text:
34/2013. (XI. 22.) AB határozata a büntetőeljárásról szóló 1998. XIX. törvény 207. § (6) bekezdésével kapcsolatos alkotmányos követelmény megállapításáról és alkotmányjogi panaszok elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése bírói döntés alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére
irányuló, egyesített alkotmányjogi panaszok alapján – dr. Lévay Miklós, dr. Bragyova András és dr. Kiss László
alkotmánybíróknak a  határozat 2.  pontjára vonatkozó párhuzamos indokolásával, valamint dr. Bragyova András,
dr. Kiss László, dr. Lévay Miklós, dr. Pokol Béla és dr. Stumpf István alkotmánybíróknak a határozat 1. pontjára vonatkozó
különvéleményével – meghozta a következő
1. Az  Alkotmánybíróság megállapítja: az  Alkotmánybíróság jelen határozatának kihirdetését követően indult
büntetőeljárásokban az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdéséből fakadó alkotmányos követelmény, hogy
a  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 207.  § (6)  bekezdése szerint eljáró bíró ugyanezen törvény 21.  §
(3) bekezdés a) pontjának megfelelően a bíróság további eljárásából ki van zárva.
2. Az  Alkotmánybíróság a  Győri Ítélőtábla Bf.86/2012/86. számú ítélete alaptörvény-ellenessé nyilvánítása és
megsemmisítése érdekében benyújtott, és egyesített alkotmányjogi panaszokat elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] A indítványozó fogvatartottak alkotmányjogi panaszokat terjesztettek elő az  Alkotmánybíróságnál, amelyben
a Győri Ítélőtábla Bf.86/2012/86. számú büntetőügyben hozott jogerős ítéletét (a továbbiakban: ítélőtábla ítélete),
valamint az  annak alapjául szolgáló Pest Megyei Bíróság 7.B.81/2006/2005. számú ítéletét (a  továbbiakban:
törvényszéki ítélet) kifogásolták.
[2] 1. Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló bűnügyben a Pestvidéki Nyomozó Ügyészség, valamint a Pest Megyei
Főügyészség az indítványozókkal, illetve 38 társukkal szemben a korábban hatályban volt Büntető Törvénykönyvről
szóló (a  továbbiakban: Btk.) 316.  § (1)  bekezdésébe ütköző – és figyelemmel a  (2)  bekezdés c) és d)  pontjaira –
a  (7)  bekezdés b)  pontja szerint minősülő különösen nagy értékre, üzletszerűen, folytatólagosan elkövetett lopás
bűntette, és számos más bűncselekmény miatt emelt vádat, amelyeket a  terheltek bűnszervezetben követtek
el. A  terheltek 2002 tavasza és 2005 ősze között kiemelt tárgyi súlyú bűncselekmények rendszeres elkövetése
érdekében alakítottak bűnszervezetet. Az  ítéleti tényállás szerint a  bűnszervezet tagjai az  első időben a  Magyar
Olaj és Gázipari (a  továbbiakban: MOL) Nyrt. Százhalombattán lévő Dunai Finomítójából gázolajat, illetve egyéb
kőolajszármazékot eltulajdonító bűnözői csoportokat kényszerítettek úgynevezett védelmi pénz átadására.
A  bűnszervezet tagjai ezt követően, 2004 novembere és 2005 áprilisa között pontosan meg nem állapítható, de
legkevesebb 300 000 liter gázolajat tulajdonítottak el a MOL Nyrt. kőolaj-finomítójából, amelynek eredményeként
a  MOL Nyrt.-t több száz millió forint kár érte. A  lopási cselekmények megszervezése, illetve a  lopási és zsarolási
cselekmények végrehajtásának biztosítása érdekében a  bűnszervezet tagjai különböző erőszakos, élet-, és testi
épség elleni bűncselekményeket, így több emberen elkövetett emberölést, illetve súlyos testi sértéseket követtek
el. A  bűnszervezet tagjai az  olajlopásból származó bevételek egy részét pénzszállító autók és pénzintézetek ellen
szervezett fegyveres rablási cselekmények végrehajtásához szükséges támadóeszközök vásárlására fordították.
A  bűnszervezet tagjai ennek megfelelően a  megyei bíróság által vizsgált időszakban több fegyveres rablás
végrehajtását kísérelték meg. Az  első fokon eljáró megyei bíróság ilyen bűncselekmények miatt mondta ki
a terheltek bűnösségét.
[3] A Győri Ítélőtábla a  megyei bíróság ítéletével szemben előterjesztett kétirányú ügyészi és védelmi fellebbezések
alapján, másodfokon járt el. A  védelmi fellebbezések egy része azt kifogásolta, hogy az  öttagú tanácsban eljáró
megyei bíróság két hivatásos bírája a büntetőeljárás nyomozási és vádelőkészítési szakaszában a büntetőeljárásról
szóló 1998. évi XIX. törvény (a  továbbiakban: Be.) 207. § (6) bekezdése alapján nyomozási bírói feladatot látott el.
Az  öttagú tanács egyik bírája a  XXIII. rendű, a  XXVI. rendű, a  XXVII. rendű, és XXIX. rendű terheltekkel szemben
elrendelt, míg az  öttagú tanács másik bírája a  XXIII. rendű, a  XXVII. rendű, és a  XXIX. rendű terheltekkel szemben
elrendelt előzetes letartóztatás egy éven túli meghosszabbításáról döntött. A  védelmi álláspont szerint a  bírói
tanács két tagjával szemben a Be. 21. § (3) bekezdés a) pontja alapján kizáró ok állt fenn, ugyanis a büntetőeljárási
törvény felhívott szabálya úgy rendelkezik, hogy a  bíróság további eljárásából ki van zárva, aki az  ügyben
nyomozási bíróként járt el. A  védelmi álláspont így arra a  következtetésre jutott, hogy a  tanács két tagja az  ítélet
meghozatalában nem vehetett volna részt. Az  ítélőtábla a  védelmi fellebbezéseket ebben a  részükben is
megvizsgálta, és azokat nem találta megalapozottnak. Értelmezése szerint a  Be. 21.  § (3)  bekezdés a)  pontjában
megfogalmazott kizárási szabályt kizárólag a  törvényszék elnöke által, a  Be. 207.  § (1)  bekezdése szerint kijelölt
nyomozási bíró tekintetében szükséges érvényesíteni. A  Be. 207.  § (6)  bekezdése szerint eljáró törvényszéki
egyesbíró azonban nem minősül kijelölt nyomozási bírónak, így megőrzi perbírói minőségét és ebből következően
az ítélkezésben is részt vehet. Az ítélőtábla ennek alapján azt az álláspontot képviselte, hogy az eljárási törvényben
megfogalmazott kizárási szabály megszorító értelmezést nyerhet, és így a  szabály alkalmazása kizárólag
a nyomozási bíró esetében kíván érvényesülést (erről lásd: az ítélőtábla ítélete indokolásának 52. oldalát).
[4] 2. Az  indítványozók az  ítélőtábla ítéletével szemben az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény
(a  továbbiakban: Abtv.) 27.  §-a alapján alkotmányjogi panasszal fordultak az  Alkotmánybírósághoz, amelyekben
az  ítélőtábla ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kezdeményezték.
Az  alkotmányjogi panaszban előadott érvelés szerint az  indítványozókkal szemben folytatott büntetőeljárás
nem felelt meg az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében foglalt tisztességes eljárás alkotmányos
követelményrendszerének. A  Be. 207.  § (6)  bekezdésének értelmében a  vádirat benyújtását megelőzően
az  előzetes letartóztatás meghosszabbítására, valamint az  ideiglenes kényszergyógykezelés felülvizsgálatára
irányuló eljárásokat a  nyomozási bíró eljárására vonatkozó szabályok szerint a  törvényszék egyesbírája folytatja
le. A  törvényszék egyesbírája ugyan nem nyomozási bíró, de a  Be. 207.  § (6)  bekezdése szerinti eljárásában
a  nyomozási bírókhoz hasonlóan, a  büntetőeljárás vádemelést megelőző, vádelőkészítési szakaszában jár el.
Az  alkotmányjogi panaszokban kifogásolt bűnügy első fokú ítéletének meghozatalában olyan bírák vettek részt,
akik korábban nyomozási bírói jogkörben eljárva több terhelttel szemben foganatosított kényszerintézkedés
időtartamának meghosszabbításáról döntöttek. Az  indítványozók tartalmukban egyező érvelései szerint a  bírák
ítélkezési részvétele nemcsak a Be. 21. § (3) bekezdését sérti, hanem az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében
rejlő pártatlanság alkotmányos követelményének sem felel meg. Ennek indokául az  indítványozók azt adták elő,
hogy a  Be. 21.  § (3)  bekezdésében előírt kizárási szabály célja a  büntető ítélkezés pártatlanságának megőrzése.
Az indítványozók érvelése szerint „[n]yilvánvalóan nem azért nem várható el az  ilyen bírótól a pártatlan megítélés,
mert a törvényszék elnöke jelöli ki (nyomozási bíró fogalma) hanem amiatt, mert olyan feladatokat telepít a törvény
személyéhez, amely miatt a későbbiekben nem tud az előfeltevések hiányát jelentő pártatlanság köntösébe bújva
ítélkezni.” Következésképpen a Be. 21. § (3) bekezdésének olyan értelmezése áll összhangban a tisztességes eljárás
alkotmányos elvárásával, illetve az  Alaptörvény 28.  cikkében előírt jogszabály alkalmazási kötelezettséggel, amely
szerint minden olyan bíró kizárt az  ítélkezésből, aki a  büntetőeljárás vádelőkészítési szakaszában nyomozási bírói
feladatokat látott el. Az  indítványozók ebből következően az eljáró bíróság jogértelmezését tartották alaptörvényellenesnek, amely álláspontjuk szerint a  panaszolt büntetőügyben a  bírói döntést érdemben befolyásolta, ezért
a törvényszéki ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kezdeményezték.
[5] Az ügyben benyújtott alkotmányjogi panaszokkal párhuzamosan, azzal részben azonos okra alapítva, a  védelem
felülvizsgálati indítványokat is előterjesztett. A  felülvizsgálati eljárás eredményeként a  Kúria a  Bfv.III.953/2012/34.
számú, 2013. június 26. napján kelt döntésében az  alsóbb fokú bíróságok ítéleteit hatályukban fenntartotta.
A  Kúria az  ítélőtábla kizárással összefüggésben képviselt jogértelmezését, annak indokaival egyezően hatályában
fenntartotta megerősítve, hogy a  kényszerintézkedés egy éven túli meghosszabbításáról rendelkező törvényszéki
egyesbíró azért nem tekinthető a Be. 21. § (3) bekezdés a) pontja szerint kizártnak a büntetőügy későbbi elintéséből,
mert nem a törvényszék elnöke által kijelölt nyomozási bíró. A Kúria évelése szerint „[…] a kényszerintézkedés egy
éven túli meghosszabbítása során az  erről rendelkező törvényszéki egyesbíró nem nyomozási bíró, tehát az  ügy
későbbi elintézéséből a  Be. 21.  § (3)  bekezdés a)  pontja alapján nem kizárt.” (Erről lásd: Kúria Bfv.III.953/2012/34.
számú ítéletének 24–27. oldalait.)
II. [6] Az alkotmányjogi panasz elbírálása során irányadó jogszabályi rendelkezések
[7] 1. Az Alaptörvény alkotmányjogi panasz megítéléséhez szükséges rendelkezései:
„Q) cikk (2) Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és
a magyar jog összhangját.
