvény-ellenességének a  megállapítását is kérte, másrészt
az indítványozó olyan alapjogra hivatkozott [Alaptörvény III. cikk (1) bekezdése, XXVIII. cikk (1) bekezdése], amelynek
tükrében a Bjt. támadott rendelkezéseinek vizsgálatára még nem került sor. Mindezekre tekintettel az indítvány nem
tekinthető ítélt dolognak.
[114] Az indítványozó előadta, hogy a  bírói tisztségből való felfüggesztése, illetve illetményének visszatartása
sérti a  tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát, valamint az  embertelen, megalázó büntetés tilalmát, mivel
a  fegyelmi eljárás elhúzódása elvezethet odáig, hogy a  hivatalvesztéssel fenyegetett és felfüggesztett bíró fizikai
léte is ellehetetlenül. A  bíró szolgálati viszonya ugyanis a  felfüggesztés időtartama alatt is fennáll, emiatt más
keresőtevékenységet csak nagyon szűk körben (Bjt. 40. §) végezhet.
[115] Az Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés e)  pontja szerint az  indítvány többek között akkor tekinthető határozottnak, ha
indokolást tartalmaz arra nézve, hogy a  sérelmezett jogszabályi rendelkezés miért ellentétes az  Alaptörvény
megjelölt rendelkezésével.
[116] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítványozó az  Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés e)  pontjának megfelelő
indokolást nem terjesztett elő, panaszában alkotmányjogilag értékelhető érveléssel nem támasztotta alá
a támadott jogszabályi rendelkezések alaptörvény-ellenességét. Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt e részben
az Abtv. 64. § d) pontja alapján –, mivel az nem felelt meg a törvényi feltételeknek – visszautasította.
[117] 3. Az  Alkotmánybíróság az  alkotmányjogi panaszt egyebekben az  Abtv. 64.  § a) és d)  pontja alapján
visszautasította.
Budapest, 2014. július 7. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
453/2013. (X. 30.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011.  évi
CLXII. törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Élő Károlyt
2013. november 1. napjától határozatlan időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2013. október 16. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
63/2011. (IV. 13.) Korm. rendelete a Magyar Köztársaság területén működő, a nemzetközi jog alapján sérthetetlenséget élvező diplomáciai és konzuli képviseletek, továbbá sérthetetlenséget élvező tagjaik védelmének, valamint a nemzetközi szervezetek objektumai őrzésének rendjéről.
A Kormány a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 100. § (1) bekezdésének g) pontjában kapott felhatalmazás alapján, az
Alkotmány 35. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § (1) A Magyar Köztársaság területén működő, a nemzetközi jog alapján sérthetetlenséget élvező diplomáciai és konzuli
képviseletek, valamint nemzetközi szervezetek objektumai (a továbbiakban együtt: külképviseletek) őrzésének
rendjéről, a biztonságuk fenntartásához szükséges rendvédelmi feladatok meghatározásáról, a külképviseletek
veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolásáról, továbbá ezek címjegyzékéről az országos
rendőrfőkapitány előterjesztése alapján a rendészetért felelős miniszter (a továbbiakban: miniszter) dönt.
(2) A miniszter (1) bekezdés szerinti döntését az országos rendőrfőkapitány készíti elő.
(3) A (2) bekezdés szerinti eljárásban javaslattételi joggal rendelkezik
a) a külügyminiszter, b) az Alkotmányvédelmi Hivatal főigazgatója,
c) a Terrorelhárítási Központ főigazgatója, d) az érintett külképviselet székhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) rendőrfőkapitány.
2. § (1) A külképviseleteket veszélyeztetettségük mértékének megfelelően I., II. vagy III. kategóriába kell sorolni.
(2) Az I. kategóriába sorolás indokolt, ha konkrét információk állnak rendelkezésre a külképviseletet vagy tagját érintő
bűncselekmény előkészületeiről. (3) A II. kategóriába sorolás indokolt, ha ismert vagy valószínűsíthető a külképviselet biztonságát érintő veszélyforrás és a
kialakult helyzet összes körülményeire tekintettel feltételezhető a külképviseletet érintő bűncselekmény elkövetése.
Veszélyforrás lehet különösen az adott országban váratlan gazdasági vagy politikai válságot okozó körülmény,
bűnözői csoport vagy terrorszervezet aktív tevékenysége. (4) A III. kategóriába sorolás indokolt, ha az általános közbiztonsági helyzetnek megfelelően a visszatérő rendőri
ellenőrzés elegendő a külképviselet biztonságának fenntartására. 3. § (1) Az I. kategóriába sorolás fenntartásának szükségességét havonta, a II. és III. kategóriába sorolást évente december
20-ig felül kell vizsgálni. (2) A külképviseletek veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolásának az (1) bekezdés szerinti
felülvizsgálatát az 1. §-ban meghatározott eljárásrendben kell lefolytatni.