(3) Magyarország elfogadja a  nemzetközi jog általánosan elismert szabályait. A  nemzetközi jog más forrásai
jogszabályban történő kihirdetésükkel válnak a magyar jogrendszer részévé.”
„XXVIII. cikk (1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és
kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű
határidőn belül bírálja el.”
„28. cikk A bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel
összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek
és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.”
[8] 2. A Be. vonatkozó rendelkezései:
„21. § (1) Bíróként nem járhat el,
[…]
(3) Az (1) bekezdésben szabályozott eseteken kívül
a) a bíróság további eljárásából ki van zárva, aki az ügyben nyomozási bíróként járt el, […]”
„207.  § (1) A  vádirat benyújtása előtt a  bíróság feladatait első fokon a  törvényszék elnöke által kijelölt bíró
(nyomozási bíró) látja el.
[…]
(6) A  vádirat benyújtása előtt az  előzetes letartóztatás egy éven túli meghosszabbítására, valamint az  ideiglenes
kényszergyógykezelés felülvizsgálatára irányuló eljárást a  törvényszék egyesbírája e  Címben foglalt rendelkezések
szerint folytatja le.”
III. [9] Az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (1) bekezdésében foglaltak alapján mindenekelőtt abban a kérdésben döntött,
hogy az  ítélőtábla ítéletével szemben benyújtott alkotmányjogi panaszok befogadhatóak-e, vagyis megfelelnek-e
az Abtv. alkotmányjogi panasz befogadhatóságára vonatkozó feltételrendszerének.
[10] 1. A befogadhatóság formai természetű feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság az alábbi következtetésekre jutott:
 [11] 1.1. Az  indítványozók teljesítették a  befogadhatóság vizsgálatakor hatályban volt Abtv. 51.  § (2)  bekezdésében
meghatározott feltételeket, mert képviseletükben a  Budapesti Ügyvédi Kamara által nyilvántartott ügyvédek
nyújtották be az alkotmányjogi panaszokat, és az indítványozók csatolták a szabályos ügyvédi meghatalmazásokat
is.
[12] 1.2. A  Győri Ítélőtábla az  alkotmányjogi panaszokban kifogásolt ítéletének kiadmányait a  Be. 367.  §
(1)  bekezdésében előírtak ellenére kézbesítési bizonyítvány nélkül postázta. A  kézbesítési ív tanúsága szerint
a  IV/3376/2012. ügyszámon nyilvántartásba vett alkotmányjogi panasz esetében a  fogvatartott indítványozó
az  ítélet kiadmányát 2012. június 14. napján vette kézhez, míg az  indítványozó képviseletében eljáró ügyvéd
az  alkotmányjogi panaszt az  első fokú bíróságnál 2012. augusztus 3. napján terjesztette elő, így az  alkotmányjogi
panasz benyújtására az  Abtv. 30.  § (1)  bekezdésében előírt hatvan napos határidőt az  indítványozó megtartotta.
A  IV/3387/2012. és a  IV/304/2013. ügyszámokon nyilvántartásba vett alkotmányjogi panaszok esetében
az  ítélőtáblai határozat átvételének időpontja nem volt megállapítható. Figyelemmel azonban arra, hogy az  Abtv.
30. § (1) bekezdésében előírt feltétel teljesítése az indítványozók érdekkörén kívül eső okból nem állapítható meg,
így az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszokat határidőben érkezettnek tekintette.
[13] 1.3. Az indítványok megfelelnek az Abtv. 52. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek is. Az alkotmányjogi panaszok
tartalmazzák az Alkotmánybíróság Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdésének d) pontja szerinti, illetve az Abtv. 27. §-a
szerinti hatáskörére vonatkozó indokolt hivatkozást. Az  indítványozók kifejezetten megjelölik az  Alaptörvény
XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében elismert tisztességes eljáráshoz való jogot, és egyúttal előadják az  Alaptörvényben
biztosított jog sérelmének okait.
[14] Az Abtv. 52.  § (1b)  bekezdés f )  pontja szerint az  indítvány – többek között – akkor minősül határozottnak, ha
kifejezett kérelmet tartalmaz a  jogszabály, jogszabályi rendelkezés vagy a  bírói döntés megsemmisítésére.
Az  alkotmányjogi panaszok határozott kérelmet tartalmaznak, mert a  panaszosok a  bűnügyben hozott ítélőtáblai
döntés alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését indítványozzák.
[15] 2. Az  Abtv. 56.  § (2)  bekezdése alapján a  befogadhatóságról dönteni jogosult tanács mérlegelési jogkörében
vizsgálja az  alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen az  Abtv.
27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint az Abtv. 29–31. §§ szerinti tartalmi követelményeket.
A befogadhatóság tartalmi természetű feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság a következőket állapította meg.
[16] 2.1. Az  indítványozók az  Abtv. 27.  §-a, és az  Abtv. 51.  § (1)  bekezdése szerinti jogosultnak tekinthetők, és
figyelemmel arra, hogy a  jelen alkotmánybírósági eljárás alapjául szolgáló bűnügyben az  indítványozók
valamennyien terheltként szerepelnek, így az egyedi ügyben való érintettségük kétség nélkül megállapítható.
[17] 2.2. Az  Abtv. 27.  §-a szerint alkotmányjogi panasz az  ügy érdemében hozott bírósági döntéssel, vagy a  bírósági
eljárást befejező egyéb döntéssel szemben terjeszthető elő, feltéve, hogy az indítványozó jogorvoslati lehetőségeit
kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Jelen ügyben az indítványozók az alkotmányjogi
panaszokat a  fellebbezési lehetőségük kimerítését követően, a  Győri Ítélőtábla másodfokú, jogerős döntésével
szemben nyújtották be. Így az alkotmányjogi panaszok megfelelnek az Abtv. 27. §-ában foglalt követelménynek is.
[18] 2.3. Az Abtv. 29. §-a alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló
alaptörvény-ellenesség vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. A két befogadhatósági
követelmény alternatív jellegű, így az Alkotmánybíróság külön-külön vizsgálta a feltételek kimerülését.
[19] Az alkotmányjogi panaszok alapjául szolgáló büntetőügyben előadott bírói jogértelmezés az  egységes bírói
gyakorlatba illeszkedik, amely szerint a  büntetőeljárási törvény kizárási szabályaiból önmagában nem következik,
hogy a  büntetőeljárás vádelőkészítési szakaszában eljárt törvényszéki egyesbíró az  ítélkezésben ne vehetne
részt. Az  indítványozók okfejtése értelmében azonban nemcsak a  büntetőeljárási törvényből, hanem egyúttal
az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében rejlő pártatlanság követelményéből fakad azon alkotmányos elvárás,
hogy a  büntetőeljárás vádelőkészítési szakaszában a  nyomozási bírói feladatokat ellátó bíró ne ítélkezhessen.
Ennek megfelelően az Alkotmánybíróságnak az  indítványok alapján abban a kérdésben szükséges állást foglalnia,
hogy a  pártatlan ítélkezés alkotmányos védelmének körébe tartozik-e a  nyomozás során eljárt bíró ítélkezésből
történő kizárása, vagyis a büntetőügyben kifejtett bírói jogértelmezés összhangban áll-e az Alaptörvény XXVIII. cikk
(1)  bekezdésében rejlő követelményekkel. Az  Alkotmánybírósághoz több olyan alkotmányjogi panasz érkezett,
amely egyidejűleg, ugyanezt az alkotmányjogi kérdést tartalmazza (a IV/3376/2012., a IV/3387/2012, a IV/304/2013.
és a IV/2514/2012. ügyszámokon nyilvántartásba vett alkotmányjogi panaszok). Ezen kívül az Alkotmánybíróság azt
is észlelte, hogy a Kúria az országos bírói gyakorlatot orientáló 1/2013. számú büntető elvi határozatában a Be. 21. §
(3) bekezdés a) pontja szerinti kizárási szabályt kizárólag a törvényszék elnöke által kijelölt bíró tekintetében tartja
érvényesítendőnek, és az előzetes letartóztatás egy éven túli meghosszabbításáról döntést hozó törvényszéki bírót
a Kúria nem tekinti olyan bírónak, aki nyomozási bírói feladatokat lát el. Következésképpen a Kúria jogértelmezése
szerint az ügy érdemi elbírálásából nincs kizárva az előzetes letartóztatás egy éven túli meghosszabbítását elbíráló
törvényszéki egyesbíró (erről lásd: a Kúria Bfv.III.427/2012. számú döntését). Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi
panaszokban előadott alkotmányjogi kérdést annak súlyára és összetett megítélésére, valamint arra figyelemmel,
hogy az egységes bírói gyakorlat miatt országosan elterjedt, alapvető alkotmányjogi jelentőségűnek értékelte {ezzel
egyező érvelésről lásd: 8/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [21]}. Az Alkotmánybíróság éppen ilyen megfontolás
alapján az  alkotmányjogi panasszal támadott egyedi büntetőügyön túl, alkotmányossági vizsgálatát kiterjesztette
a Be. 21. § (3) bekezdésének a) pontjához kapcsolódó, egységesen követett bírói gyakorlat értékelésére is. Minthogy
az alkotmányjogi probléma alapvető jelentősége önmagában megalapozza az Alkotmánybíróság érdemi eljárását,
így az  Alkotmánybíróság jelen ügy befogadási eljárásában már nem foglalt állást arról, hogy a  kifogásolt bírói
ítéleteket a panaszosok által állított alaptörvény-ellenesség érdemben befolyásolhatta-e.
[20] Az Alkotmánybíróság figyelemmel volt arra is, hogy az  Alkotmánybíróság 3077/2013. (III. 27.) AB végzésének
alapjául szolgáló alkotmányjogi panasz ugyan hasonló alkotmányjogi kérdést adott elő, azonban
az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 52.  § (1)  bekezdésében megkívánt határozott kérelem, és a  kellő indokolás hiánya
miatt a  panaszt visszautasította (Indokolás [5]). Az  Alkotmánybíróság így a  panaszokban előadott alkotmányjogi
kérdést eddig még nem vizsgálta érdemben.
[21] Mindezen szempontok alapján az  Alkotmánybíróság 1. számú tanácsának 2013. március 11-ei tanácsülése
az  alkotmányjogi panaszokat befogadta, és az  ügyben elrendelte az  érdemi alkotmánybírósági vizsgálatot.
Még ugyanezen a  napon az  előadó alkotmánybíró az  Abtv. 58.  § (2)  bekezdése, valamint az  Alkotmánybíróság
Ügyrendjének 34. § (1) bekezdése alapján a kifogásolt bírói döntés, valamint az alkotmányos kifogás azonosságára
tekintettel elrendelte a  IV/3387/2012. számú, valamint a  IV/304/2013. számú ügyeknek a  IV/3376/2012. számú
ügyhöz történő egyesítését.
[22] Az alkotmányjogi panaszokkal párhuzamosan benyújtott és részben azonos okra alapított felülvizsgálati
indítványok miatt az  Alkotmánybíróság eljárása az  Alkotmánybíróság Ügyrendjének 46.  § (2)  bekezdés
b)  pontja alapján szünetelt. A  Kúria a  2013. június 26. napján kelt döntésében a  támadott ítéleteket indokaival
egyezően, hatályukban fenntartotta, így az  előadó alkotmánybíró az  alkotmányossági vizsgálat folytatását
az Alkotmánybíróság Ügyrendjének 46. § (5) bekezdés b) pontja alapján még ugyanaznap elrendelte.
IV. [23] Az indítványozók a  pártatlan bírói eljáráshoz fűződő alkotmányos jog sérelmére hivatkoztak. Ennek megfelelően
az  Alkotmánybíróság, figyelemmel az  Alaptörvény R)  cikk (3)  bekezdésére, valamint az  Alaptörvény Q)  cikk (2) és
(3) bekezdéseire, a határozat Indokolásának IV. részében ([24]–[29]) elsőként bemutatja, hogy a törvényben felállított
független és pártatlan bíróság elvének milyen értelme jelenik meg az  Alaptörvényben, illetve a  nemzetközi jog
általánosan elismert szabályaiban és a  vállalt nemzetközi jogi kötelezettségekben. Az  Alkotmánybíróság ezt
követően áttekinti a  bírói pártatlanság követelményének az  emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről
szóló, Rómában, 1950. november 4. napján aláírt Egyezményben (a továbbiakban: Egyezmény) kibontott, valamint
az  egyéb nemzetközi jogvédelmi mechanizmusokban fellelhető felfogásait (Indokolás [30]–[35] bekezdései).
Az Alkotmánybíróság ezek után a strasbourgi székhelyű Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB)
döntésein és más külföldi jogállami példák vizsgálatán keresztül mutatja be, hogy a  pártatlanság alaptörvényi
követelménye és a  nyomozási bíró ítélkezésből történő kizárása között milyen alkotmányjogi összefüggések
állapíthatók meg (Indokolás [46]–[54]).
[24] 1. Az  indítványozók a  pártatlan bírósági eljáráshoz fűződő jog Alaptörvényt sértő korlátozásának tartják, hogy
a  büntetőeljárás nyomozási szakaszában az  előzetes letartóztatás meghosszabbításának megalapozottságát a  Be.
207. § (6) bekezdése alapján elbíráló Pest Megyei Bíróság bírái a vádemelést követően a bűnügyben ítélkező öttagú
tanács tagjai voltak. Az indítványozók álláspontja értelmében a törvényszék a Be. 207. § (6) bekezdése alapján eljáró
bírája olyan feladatokat lát el a  bűnügyi nyomozásokban, amely képtelenné teszi arra, hogy a  büntetőbírósági
eljárásban később előfeltevésektől és elfogultságtól mentesen, azaz pártatlanul ítélkezzék. Az  indítványozó
következtetése szerint ilyen okból az  első fokú bíróság eljárása nem felelt meg az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(1) bekezdésében megfogalmazott pártatlanság követelményének.
[25] 1.1. Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdése mindenkinek alapvető jogot biztosít ahhoz, hogy az  ellene emelt
vádról, vagy valamely perben a  jogairól és kötelezettségeiről törvény által felállított, független és pártatlan
bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül döntsön. Az  alkotmányos szabály többek
között azt kívánja meg, hogy a  büntetőügyekben emelt vádról olyan bíróság hozzon döntést, amely független
és pártatlan. A  törvény által felállított bíróság függetlensége és pártatlansága egy olyan általános jogelv, amely
az  emberi jogok védelme érdekében megkötött valamennyi jelentősebb univerzális és regionális nemzetközi
egyezménynek sajátja. Az  Egyesült Nemzetek Szervezetének (a  továbbiakban: ENSZ) Közgyűlése által 1948.
december 10. napján elfogadott Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának 10. Cikke, a  Polgári és Politikai Jogok
Nemzetközi Egyezségokmányának (a  továbbiakban: Egyezségokmány) 14. Cikk (1)  bekezdése, az  Egyezmény
6. Cikk (1)  bekezdése, az  Emberi Jogok Amerikai Egyezményének 8. Cikk (1)  bekezdése, valamint az  Emberek
és Népek Jogainak Afrikai Kartája a  7. Cikk a), b) és d)  pontjai is hasonlóan szabályozzák a  független és pártatlan
bírósági eljáráshoz fűződő jogot. Ebből fakad, hogy a törvény által felállított bíróság függetlensége és pártatlansága
egy olyan általánosan elismert jogelv, amely a  legalapvetőbb emberi jogok közé számít. Ezt támogatja a  volt
Jugoszláviával foglalkozó Nemzetközi Büntető Törvényszéknek e szabály értelmezése során előadott véleménye is,
amely szerint a vádlott azon alapvető joga, hogy ügyét egy független és pártatlan bíróság bírálja el a tisztességes
eljárás szerves részét alkotó, általános elismert jog (ICTY, Anto Furundžija ügy, 95–17/1–A99, § 43.). Mindemellett
a  törvény által felállított független és pártatlan bíróság elve kétségkívül egy olyan általános jogelv is, amely
megjelenik valamennyi művelt nemzet alkotmányában, és egyúttal áthatja jogrendjük egészét (hasonlóan lásd:
Nemzetközi Bíróság, A  Maine-öböl tengeri határ ügye, 1984. október 12., Rec., 1984., 246. oldalát). Éppen ezért
a törvény által felállított független és pártatlan bíróság elve a Nemzetközi Bíróság Statútumának 38. Cikk 1. c) pontja
értelmében része a  nemzetközi jog általános szabályainak is, hiszen a  nemzetközi jog saját erejét többek között
a  művelt nemzetek által elismert jogelvekből nyeri. Az  Alaptörvény Q)  cikkének (2) és (3)  bekezdéseiben foglalt
alkotmányos szabályok szerint Magyarország arra vállal kötelezettséget, hogy elfogadja a nemzetközi jog általános
szabályait, és biztosítja a nemzetközi jog és a belső jog összhangját. Az Alaptörvény e rendelkezései Magyarországot
azoknak az államoknak a közösségébe sorolja, amelyek az általános nemzetközi jogot magukra nézve kötelezőnek
ismerik el, és ugyanazokat a  nemzetközi szabályokat követik [hasonlóan lásd: Állandó Nemzetközi Bíróság,
A  Lotus-ügy (Franciaország kontra Törökország), 1927. szeptember 7. Série A  no10.]. Magyarország részvétele
az  államok közösségében, az  Alaptörvény Q)  cikk (2) és (3)  bekezdéseiben foglalt rendelkezésekre figyelemmel,
azt a  kötelezettséget hárítja az  Alkotmánybíróságra, hogy a  hazai jogszabályoknak a  nemzetközi jog általánosan
elismert szabályaival, illetve a  nemzetközi jog más forrásai esetén a  jogszabályban kihirdetett nemzetközi jogi
kötelezettségekkel összhangban álló értelmezését fogadja el és érvényesítse mindaddig, amíg ez  az értelmezés
az  Alaptörvény értékrendszerével is összeegyeztethető. Az  Alkotmánybíróság ilyen megfontolásokból kiindulva
vizsgálta a  jogelv nemzetközi jogban, illetve annak jogvédelmi mechanizmusaiban fellelhető értelmét, keresve
azt is, hogy a  nemzetközi jogban megjelenő felfogás az  alkotmányjog panaszokban felvetett konkrét kérdés
megválaszolásához milyen mércét nyújthat.
[26] 1.2. Az Alkotmánybíróság értékelése szerint a  tisztességes bírói eljárásokhoz tartozó függetlenség és pártatlanság
két különböző, önálló követelmény, amelyek ugyanakkor az  egyes bírósági eljárásokban kizárólag egymásra
tekintettel nyerhetnek értelmet a következők szerint. A bírói hatalom önállósága és függetlensége az Alaptörvény
C)  cikk (1)  bekezdésében deklarált államhatalmi ágak elválasztásának alkotmányos elvén nyugszik, amely szerint
a demokratikus jogállamok egyik lényegi ismérve, hogy a törvényhozó, a végrehajtó és a bírói hatalom egymástól
elválasztva működik. Az  Alaptörvény 25.  cikk (1) és (2)  bekezdései értelmében a  bíróság igazságszolgáltatási
tevékenységet lát el, amelynek során a  bírói hatalom a  vitássá tett, avagy megsértett jogokról kötelező erővel,
vagyis a  véglegesség igényével hoz döntést. A  bírói hatalom függetlensége olyan alkotmányos érték, amelynek
érvényesülését egyfelől az  intézményi-szervezeti, pénzügyi és döntéshozatali autonómia, másfelől pedig az egyes
bírák függetlensége tekintetében megfogalmazott szabályoknak szükséges biztosítaniuk. Az  Alaptörvény 26.  cikk
(1)  bekezdése rendelkezik a  bírák függetlenségéről, valamint arról, hogy a  bírák ítélkezési tevékenységükben
nem utasíthatóak, és csak a  törvénynek vannak alárendelve. Az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény e  szabályának
értelmezése során a  bírói szolgálati jogviszonnyal összefüggésben azt állapította meg, hogy a  bíróság szervezeti
és a  bírák státusbeli függetlensége az  igazságszolgáltatás függetlenségének egyik legfontosabb garanciája
{erről lásd részletesen: 33/2012. (VII. 17.) AB határozat, Indokolás [72]–[81]}. A  bírói hatalom intézményi, valamint
személyi függetlensége az  igazságszolgáltatási tevékenység függetlenségének, és a tisztességes bírósági eljárások
alkotmányos biztosítéka, amely arra nyújt garanciát, hogy az egyedi jogvitákban eljáró bíró kizárólag a jogszabályok
alapján, és belső meggyőződése szerint, minden, akár a  bírói szervezeten kívülről, akár azon belülről érkező meg
nem engedett befolyástól mentesen hozhasson döntést. A bíróság pártatlan eljárása a  függetlenség alkotmányos
értékéhez szorosan kapcsolódik: kizárólag egy független bíróság képes az  egyedi ügyekben pártatlanul eljárni.
A  függetlenség követelményéhez képest a pártatlanság az ügyben eljáró bíróval szemben egyfelől azt az elvárást
fogalmazza meg, hogy a megítélendő ügy tekintetében ne rendelkezzék előítéletekkel, másfelől pedig az ügyben
szereplő egyik fél javára, avagy hátrányára se legyen elfogult [erről lásd: ENSZ Emberi Jogi Bizottságának
(a  továbbiakban: Emberi Jogi Bizottság) 387/1989. számú, Arvo O. Karttunen kontra Finnország ügyben hozott
döntésének 7.2. pontját].
[27] Ezzel az  értelmezéssel vannak összhangban a  nemzetközi jogi irodalmat meghatározó Kanada Legfelső
Bíróságának döntései, amelyek szoros kapcsolatuk ellenére a  függetlenséget és pártatlanságot két különálló
követelményként kezelik. A  pártatlanság egy adott ügyben a  bírónak az  üggyel és a  felekkel kapcsolatos
magatartását jelenti. A függetlenség fogalma ezzel szemben a bíró jogállásában, és a bíróság külső kapcsolataiban
értelmezhetők, amelyek objektív feltételeken és garanciákon nyugodnak. [Valente v. The Queen (1985) S.C.R. 673,
1985–12–19.; elérhető: http://scc.lexum.org/decisia-scc-csc/scc-csc/scc-csc/en/item/108/index.do., 2013. június
20. napi állapot szerint.] A  bírói pártatlanság érvényesítése alapvető jelentőségű abból a  szempontból, hogy
a  társadalom ténylegesen függetlennek láthassa a  bíróság működését: a  bíróság függetlensége pedig sarokköve,
nélkülözhetetlen előfeltétele a  bírói pártatlanságnak [R. kontra Lippé (1991) 2 S.C.R. 114, 1990–12–05.]. Hasonló
érvelést adott elő a Ruandával foglalkozó Nemzetközi Büntető Törvényszék is, amikor kifejtette, hogy míg a bíróság
függetlensége a  külső nyomásgyakorlástól és befolyástól való szabadságot jelenti, addig a  pártatlanságot
az ügyben jelen lévő érdekek szabályai jellemzik (ICTR, Prosecutor kontra Joseph Kanyabashi ügy, 96–15–A, 1999.
június 3., § 35.).