(3) A külképviseletek veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolásának alapjául szolgáló tények és
körülmények változásaival kapcsolatban az 1. § (3) bekezdésben szereplő szervek folyamatosan tájékoztatják az
országos rendőrfőkapitányt. (4) A külképviseletek biztonságát érintő körülmények jelentős változása esetén az 1. § (3) bekezdésben szereplő szervek
kezdeményezhetik a külképviseletek veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolásának soron
kívüli felülvizsgálatát az országos rendőrfőkapitánynál. A felülvizsgálatot az 1. §-ban meghatározott eljárásrendben
kell lefolytatni. (5) Ha a külképviseletek veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolását nem érinti, akkor az (1)–(4)
bekezdéstől eltérően a címjegyzék év közbeni pontosításáról az 1. § (3) bekezdésben szereplő szervek tájékoztatása
alapján az országos rendőrfőkapitány dönt. 4. § (1) A külképviseletek biztonsága érdekében meghatározott feladatoknak biztosítaniuk kell az I. kategóriába sorolt
külképviseletek állandó, kombinált módon végrehajtott őrzését és a diplomáciai mentességet élvező személyek
védelmét, a II. kategóriába sorolt külképviseletek állandó őrzését, illetve a III. kategóriába sorolt külképviseletek
körzetének visszatérő rendőri ellenőrzését. A visszatérő rendőri ellenőrzés gyakoriságát a miniszter egyidejű
tájékoztatása mellett az országos rendőrfőkapitány határozza meg. (2) Az egyes külképviseletek biztonságának fenntartásához szükséges intézkedéseket – az (1) bekezdésben foglaltak
figyelembevételével – az országos rendőrfőkapitány előterjesztése alapján a miniszter rendeli el.
(3) A külképviseletek biztonságát közvetlenül veszélyeztető helyzetben a szükséges rendőri intézkedéseket – a miniszter
egyidejű tájékoztatása mellett – az országos rendőrfőkapitány rendeli el.
5. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
6. § A külképviseletek veszélyeztetettségük mértékének megfelelő kategóriába sorolását, a címjegyzék pontosítását,
valamint indokolt esetben az egyes külképviseletek biztonságának fenntartásához szükséges intézkedéseket
meghatározó szabályozók felülvizsgálatát első alkalommal e rendelet hatálybalépését követő 60 napon belül kell
elvégezni. 7. § Hatályát veszti a Magyar Köztársaság területén működő, a nemzetközi jog alapján kiváltságot és mentességet élvező
diplomáciai és konzuli képviseletek, valamint nemzetközi szervezetek objektumai őrzésének rendjéről szóló
43/1997. (III. 12.) Korm. rendelet. Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
2176/2006. (X. 17.) Korm. határozata a polgármesterek öregségi nyugdíjának, illetve közszolgálati járadékának 2007. fedezetéről.
A Kormány felhívja a szociális és munkaügyi minisztert, valamint a pénzügyminisztert, hogy a 2007. évi költségvetési törvény előkészítése során gondoskodjon arról,
hogy a polgármesterek öregségi nyugdíja, illetve közszolgálati járadéka fedezete a Szociális és Munkaügyi Minisz
térium költségvetési fejezetben, az Egyéb szociális ellátások és költségtérítések alcím alatt kerüljön megtervezésre.
Felelős: szociális és munkaügyi miniszter
pénzügyminiszter Határidő: folyamatos
Gyurcsány Ferenc s. k.,
miniszterelnök


text:
38/2019. (II. 19.) KE határozata bírói felmentésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII. törvény 90.  §-a alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – lemondására tekintettel
dr. Kutas Rékát 2019. március 11-ei hatállyal bírói tisztségéből felmentem.
Budapest, 2019. február 4. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
7/2009. (X. 30.) HM közleménye az állami tulajdonban és a Honvédelmi Minisztérium vagyonkezelésében lévő lakóépületek (lakások), valamint személygépkocsi-tároló helyiségek (állóhelyek) elidegenítésre történő kijelölésének XXVI. üteméről.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 97. § (1) bekezdésének l) pontja
alapján – figyelemmel a Honvédelmi Minisztérium rendelkezése alatt lévő lakások és helyiségek bérletéről, elidegenítéséről valamint a lakhatás támogatásáról szóló 6/1994.
(IV. 30. ) HM rendelet (a továbbiakban: R.) 96. § és 97.
§-ában foglaltakra – a következő
közleményt adom ki: 1. Az állami tulajdonban és a Honvédelmi Minisztérium
vagyonkezelésében lévő lakóépületek (lakások), továbbá
személygépkocsi-tároló helyiségek (állóhelyek) közül az
eljárás XXVI. ütemében a közlemény melléklete szerinti
címjegyzékben szereplő lakóépületeket (lakásokat) és személygépkocsi-tároló helyiségeket (állóhelyeket) – a melléklet 1., 3–5. és 17. sorszámaival jelölt lakóépületek (lakások), illetve személygépkocsi-tároló helyiségek (állóhelyek) tekintetében az R. 97. § (2) bekezdésében megállapított jogkörömben – elidegenítésre jelölöm ki.
2. Az állami tulajdonban és a Honvédelmi Minisztérium
vagyonkezelésében lévő lakóépületek (lakások), valamint
személygépkocsi-tároló helyiségek (állóhelyek) elidegenítésre történő kijelölésének XXV. (soron kívüli) üteméről
szóló 9/2009. (HK 3.) HM közlemény melléklete
a) 1–5. pontja a „továbbá tárolóhelyiség”,
b) 10. pontja a „továbbá tárolóhelyiségek”,
c) 39–41. és 44. pontja a „továbbá tárolóhelyiség”
rendelkezéssel egészül ki. 3. A közleményben közzétett lakóépületek (lakások),
továbbá személygépkocsi-tároló helyiségek (állóhelyek)
elidegenítésének végrehajtásáról az R. 111. §-a szerint a
HM Infrastrukturális Ügynökség gondoskodik.
4. Ez a közlemény az aláírása napján lép hatályba.
Budapest, 2009. október 19. Dr. Szekeres Imre s. k.,
honvédelmi miniszter