[28] Az Alkotmánybíróság megítélése szerint a  független és pártatlan bírósághoz való jog a  tisztességes eljárás
követelményrendszerének olyan lényeges elemei, amelyek érvényesülése nélkülözhetetlen a  többi alkotmányos
alapjog védelméhez. E  követelmények nyújthatnak ugyanis garanciát arra, hogy a  felek egyéni jogairól egy
valóban semleges fórum hoz döntést. Másfelől a  független és pártatlan bíróság a  jogállamok működésének
egyik legfontosabb alapelve. A  demokratikus jogállamokban ugyanis nélkülözhetetlen, hogy a  bíróság
döntései a  kötelező erő, és a  véglegesség igényével léphessenek fel. A  bíróság pedig kizárólag akkor felelhet
meg ezeknek a  várakozásoknak, ha eljárásait függetlenül és pártatlanul, a  tisztességes eljárás alkotmányos
követelményrendszerével összhangban folytatja {erről lásd: 7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [24]}. Független
és pártatlan bíráskodás hiányában az  egyéni jogok érvényesítése szenved csorbát. Mindebből követezik, hogy
a tisztességes eljárás követelményrendszerének szerves részét alkotó függetlenség és pártatlanság a demokratikus
jogállamokban feltétlen érvényesülést kívánó alkotmányos igényként jelentkeznek.
[29] Az Alkotmánybíróság e  felfogását támogatja az  Egyezségokmány ellenőrző mechanizmusában szerepet
játszó Emberi Jogi Bizottság releváns értelmezése is. Magyarország részes állama az  Egyezségokmánynak,
amelynek 14. és 15. Cikkei tartalmazzák a  tisztességes eljárásra vonatkozó rendelkezéseket. Az  Egyezségokmány
14. Cikk (1)  bekezdése formál jogot a  független és pártatlan bírósági tárgyalásra. Az  Emberi Jogi Bizottság
az Egyezségokmány 14. Cikk (1) bekezdésének egyezménybeli követelményéhez fűzött érvelése szerint a független
és pártatlan bírói eljárás igénybevételéhez való jog olyan abszolút jog, amely minden körülmények között
érvényesítendő, és amely alól nem lehet kivételt engedni (erről lásd: 263/1978. számú, M. Gonzalez del Rio kontra
Peru ügyben hozott döntésének 5.2. pontját).
[30] 2.1. A pártatlan bírói eljáráshoz fűződő alkotmányos alapjog az adott ügyben eljáró bírótól az eljárásban szereplő
fél, vagy az  eljárás alá vont személy, illetve az  ügy iránti elfogulatlanságot és előítéletek hiányát kívánja meg.
A pártatlanság követelményének tényleges érvényesülését többek között az eljárási törvényekben megfogalmazott
kizárási szabályok garantálják. Ennek megfelelően a  büntetőügyekben a  Be. 21–22.  §§ tartalmazzák azokat
az  okokat, amelyek megállapítása esetén a  bíró nem járhat el vagy a  további eljárásban nem vehet részt.
A jogirodalom a kizárási feltételeket abszolút és relatív okok csoportjaiba sorolja annak megfelelően, hogy a kizárást
egy másik funkció ellátása, jogkör gyakorlása [Be. 21. § (1) bekezdés a)–d) pontjai, a Be. 21. § (3) és (4) bekezdései és
a Be. 22. §], avagy olyan előítélet alapozza meg, amely gátolja az ügy elfogulatlan megítélését [Be. 21. § (1) bekezdés
e) pontja] {erről lásd részletesen: 25/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [26], [29]–[32]}. Jelen ügyben a panaszosok
a  Be. 21.  § (3)  bekezdésében foglalt abszolút kizárási szabályt hívták fel, amely szerint, aki az  ügyben korábban
nyomozási bíróként eljárt, az  a  bíróság további eljárásában nem már vehet részt. Érvelésük szerint e  kizárási
szabály értelmezése abban az esetben felelhet meg a pártatlanság alkotmányos követelményének, ha valamennyi
olyan bíróval szemben érvényesítést nyer, aki a  bűnügy nyomozása és a  vádelőkészítés során intézkedést hozott.
Az Alkotmánybíróság e kérdés eldöntéséhez a pártatlan bírósági eljáráshoz fűződő jog pontos mércéjét határozta
meg.
[31] 2.2. Magyarország alávetette magát az  európai közrend és az  emberi jogok védelme érdekében életre hívott
EJEB joghatóságának, továbbá részes állama az  Egyezségokmánynak így az  Alkotmánybíróság a  következőkben
felvázolja, hogy a  Bíróság, illetve az  Emberi Jogi Bizottság saját joggyakorlatában pontosan milyen értelmet ad
a pártatlanság követelményének.
[32] 2.2.1. Az Egyezmény 6. Cikk (1) bekezdése mindenkinek jogot biztosít arra, hogy ügyét a  törvény által létrehozott
független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot
polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az  ellene felhozott vádak megalapozottságát illetően.
Az  EJEB felfogása szerint a  pártatlanság követelménye a  tisztességes eljárás fogalmának meghatározó elemeként
előkelő helyet foglal el az  EJEB esetjogában. A  demokratikus társadalmakban ugyanis a  pártatlanság a  bíróságok
működésébe vetett közbizalom megteremtésében és erősítésében nélkülözhetetlen szerepet játszik [erről
lásd: EJEB, Sramek kontra Ausztria, (8790/79), 1984. október 22., 42. bekezdését; legutóbb megerősítve: EJEB,
Henryk Urban és Ryszard Urban kontra Lengyelország, (23614/08), 2010. november 30.; 45. bekezdését].
Az  EJEB a  pártatlanság követelményének alapjait elvi jelentőséggel a  Piersack kontra Belgium ügyben munkálta
ki. A  pártatlanság általános értelemben az  előítélet, illetve az  elfogultság hiányát jelenti, és erről a  hiányról
többféleképpen lehet meggyőződni. Az  EJEB a  pártatlanság szubjektív és objektív tesztje között különböztet.
A  pártatlanság szubjektív olvasatában a  bíró adott ügyben tanúsított magatartásával és hozzáállásával szembeni
elvárásként jelentkezik, míg ezzel szemben az objektív teszt arra enged következtetést levonni, hogy a bíró, illetve
az eljárásjogi szabályozás elégséges garanciát nyújt-e minden olyan helyzet kiküszöbölésére, amely a pártatlanság
tekintetében jogos kételyeket ébreszthet [EJEB, Piersack kontra Belgium (8692/79), 1982. október 1., 30. bekezdés].
A szubjektív teszt során az EJEB a bírónak az adott ügyben tapasztalható személyes elfogultságát és előre kialakított
meggyőződését vizsgálja. [EJEB, Piersack kontra Belgium, (8692/79), 1982. október 1., 30. bekezdés, EJEB, Hauschlidt
kontra Dánia, (10486/83), 1989. május 24., 46. bekezdés; EJEB, Castillo Algar kontra Spanyolország, (79/1997/1074),
1998. október 28., 43. bekezdés, legutóbb megerősítve: EJEB, Romenskiy kontra Oroszország, (22875/02), 2013.
június 13., 26. bekezdés.] A  Bíróság ezen elv kialakításának kezdetén egy vélelmet formált, amely szerint az  ügy
bírájának szubjektív értelemben vett pártatlansága vélelmet élvez mindaddig, amíg ennek ellenkezője bizonyítást
nem nyer [EJEB, Le Compte, Van Leuven és De Meyere kontra Belgium, (6878/75), (7238/75), 1981. június 23., 58.
bekezdés]. E vélelem megdöntését és a bíró személyes elfogultságát számos esetben azonban igen nehéz igazolni.
Ugyanakkor a  pártatlanság objektív tesztjének alkalmazása a  pártatlanságot megkérdőjelező helyzetek kizárásán
keresztül már elégséges garanciát nyújt a követelmény kellő érvényesüléséért (EJEB, Pullar kontra Egyesült Királyság,
1996. május 20., 32. bekezdés). Az  EJEB már egy korai döntésében megfogalmazta, hogy a  bírói pártatlanság
tekintetében még a  külső látszat is jelentős szerephez jut, ugyanis annak elvesztése a  bíróságok működésébe és
döntéseibe vetett közbizalom megrendülésének kockázatát hordozza [EJEB, Delcourt kontra Belgium, (2689/65),
1970. január 17., 31. bekezdés]. Ennek megfelelően azokban az  ügyekben, amelyekben kétség támad a  bíró
pártatlansága tekintetében, az  eljárás alá vont személy kételye fontos ugyan, de a  döntő jelentőségű körülmény
mégis az, hogy ez  a  kétely objektív szempontokkal igazolható-e, vagyis a  bíró pártatlanságának látszata válik-e
kétségessé [erről lásd: EJEB, Piersack kontra Belgium, (8692/79), 1982. október 1., 31. bekezdését; EJEB, De Cubber
kontra Belgium, (9186/80), 26. bekezdését; amelyet legutóbb megerősített: EJEB, Marguš kontra Horvátország,
(4455/10), 2012. november 13., 45. bekezdése.].
[33] Az EJEB ugyanakkor azt is hangsúlyozta, hogy a  pártatlanság szubjektív és objektív feltételrendszerei egymástól
nem szigetelhetők el teljesen: ha ugyanis a  bíró magatartása, vagy hozzáállása a  pártatlanságát érintő kételyeket
kelt a  külső szemlélő szemében, akkor az  a  személyes meggyőződésére is nyilvánvalóan kihat {erről lásd: EJEB,
Kyprianou kontra Cyprus, [GC] (73797/01), 2005. december 15., 119. bekezdését; EJEB, Buscemi kontra Olaszország,
(29569/95), 1999. szeptember 16., 68. bekezdését}. Az EJEB két olyan nagy esetcsoportot különített el, amelyekben
a bírói eljárás pártatlanságát kétely övezi. Az első esetcsoport az EJEB olvasatában kizárólag funkcionális természetű,
amelyben a  bíró ügyben tanúsított magatartása nem feltétlenül kérdőjelezhető meg. Ide tartozik, ha ugyanazon
személy többféle, különböző természetű funkciót lát el ugyanabban a  bírói eljárásban, vagy alá-fölérendeltségi,
illetve más intézményi kapcsolatban áll ugyanazon eljárásban részt vevő más személlyel. Ezek a  helyzetek
az  eljáró bíróság pártatlansága tekintetében objektív igazolható kételyeket hordoznak magukban. A  második
esetcsoport kizárólag személyes természetű, amely a bíró adott ügyben tanúsított magatartásával összefüggésben
tapasztalható {erről lásd bővebben: EJEB, Kyprianou kontra Cyprus, [GC] (73797/01), 2005. december 15., 121.
bekezdését}.
[34] 2.2.2. Az EJEB felfogásával csak részben áll összhangban az Emberi Jogi Bizottságnak az Egyezségokmány 14. Cikk
(1) bekezdésének végrehajtása során, a pártatlanság tekintetében kialakított értelmezése. Az Emberi Jogi Bizottság
felfogásában a pártatlanság elvének szubjektív és objektív oldala között nem húzható éles határvonal. Ugyanakkor
az  Emberi Jogi Bizottság által vizsgált ügyekben bemutatott indokolásokból kitűnik, hogy melyek a  pártatlanság
szubjektív igazolt (Ashurov kontra Tadszikisztán, 1348/2008.; 2007. április 2.; 6.2.  pont; Kurbonov kontra
Tadzsikisztán, 1208/2003.; 2006. április 19.; 6.3. pont), és melyek az objektív igazolható (Karttunen kontra Finnország,
387/1989.; 1992. október 23.; 7.2.  pont; Juan Larrange kontra Fülöp-szigetek, 1421/2005.; 2006. szeptember 14.;
7.9. pont) esetei. Az Emberi Jogi Bizottság értelmezése szerint a tisztességes eljáráshoz tartozó fogalmak együttesen
is sérülhetnek, így a  pártatlan bírói eljárás biztosításának hiánya egyben a  tisztességes bírói út igénybevételének
lehetőségét is kizárja (Wright kontra Jamaika, 349/1989.; 1992. július 27.; 8.2. pont).
[35] 2.3. Az Alkotmánybíróság jelen ügy vizsgálatával összefüggésben megállapította, hogy az EJEB gyakorlata részletes
iránymutatást nyújt az  ügyben eljáró bíró többes szerepvállalásának és a  pártatlanság elvének kapcsolatáról,
illetve arról a  mércéről, amely alapján ez  a  szerepvállalás megítélhető. A  többes szerepvállalás tekintetében
az  EJEB különbséget tesz a  bírósági eljárást előkészítő szakaszban történő részvétel, mint például a  bűnügyi
nyomozásokban történő döntéshozatal, illetve a  bírósági eljáráson belüli többes részvétel között, mint például
a  tárgyalás mellőzése alapján hozott döntést követő tárgyaláson, avagy a  fellebbviteli fórum eljárásában történő
ismételt ítélkezés. Az EJEB az első esetkör tekintetében hozott döntései során több alkalommal megerősítette, hogy
önmagában az  a  tény, hogy a  tárgyaló bíró részt vett a  bíróság tárgyalást megelőző vádelőkészítő szakaszában,
még nem igazolja, hogy pártatlanságát kétely övezi. Az  ítélkező bíró pártatlanságát a  részvételének intenzitása,
illetve a  vádelőkészítésben biztosított döntési jogköre határozza meg. A  pártatlanság megítéléséhez szükséges
mérce kialakításakor többek között annak vizsgálata szükséges, hogy a vádelőkészítési szakaszban az ítélkező bíró
rendelkezhet-e az  eljárásról, jogkörének gyakorlását milyen korlátok határozzák meg, döntései során szükséges-e
az  ügy bizonyítékait értékelnie, illetve szükséges-e állást foglalnia a  terhelt bűncselekményben való részvételéről,
vagy e  részvétel mértékéről. [EJEB, Piersack kontra Belgium, (8692/79), 1982. október 1., 31. bekezdés, EJEB, De
Cubber kontra Belgium, (9186/80), 26–27. bekezdések; EJEB, Hauschildt kontra Dánia, (10486/83), 1989. május
24., 49–50. bekezdések, Fey kontra Ausztria, (14396/88), 1993. február 24., 30. bekezdés, EJEB, Padovani kontra
Olaszország, (13396/87), 1993. február 26., 28. bekezdés, EJEB, Nortier kontra Hollandia, (13924/88), 1993. augusztus
24., 33. bekezdés; Bulut kontra Ausztria, (17358/90), 1996. február 22., 34. bekezdés.] E  mérce meghatározásakor
az  is döntő jelentőségű körülmény, hogy a  vádelőkészítés során eljáró bíró hozzáférhet-e olyan adatokhoz,
amelyek előzetes vélemény formálására alkalmasak ugyan, de amelyeket a tárgyalás során bizonyítékként mégsem
használnak fel [EJEB, De Cubber kontra Belgium, (9186/80), 1984. október 26., 27–29. bekezdések].
[36] 3. Az  EJEB több ügyben részletesen vizsgálta annak az  ítélkező bírónak a  pártatlanságát, aki az  eljárás
vádelőkészítési szakaszában a  terhelt előzetes fogvatartásáról hoz döntést. Az  EJEB ezekben a  döntéseiben is
megerősítette, hogy önmagában az  ítélkező bírónak a  tárgyalás előkészítő eljárásban történő részvétele még
akkor sem jár a pártatlanság elvesztésének veszélyével, ha a bíró jogköre a terhelt személyi szabadságáról történő
döntést is magában foglalja. Ennek okát az EJEB abban látta, hogy a vádelőkészítés során az előzetes fogvatartásról
rendelkező döntés nem egyenértékű a  büntetőjogi felelősség kétséget kizáró megállapításával [lásd: EJEB,
Hauschildt kontra Dánia, (10486/83), 1989. május 24.; 50. bekezdését; illetve EJEB, Jasiński kontra Lengyelország,
(30865/96), 2005. december 20.; 55–56. bekezdéseit]. Kizárólag a  bíró jogkörét érintő valamely különleges
körülmény igazolhatja a pártatlanság elvesztésének veszélyét. Így, ha a büntetőeljárási szabályok azt kívánják meg,
hogy az  előzetes fogvatartás kérdésében döntést hozó bíró elsőként arról foglaljon állást, hogy a  terhelt valóban
megalapozottan gyanúsítható-e a terhére rótt bűncselekmény elkövetésével. A megalapozott gyanú fennállásának
kérdésében történő állásfoglalás feltételezi azt a  bírói meggyőződést, amely szerint „nagy a  valószínűsége”
annak, hogy a  bűncselekményt a  terhelt követte el, illetve olyan bizonyítékok állnak rendelkezésre, amelyekből
bűncselekmény elkövetése következik. A „megalapozott gyanú” vizsgálata éppen ezért, csakúgy, mint a bűnösség
kérdésében történő bírói álláspont kialakítása, a rendelkezésre álló bizonyítékok értékelése nélkül nem teljesíthető.
Figyelemmel arra, hogy e  két kérdésben kialakított bírói álláspont között vékony határvonal húzódik, így az  EJEB
következtetése szerint a megalapozott gyanú kérdésében állást foglaló bíró ítélkezési részvételét már a pártatlanság
kételye övezi. [lásd: EJEB, Hauschildt kontra Dánia, (10486/83), 1989. május 24.; 50–52. bekezdéseket, amelyet
megerősített: EJEB, Perote Pellon kontra Spanyolország, (45238/99), 2002. július 25., 2002. október 25.; 48. és 50–51.
bekezdések]. Az  EJEB ezzel párhuzamosan a  Sainte-Marie kontra Franciaország ügyben azt állapította meg, hogy
a  francia vádtanács bírái egyáltalán nem foglalnak állást a  bizonyítékok értékelését igénylő kérdésben, amikor
a  terhelt szabadlábra helyezés iránti kérelmét elutasító döntést vizsgálják felül. Ennek megfelelően a  vádtanács
bíráinak a  bűnügy fellebbviteli szakaszában történő részvétele nem veszélyezteti a  bíróság pártatlanságának
elvesztését [EJEB, Sainte-Marie kontra Franciaország, (12981/87), 1992. december 16., 30–32. bekezdések].
[37] Ezt az érvelési rendszert támogatja, illetve az ebben kimunkált mércét erősíti az Emberi Jogi Bizottság álláspontja
is. Olvasatában ugyanis az  a  kérdés döntő jelentőségű, hogy az  ítélkező bíró az  előkészítő eljárásban biztosított
jogköreinek gyakorlása alapján az ügyről kialakíthat-e egy olyan előzetes véleményt, amely később a tárgyalás során
befolyásolja az ügy megítélését (Juan Larranaga kontra Fülöp-szigetek, 1421/2005.; 2006. szeptember 14.; 7.9. pont.).
[38] A kényszerintézkedések foganatosítását és felülvizsgálatát, valamint a  pártatlanság elvének egyes összefüggéseit
az EJEB a De Cubber kontra Belgium ügyben vizsgálta. Értékelése szerint amennyiben az ítélkező bíró vizsgálja felül
a  kényszerintézkedések foganatosítását elrendelő bíró döntésének jogszerűségét, vagy megalapozottságát, úgy
a  két döntés egyazon bíró által történő elbírálása jogos kételyeket ébreszt a  pártatlanság tekintetében [EJEB, De
Cubber kontra Belgium, (9186/80), 1984. október 26., 27. bekezdés]. Ezzel az érveléssel van összhangban az egyesült
államokbeli Tenessee állam legfelső bíróságának azon döntése, amely szerint a  letartóztatási parancsot kibocsátó
bíró az  esküdtszéki tárgyalás vezetéséből ki van zárva. A  döntés indokai értelmében a  bíró egy mérlegelési
jogkörbe tartozó döntést hoz, amikor aláírja a  letartóztatási parancsot: az  a  kérdés igényel állásfoglalást, hogy
megalapozottan helyezik-e vád alá a  terheltet. Anélkül, hogy a  konkrét bíró pártatlansága megkérdőjeleződnék,
a tények, illetve azok értékelésének előzetes ismerete a büntetőbírót képes befolyásolni a mérlegelési jogkörében
hozott döntésének felülvizsgálatában. A  döntésben ismételt megerősítést nyert, hogy az  eljárás garanciáit övező
kételyeket az alkotmányos büntetőeljárásban a terhelt alapjogai érvényesülésének javára szükséges eldönteni [erről
lásd: Hamilton v. State, 218 Tenn. 317, 403 S.W.2d 302 (1966)].
V. [39] 1. Az  indítványozók többek között azért jelentettek be fellebbezést a  Pest Megyei Bíróság elsőfokú ítéletével
szemben, mert álláspontjuk szerint a  megyei bíróság öttagú tanácsának azon bírái, akik az  ítélkezést megelőző
nyomozás során a Be. 207. § (6) bekezdése szerint jártak el, nem vehettek volna részt az ügy elbírálásában. Érvelésük
szerint a  terheltek előzetes letartóztatásának határidejét egy éven túl felülvizsgáló bíró tekintetében is szükséges
érvényesíteni a Be. 21. § (3) bekezdés a) pontjában foglalt kizárási szabályt, amelynek értelmében a bíróság további
eljárásában nem vehet részt, aki az ügyben korábban nyomozási bíróként járt el. Az indítványozók fellebbezésben
előadott álláspontja szerint az  ezzel ellentétes bírósági jogértelmezés sérti a  büntetőeljárási törvény szabályait,
illetve az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt pártatlanság elvét.
[40] A fellebbezések e részei tekintetében az ítélőtábla döntésének indokolásában arra mutatott rá, hogy „a nyomozási
bíró kizárására vonatkozó eljárási szabály ilyen kiterjesztő értelmezése a  hatályos joganyagból, és a  kialakult
joggyakorlatból nem következik. A nyomozási bíróhoz kapcsolódó szabály az erre kijelölt bírákra, a vádemelés előtti
szakaszban elvégzett eljárás-jogi cselekményeik esetére vonatkozik. Az egy éven túli fellebbviteli bíróság egyesbírói,
és másodfokú eljárásában részt nem vevő bírákra nem. A hivatkozott jogeseti döntés sem tehet különbséget ebből
a  szempontból a  két eljárási mód között, hiszen könnyű belátni, hogy a  védelem érvelése egyébként mindkét
perjogi helyzetre igaz kell hogy legyen, vagy egyikre sem. Tehát a  nyomozati szakban eljárt perbíróság tagjaira
a kijelölt nyomozási bíróra vonatkozó speciális kizárási szabályt az ítélőtábla nem alkalmazta” (erről lásd: az ítélőtábla
ítéleti indokolásának 52. oldalát).
[41] Az Alkotmánybíróság vizsgálódása során észlelte azt is, hogy a Be. 21. § (3) bekezdés a) pontjában foglalt kizárási
szabályt az  alkotmányjogi panasszal érintett egyedi büntetőügyben hozott bírói döntésekkel egyezően értelmezi
az  egységesen követett bírói gyakorlat is. E  bírói gyakorlatot a  Kúria 1/2013. számú büntető elvi határozata
orientálja, amely azt az álláspontot fogadta el, hogy „[a] Be. 21. § (3) bekezdés a) pontja […] nem azt tekinti kizárási
oknak, ha a  bíró olyan tárgyban határozott, ami (bizonyos körben) a  nyomozási bíró hatáskörébe is tartozhat,
hanem azt, ha a  bíró az  ügyben nyomozási bíróként – tehát a  megyei bíróság (törvényszék) elnöke által a  Be.
207.  § (1)  bekezdése alapján kijelölt bíróként – járt el.” Ebből következik, hogy a  Kúria jogértelmezése szerint
a  büntetőeljárási törvény hivatkozott kizárási szabályának érvényesítését a  vádelőkészítés során foganatosított
bírói intézkedés nem, csak a nyomozási bírói hivatal, tisztség alapozza meg (erről lásd: Kúria Bfv.III.427/2012. számú
döntését, illetve vö. jelen Indokolás [18]–[22] bekezdéseivel). Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság az eljárását
a Be. 21. § (3) bekezdés a) pontját megszorítóan értelmező, állandósult bírói gyakorlat vizsgálatára is kiterjesztette,
és az  Abtv. 27.  § szerinti eljárásban e  bírói jogértelmezést vetette össze a  pártatlanság korábban bemutatott
alkotmányos mércéjével {vö. jelen Indokolás [18]–[22] bekezdéseivel, illetve a  korábbi alkotmánybírósági
gyakorlatból lásd az ún. „élő jog” doktrínáját: 57/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 272, 277.; 38/1993. (VI. 11.)
AB határozat, ABH 1993, 256, 267., amely alkotmánybírósági döntésekben kibontott doktrína a  13/2013. (VI. 17.)
AB határozat, Indokolás [32]–[33] előírt feltételeknek történő megfelelés alapján felhasználható, és ezzel együtt
legutóbb a 25/2013. (X. 4.) AB határozatban nyert megerősítést, Indokolás [35]}.
[42] 2. Az  Alkotmánybíróság megítélése szerint az  ítélőtábla és ezzel egyidejűleg az  egységes bírói gyakorlat
hivatkozott, a  Be. 21.  § (3)  bekezdésének a)  pontjában foglalt kizárási szabályhoz fűzött jogértelmezése nem áll
teljes összhangban a pártatlanság jelen Indokolás IV. pontjában kibontott mércéjével (vö. jelen határozat [35]–[38]).
Ennek megfelelően az  Alkotmánybíróság értékelése szerint az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében elismert
pártatlanság követelménye azt kívánja meg, hogy az  előzetes letartóztatás meghosszabbításának kérdésében
a  hatályos jogszabályok szerinti döntést hozó bíró az  ítélkezésben már ne vehessen részt. A  következőkben
bemutatott indokok alapján e  kizárási követelmény érvényesítésének hiánya nem áll teljes összhangban
az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (1)  bekezdésében foglalt tisztességes eljárásban rejlő pártatlan bírósági tárgyaláshoz
fűződő jog követelményével.
[43] 2.1. Az  Alkotmánybíróság a  kérdés vizsgálatakor a  büntetőeljárás funkciójából, a  nyomozási bíró eljárási
szerepköréből, illetve Be. 207.  § (6)  bekezdése szerint eljáró törvényszéki bíró jogkörének tartalmából indult
ki. A  büntetőeljárás a  büntetőjogi felelősségre vonás törvényben meghatározott rendje, a  büntető anyagi jog
kizárólagos alkalmazásának kerete: azoknak a  garanciális elveknek és eljárási cselekményeknek a  sorozata,
amelyek megtartása mellett a  bíróság arról dönt, hogy történt-e bűncselekmény, és ha igen, akkor azt a  terhelt
követte-e el {erről lásd: 8/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [28]}. Az állam egyik fontos közjogi kötelezettsége,
hogy érvényt szerezzen a  büntetőjogi igénynek, amelyet az  alkotmányos rend fenntartása, illetve a  polgárok
személyének és jogainak védelme követel meg a  bűnös cselekménnyel szemben. Ugyanakkor az  Alaptörvény
B) cikk (1) bekezdésben rejlő jogállami garancia, és egyúttal az Alaptörvény IV. cikk, illetve az Alaptörvény XXVIII. cikk
rendszerének oltalmi körébe tartozik, hogy a  büntetőjogi igény érvényesítése, illetve a  bűnösség megállapítása
kizárólag a  büntetőeljárás keretei között, a  büntetőeljárásban biztosított alapvető garanciák megtartásával
történjék. Ilyen alapvető, alkotmányos garancia többek között a tisztességes eljárásból fakadó követelményrendszer,
az önvádra kötelezés tilalmának elvéből fakadó jogosítványok, a védelemhez fűződő jog és az ártatlanság vélelme.
Az alkotmányos védelem egyidejű oltalmát elvező eljárásjogi garanciák érvényesítése a jogállami működés feltétlen
követelménye. Éppen ebből következik, hogy a  büntetőjogi felelősségre vonás során a  büntetőeljárási garanciák
nem kerülhetők meg, és a  legtöbb esetben nem is korlátozhatóak. A  büntetőeljárás valamennyi garanciális, és
egyéb szabálya egyetlen célt szolgálhat: egy múltban elkövetett cselekmény minél megalapozottabb feltárását.
Míg az  állami büntetőhatalmat érvényesítő hatóságok rendelkezésére álló jogkorlátozó eszközök alkalmazásának
lehetősége a  bűnügyi eljárások időszerű, hatékony és elsőbbséget élvező teljesítését segítik, addig a  terheltet,
valamint a  védőjét megillető alkotmányos garanciák és ellensúlyok egyebek között a  tévedés esélyét igyekeznek
minimálisra csökkenteni. A  büntetőeljárás sikerének mércéjét elsősorban nem a  bűnösség kimondása jelenti,
hanem az, ha az  eljárás a  lehető legrövidebb időn belül volt képes a  feljelentésben megjelölt tények valósághű
rekonstruálására.
[44] A büntetőjogi felelősség megállapításának folyamata során a  bizonyítás eredményének függvényében a  terhelt
cselekményért viselt felelősségének valószínűsége növekedhet. Ennek megfelelően a  büntetőeljárás egyes, jól
körülhatárolható fázisaihoz kapcsolódóan e  valószínűség a  bűncselekmény elkövetésének egyszerű gyanújától
[Be. 6. § (2) bekezdés, illetve Be. 170. § (2) bekezdés] a konkrét személyt terhelő megalapozott gyanún [Be. 179. §
(1) bekezdés], illetve a vádemeléshez szükséges bizonyosságon [Be. 4. § (2) bekezdése, illetve Be. 216. §] keresztül
a  bűnösség kétséget kizáró megállapításáig erősödhet [Be. 4.  § (2)  bekezdés, illetve Be. 330.  §]. A  bűnösség
jogerős bírói kimondása pedig nem más, mint a  cselekmény és az  annak elkövetéséért felelős személy(ek)
kétséget kizáró bizonyítása, vagyis az  alkotmányos oltalom alatt álló ártatlanság vélelmének megdöntése
[lásd: az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (2)  bekezdését, illetve a  Be. 3.  §-át]. Az  ártatlanság vélelmének megdöntése
a legsúlyosabb jogkorlátozó büntetések kiszabásának, illetve intézkedések alkalmazásának lehetőségét nyitja meg.
A bűnügyi igazságszolgáltatás szereplőinek tévedése így helyrehozhatatlan károkkal járhat. Éppen ezért az eljárási
garanciáknak és ellensúlyoknak kiemelt a  szerepük abban, hogy kiküszöböljék a  bűnügyi eljárások hibáit, és így
megóvhassák a terheltet a büntetőjogi igényt érvényesítő hatóságok esetleges tévedéseivel szemben.
[45] 2.2. Az  Alkotmánybíróság mindezek megfontolása alapján arra a  felismerésre jutott, hogy a  tisztességes
eljárás követelményrendszerének érvényesítését nemcsak a  terhelt alapjogi igényei, hanem a  jogállami
igazságszolgáltatásba vetett közbizalom megőrzése, illetve megerősítése is megkívánja. Az  Alkotmánybíróság
a  8/2013. (III. 1.) AB határozatában többek között ilyen megfontolások mentén döntött úgy, hogy a  terheltet
oltalmazó eljárásjogi garanciák hatékony érvényesítése felöleli a kirendelt védő kellő időben történő értesítésének
kötelezettségét is, hiszen a  védő a  feladatainak teljesítése során létfontosságú, garanciális szerepet tölt be
az alkotmányos büntetőeljárásban (Indokolás [44]). Igaz ez azonban a védelemhez való jog hatékony érvényesítésén
kívül a  tisztességes eljárás követelményrendszerében rejlő pártatlan bírósághoz fűződő jogra is. Mind
a függetlenség, mind a pártatlanság garanciájának következetes érvényesítése is annak megerősítéséhez szükséges,
hogy a  büntetőeljárás rendszere képes a  tények valósághű megállapítására, így a  bíróság végső döntése valóban
jogot formálhat arra, hogy a véglegesség igényével, kételyek nélkül léphessen fel a társadalomban.
[46] 3. Az  Alkotmánybíróság ezen megfontolást követően vizsgálat alá vonta a  pártatlanság és a  bíró tárgyalás előtti
büntetőeljárási szerepvállalása közötti alkotmányjogi összefüggést. A  tárgyalás előtti szakaszok, illetve a  bíró
tárgyalást megelőző részvételi intenzitása alapján a büntetőeljárási rendszereket két főbb csoportba lehet sorolni:
a  vizsgálóbíró vagy vádtanács intézményével működő eljárási rendszerbe, illetve abba a  rendszerbe, ahol a  bíró
csak meghatározott kérdésekben rendelkezik eljárási jogkörrel. Előbbit többek között az Amerikai Egyesült Államok,
Belgium, Franciaország, és Olaszország vezette be, míg az  utóbbira elsődlegesen Németország, Ausztria és Svájc
büntetőeljárási rendszere szolgálhat példaként. A  két eljárási rendszer közötti egyik legfontosabb különbség az,
hogy a vizsgálóbírói intézményt alkalmazó országokban végső soron a vizsgálóbíró vagy vádtanács dönti el, hogy
mely bűnügyek érdemesek vagy alkalmasak arra, hogy a bíróság a tárgyalásukat megkezdje. Másként fogalmazva
ezekben a  rendszerekben a  vizsgálóbíró vagy vádtanács rendelkezik a  nyomozásról. Azokban az  országokban,
ahol ez  a  jogintézmény nem ismert, tipikusan a  közvádlói jogosítványt birtokló ügyész rendelkezik a  bűnügyi
nyomozások sorsáról, és egyúttal az ügyész viseli a végső felelősséget mind a büntetőeljárás előkészítő szakaszának
törvényességéért, mind a vádirat megalapozottságáért.
[47] 3.1.1. Magyarország korábban ismerte a  vizsgálóbíró intézményét: az  1896:XXXIII. törvénycikk
a büntetőperrendtartásról (a továbbiakban: Bp.) 102–129. §§ szóltak a vizsgálati szakaszról, amely a kiemelt tárgyi
súlyú, illetve az összetett megítélésű ügyekben a nyomozás, és az ügyészi szakasz mellett a büntető perek előkészítő
szakaszához tartozott. A  vádtanács a  vizsgálat eredményétől függően döntött a  főtárgyalás megtarthatóságáról
vagy a  bűnvádi eljárás megszüntetéséről (Bp. 102.  §). A  vádtanács, illetve felügyelete mellett a  vizsgálóbíró
bizonyítást vehetett fel (Bp. 177.  §, 185.  §, 202.  §), illetve a  bűnügyi vizsgálatot a  vádtanács megszüntethette
(Bp. 128.  §). Mindebből következően a  vádtanács a  bűnügyi nyomozásokról rendelkezhetett. A  Bp. 65–66.  §§
tartalmazták a vádtanácsra vonatkozó kizárási okokat, amelyek szerint „[a] vádhatározat hozásánál közreműködött
többi bírák ugyanannak az  ügynek főtárgyalásán eljáró tanács egybeállításánál lehetőleg mellőzendők. A  per
felsőbb fokú elintézéséből ki van zárva az  a  bíró, a  ki az  ügy alsóbb fokú elintézésénél mint vizsgálóbíró, mint
a vádtanács tagja, vagy mint ítélőbíró közreműködött.”
[48] 3.1.2. A  hatályos büntetőeljárási törvény ezzel szemben feladta a  vizsgálóbíró intézményét, és a  közvádas
büntetőügyekben kizárólag az ügyész részére tartja fenn a nyomozás és a vádelőkészítés irányítását érintő jogokat.
A  Be. 28.  §-ában foglalt rendelkezések értelmében az  ügyész a  vádemelés feltételeinek megállapítása végett
nyomozást végeztet, vagy nyomoz. Az ügyész ennek során mind a terheltet terhelő és mentő, mind a büntetőjogi
felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket az eljárás minden szakaszában figyelembe veszi, valamint felügyel
arra, hogy a  nyomozásokat a  törvény rendelkezéseit megtartva folytassák, és az  eljárásban részt vevő személyek
a  jogaikat érvényesíthessék. A Be. 165. §-a szabályozza az ügyész, és a nyomozó hatóságok kapcsolatát, amelynek
értelmében az  ügyész rendelkezik a  nyomozásról, és a  nyomozó hatóság az  ügyésznek az  ügy nyomozására
vonatkozó utasításait határidőre teljesíti. Az  ügyész azonban nemcsak a  bűnügyi nyomozások irányát, az  egyes
nyomozási cselekmények teljesítését vagy a  beszerzett adatokból következő megalapozott gyanút és annak jogi
minősítését határozza meg, hanem a dönt a nyomozás sorsáról is [erről lásd: Be. 216. § (1)–(5) bekezdéseit, és ezzel
összhangban a  vádelőkészítéssel, a  nyomozás törvényessége feletti felügyelettel és a  vádemeléssel kapcsolatos
ügyészi feladatokról szóló 11/2003. (ÜK. 7.) LÜ utasítás 63–70. §§-ait]. Ennek megfelelően a hatályos büntetőeljárási
törvény rendelkezéseiből az  olvasható ki, hogy a  bűnügyi nyomozások felett az  ügyészt kizárólagos rendelkezési
jog illeti meg, illetve a  vádelőkészítés alaposságáért, és törvényességéért az  ügyész viseli a  végső felelősséget.
A  hatályos eljárási törvény szabályai szerint a  vádirat megalapozottságát vizsgáló, valamint a  büntetőügy
érdemében döntő bíró személye egybeolvad: a  vád törvényességéről, illetve a  tárgyalás megtarthatóságáról
a tárgyalás előkészítése során az ügyben eljáró bíróság jogosult dönteni (Be. 263–280. §§).
[49] Ugyanakkor az  eljárási törvény egyes eljárási cselekmények foganatosítását továbbra is a  nyomozás során eljáró
bíró részére tartja fenn. A nyomozási bíró azonban hivatalból nem, kizárólag a nyomozást irányító ügyész indítványa
alapján jár el. A nyomozási bíró jogkörébe tartozó eljárási cselekmények ennek megfelelően két nagyobb csoportra
oszthatóak: egyfelől a bizonyítással összefüggő jogkörökre, másfelől pedig a kényszerintézkedések elrendeléséhez,
illetve fenntartásához kapcsolódó jogosítványokra. Az  előbbihez tartoznak azok a  bizonyítási cselekmények,
amelyek azonnali foganatosítása azért indokolt, mert a  teljesítésük később lehetetlen, kétséges kimenetelű,
vagy az  eljárás egyes szereplőinek jelentős érdeksérelmet okozna, ugyanakkor azonnali foganatosításukkal
aggálymentesen felhasználhatóak a tárgyalás során. Ennek okai között a törvény különösképpen a tanú egészségi
állapotát, életét fenyegető más helyzetet, avagy éppen a  tanú fiatal korát említi [Be. 207.  § (3)–(5)  bekezdései].
A  bizonyítási cselekményekhez kapcsolódik, hogy a  nyomozási bíró nyilvánítja különösen védetté a  tanút [Be.
97.  §, illetve Be. 207.  § (2)  bekezdés d)  pontja]. Másfelől a  nyomozási bíró jelentős jogosítványokkal rendelkezik
a  legsúlyosabb alapjog-korlátozással járó kényszerintézkedések elrendelése, illetve felülvizsgálata során.
E  jogköréhez sorolható az  előzetes letartóztatás, valamint annak az  Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító
Intézetben történő végrehajtása [Be. 130. § (1) bekezdés, Be. 131. § (1) bekezdés, Be. 133. §, 141. § (2) bekezdése],
a házi őrizet [Be. 138. § (1)–(2) bekezdései], a  lakhelyelhagyási tilalom [Be. 137. § (3)–(8) bekezdései], az  ideiglenes
kényszergyógykezelés [Be. 140. § (3) bekezdése, 142. § (2) bekezdése, 145. § (2) bekezdése], a zár alá vétel [Be. 159. §
(1) és (4) bekezdései] elrendelése, és felülvizsgálata, a terhelt úti okmányának elvétele [146. § (1) és (4) bekezdései].
Ezen kívül ide vonható a  közjegyzői, az  ügyvédi irodában és egészségügyi intézményben történő házkutatás és
lefoglalás [Be. 149.  § (6) és (8)  bekezdései], a  címzettnek még nem kézbesített postai és hírközlési közlemények,
a  sajtótermék szerkesztőségi iratok lefoglalásának [Be. 149.  § (3)  bekezdés, 150.  § (3)  bekezdés, 151.  § (2) és
(4) bekezdései], a titkos adatszerzés [Be. 203. § (1), (4) és (6) bekezdései, 205. § (3) bekezdése], valamint a rendbírság
elzárásra történő átváltoztatásának [Be. 161. § (6) bekezdése] elrendelése. Ezen intézkedések az alapvető jogok oly
súlyos korlátozásával járnak, amely kellő indokul szolgál ahhoz, hogy törvényben előírt feltételeik teljesülésének, és
foganatosításuk megalapozottságának ellenőrzését a vádemelést megelőzően is a bírói eljárás garanciája biztosítsa.
[50] A bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható terhelt személyi szabadságának a  vádemelést
megelőző bírói elvonása a  büntetőeljárás nyomozási szakaszában alkalmazható legsúlyosabb kényszerintézkedés.
Ilyen megfontolások alapján az  előzetes letartóztatás és az  ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelése
szigorú feltételekhez, határidőhöz és időszakos kötelező felülvizsgálathoz kötött [lásd: Be. 129.  §, 140.  § és 210.  §
(1)  bekezdés a) és b)  pontjait]. E  kényszerintézkedések egy éven túli felülvizsgálatakor éppen ilyen, további
garanciális megfontolások miatt nem az  ügyészi indítványokról addig döntő nyomozási bíró, hanem a  Be. 207.  §
(6)  bekezdése értelmében a  törvényszék egyesbíróként eljáró bírája a  nyomozási bíró eljárására vonatkozó
szabályok szerint dönt.
[51] 3.2. Mind az  előzetes letartóztatás, mind az  ideiglenes kényszergyógykezelés egy éven túli meghosszabbításáról
a törvényszék bírája a nyomozó hatóság előterjesztése, illetve ügyészi indítvány alapján dönt. A törvényszék bírája
a  Be. 210.  § (1)  bekezdésének c)  pontja szerint ülést tart a  kényszerintézkedés meghosszabbításának kérdésében,
amelyen meghallgatja az  indítványozó ügyészt, a  terheltet és védőjét. A  Be. 211.  § (4)  bekezdésének értelmében
a  bíró a  felek nyilatkozatai, és a  nyomozás iratai alapján értékeli a  kényszerintézkedés törvényi feltételeinek
fennállását, illetve megvizsgálja a terhelt személyi körülményeit. Amikor a törvényszéki bíró az előzetes letartóztatás
egy éven túli meghosszabbításáról dönt, akkor ismételten megvizsgálja, hogy fennállnak-e a kényszerintézkedésnek
a Be. 129. § (2) bekezdésében foglalt feltételei. Ezek szerint a terhelt előzetes letartóztatásának szabadságvesztéssel
büntetendő bűncselekmény miatt van helye e  törvényi szabályban megfogalmazott vagylagos esetekben: ha
megszökött, illetve szökést kísérelt meg (a), vagy szökésének, vagy elrejtőzésének veszélyére figyelemmel jelenléte
másképpen nem biztosítható (b), vagy szabadlábon hagyása a  bizonyítást veszélyeztetné, illetve meghiúsítaná
(c), vagy az  előkészített bűncselekményt véghezvinné, illetve újabb bűncselekményt követne el (d). A  döntés
meghozatalakor az  előzetes letartóztatás úgynevezett különös feltételeinek kimerülésén kívül azonban a  bírónak
egy további szempontot is szükséges mérlegelnie: a  Be. 126.  § (2)  bekezdése úgy rendelkezik, hogy a  bűnügyi
őrizetbe vétel szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekménynek a  megalapozott gyanúja esetén rendelhető
csak el, feltéve, hogy a  terhelt előzetes letartóztatása valószínűsíthető. A  bűnügyi őrizet az  előzetes letartóztatást
időben megelőző olyan kényszerintézkedés, amelyet a nyomozó hatóság vagy az ügyész legfeljebb hetvenkét órára
rendelhet el. A  törvény helyes értelmezéséből következik, hogy az  előzetes letartóztatás elrendelésekor, illetve
időtartamának meghosszabbításakor a bírónak az ügyészi indítvány alapján abban a kérdésben is szükséges állást
foglalnia, hogy a terhelt megalapozottan gyanúsítható-e a bűncselekmény elkövetésével. Az előzetes letartóztatás
elrendelésének illetve fenntartásának tehát általános feltétele a „megalapozott gyanú” fennállásának megállapítása,
amelyet a  bíróságnak a  különös feltételeket megelőzően szükséges vizsgálni (erről lásd: Fővárosi Bíróság 26. Bkt.
2643/1992. számú, illetve a  Fővárosi Bíróság 24. Bkf. 2578/1992. számú eseti döntéseit). A „megalapozott gyanú”
a  bizonyítékok értékelésének eredményeként kialakított, konkrét személyt terhelő meggyőződés, amelyről
a  gyanúsítottnak szükséges számot adnia. A  „megalapozott gyanú” megállapításához szükséges meggyőződés
ugyanakkor nem azonos erejű a  bizonyítékok értékelése alapján kialakított és a  bűnösség megállapításához
szükséges bírói meggyőződéssel. Ez  utóbbi azt a  meggyőződést jelenti, hogy a  bűncselekményt kétséget
kizáró bizonyossággal a  terhelt követte el, míg az  előbbi e  bűnösség nagyfokú valószínűsítésére korlátozódik.
A „megalapozott gyanú” tehát nem más, mint a  bűnösség nagyfokú valószínűsítése, amelyet azonban kizárólag
a  meglévő bizonyítékok számbavétele és korlátozott értékelése alapján lehet megállapítani, vagy fennállását
ellenőrizni. Ebből az  is következik, hogy a  bűnösségről, és a  megalapozott gyanú fennállásáról történő döntés
közötti határvonal bizonytalanná válhat, amelynek eredményeként a  bírót a  megalapozott gyanú fennállásáról
kialakított előzetes álláspontja képes befolyásolni az  ügy későbbi megítélésében. [egyezően erről lásd: EJEB,
Haschildt kontra Dánia, (10486/83), 1989. május 24., 50–52. bekezdések].
[52] 3.3. Az Alkotmánybíróság ezek után azt is megvizsgálta, hogy a Be. 207. § (6) bekezdése szerint eljáró törvényszéki
bíró megismerhet-e olyan adatokat, amelyekhez az  ítélkezés során eljáró bíró már nem jut hozzá, de amelyek
alkalmasak arra, hogy a bíró előzetes véleményt alakíthasson ki az ügyről. Az ügyészi irányítás és felügyelet alatt álló
bűnügyi nyomozás feladata a vádelőkészítés, vagyis az, hogy a Be. 28. §-a szerinti közvádlói felelősséget gyakorló
ügyész megalapozottan állást foglalhasson az  állami büntetőigény fennállásáról és annak érvényesíthetőségéről.
Az  ügyész a  nyomozás során beszerzett adatok alapján dönt a  vádemelésről, vagyis a  terhelt büntetőjogi
felelősségének bíróság útján történő érvényesítéséről. A  nyomozás ura tehát az  ügyész, amiből az  is következik,
hogy vád alapjául szolgáló bizonyítékokat végső soron az  ügyész határozza meg (Be. 216–217.  §§). Ebből
következik, hogy semmi nem zárja ki annak elvi lehetőségét, hogy a bírósági tárgyaláson végül nem használnak fel
bizonyítékként olyan, a bűnügyi nyomozás során beszerzett adatokat, amelyeket azonban a Be. 207. § (6) bekezdése
szerint eljáró bíró megismerhetett. Az  Alkotmánybíróság értékelése szerint a  tárgyalás során bizonyítékként fel
nem használt többletadatok előzetes ismerete is alkalmas lehet arra, hogy az ítélkező bíró elfogulatlanságát, vagyis
a bűnügy elfogultságtól mentes megítélését veszélynek tegye ki.
[53] 3.4. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság az érdemi vizsgálata során arra a felismerésre jutott, hogy a vádemelés
előtt a gyanú megalapozottságát illetően a bizonyítékokról való előzetes állásfoglalás csakúgy, mint a büntetőügyre
vonatkozó olyan adatok megismerése, amelyeket a tárgyalás során nem használnak fel bizonyítékként, mind olyan
körülményeknek tekinthetőek, amelyek alapján a  nyomozási bíró jogkörében korábban eljáró ítélkező bíróság
tagjainak pártatlanságát kétely övezheti. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése egyfelől alapvető jogot biztosít
a  pártatlan bírói eljáráshoz, másfelől pedig a  pártatlanság alkotmányos elvének érvényesítése nélkülözhetetlen
ahhoz, hogy a  bírói döntések a  tények valósághű megállapításán nyugodjanak, és így a  véglegesség igényével
léphessenek fel a  társadalomban. Különösképpen igaz ez  azokban az  eljárásokban, amelyekben az  alkotmányos
alapokon nyugvó ártatlanság vélelmének kétséget kizáró megdöntése, illetőleg később helyrehozhatatlan
jogkövetkezmények alkalmazása a  kérdés. Ennek megfelelően a  pártatlanság elve a  jogalkotótól azt követeli
meg, hogy olyan büntetőeljárási törvényt alkosson, amelynek szabályai képesek garantálni az  eljáró bíró
pártatlanságának megőrzését veszélyeztető helyzetek elkerülését, míg a  jogalkalmazókkal szemben azt
a  kívánalmat fogalmazza meg, hogy ezeket a  büntetőeljárási rendelkezéseket az  Alaptörvény 28.  cikkben
foglaltaknak megfelelően, az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésével összhangban értelmezzék.
[54] A Be. 21. § (3) bekezdés a) pontja úgy rendelkezik, hogy a bíróság további eljárásából ki van zárva, aki az ügyben
nyomozási bíróként eljárt. Minthogy az  egységes bírói gyakorlat megszorítóan értelmezi a  Be. 21.  § (3)  bekezdés
a)  pontjában foglalt kizárási szabályt, így bár a  nyomozási bíró ítélkezési részvétele kizárt, a  nyomozási bírói
jogkörben eljáró törvényszéki egyesbíróé megengedett. Az  Alkotmánybíróság azonban arra a  következtetésre
jutott, hogy a bírói gyakorlat jogértelmezése nincs teljes összhangban az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében
elismert és jelen Indokolás [35]–[38] bekezdéseiben bemutatott pártatlanság mércéjével. Az  Alkotmánybíróság
következetes álláspontja, hogy az állami büntetőjogi igény hatékony érvényesítését szolgáló, illetve a terheltet védő
eljárásjogi garanciák közötti kényes egyensúlyt az alapjogi garanciák érvényesülésének javára szükséges eldönteni.
Mindezek alapján a terhelt pártatlan bírói eljáráshoz fűződő joga azt az  igényt fogalmazza meg, hogy a Be. 207. §
(6) bekezdése szerint eljáró bíró az ítélkezésben már ne vehessen részt.
[55] 4.1. Az  Alkotmánybíróság megerősíti a  8/2013. (III. 1.) AB határozatában rögzítetteket, amelynek értelmében
az  alkotmányjogi panasz alapján indult eljárásokban kiemelt feladatának tekinti, hogy a  jogszabályoknak
olyan értelmezését fogadja el, amely összhangban áll az  Alaptörvényben biztosított jogok érvényesülésével
{Indokolás [54]}. Ennek során az  Abtv. 46.  § (3)  bekezdésében előírtakra figyelemmel az  Alkotmánybíróság
kötelessége, hogy a  hatáskörei gyakorlása során megállapítsa azokat az  Alaptörvény szabályozásából eredő
és az  Alaptörvény rendelkezéseit érvényre juttató alkotmányos követelményeket, amelyeket a  jogszabályok
értelmezése és alkalmazása során a  jogalkalmazóknak feltétlenül szükséges érvényesíteniük. Ebből következően
az Alkotmánybíróság feladatához tartozik, hogy az alkotmányjogi panaszok alapján meghatározza az Alaptörvény
XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt pártatlan bírói eljáráshoz való jogból fakadó, az alkotmányos büntetőeljáráshoz
tartozó egyes követelményeket. Az  Alkotmánybíróság mindezek alapján megállapította, hogy a  büntetőeljárás
vádelőkészítési szakaszában az  előzetes letartóztatás, illetve az  ideiglenes kényszergyógykezelés elrendeléséről,
avagy időtartamának meghosszabbításáról döntő bírónak a  büntetőügy érdemi elbírálásából történő kizárása
a  pártatlanság alkotmányos elvének oltalma alatt álló büntetőeljárási garancia. Az  Alkotmánybíróság ezért arra
következtetésre jutott, hogy a  Be. 21.  § (3)  bekezdés a)  pontjának alkalmazásakor az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(1)  bekezdéséből fakadó alkotmányos követelmény a  Be. 207.  § (6)  bekezdése szerint eljáró törvényszéki bírónak
az ítélkezésből történő kizárása.
[56] 4.2. Az  Alkotmánybíróság figyelembe vette, hogy döntésének következménye az  alacsonyabb bírói létszámmal
működő törvényszékeken csekélyebb személyzeti átszervezéseket indokolhat. Annak érdekében, hogy
az  esetlegesen szükségessé váló bírósági szervezeti átalakítások leghatékonyabb módjának kiválasztásához és
végrehajtásához kellő felkészülési idő álljon rendelkezésre, az  Alkotmánybíróság az  alkotmányos követelmény
kötelező érvényesítését jelen határozatának kihirdetését követően megindított büntetőeljárások tekintetében írja
elő.
[57] 5. Az  Alkotmánybíróság ezek után azt vizsgálta meg, hogy az  alkotmányjogi panaszokban kifogásolt
ítélőtáblai döntés alaptörvény-ellenességét eredményezheti-e az, hogy az  annak alapjául szolgáló, elsőfokú
törvényszéki döntésben a  törvényszék öttagú tanácsának két olyan bírája is részt vett, akik korábban több
terhelt előzetes letartóztatásáról döntöttek. Az  Alkotmánybíróság e  körben elsőként azt állapította meg, hogy
nem a  bírói döntés maga vagy az  abban alkalmazott jogkövetkezmény alaptörvény-ellenes, hanem a  Be. 21.  §
(3)  bekezdés a)  pontjához fűződő egységes bírói jogértelmezés nincs teljes összhangban az  Alaptörvényben
elismert pártatlanság mércéjével. A  Be. 348.  § (1)  bekezdése úgy rendelkezik a  másodfokon eljáró bíróság
felülbírálatának terjedelméről, hogy a  másodfokú bíróság a  fellebbezéssel megtámadott ítéletet az  azt megelőző
bírósági eljárással együtt felülbírálja. A  felülbírálat az  ítélet tényállásának megalapozottságára, a  bűnösség
megállapítására, a  bűncselekmény minősítésére, a  büntetés kiszabására, valamint intézkedés alkalmazására
vonatkozó rendelkezéseit a másodfokú bíróság arra tekintet nélkül bírálja felül, hogy ki, milyen okból fellebbezett.
Másként fogalmazva a  büntetőeljárási törvény főszabályként az  elsőfokú eljárás teljes revíziójának érvényesítését
kívánja meg a  fellebbezés folytán másodfokon eljáró felülbírálati fórumtól. Megállapítható, hogy a  teljes elsőfokú
bírósági eljárás felülbírálatát elvégző ítélőtáblai tanács egyik tagját sem érintette a vizsgált kizárási szabály, vagyis
az  ítélőtábla eljáró bírái a  vádelőkészítés során az  előzetes fogvatartás kérdésében nem hoztak intézkedést.
Megállapítható ezen kívül az  is, hogy az  ítélőtábla az  egységes bírói gyakorlat által megszorítóan értelmezett
kizárási szabályt alkalmazva jutott arra a következtetésre, hogy a vádelőkészítés során eljárt törvényszéki egyesbíró
ítélkezési részvétele nem kizárt. Az Alkotmánybíróság mindezek alapján azt állapította meg, hogy a büntetőügyben
hozott bírói döntéseket az  alkotmányjogi panaszokban felhívott alaptörvény-ellenesség nem befolyásolhatta
érdemben. Ennek megfelelően a tisztességes eljárás helyrehozhatatlan sérelme, és így a Győri Ítélőtábla kifogásolt
ítéletének alaptörvény-ellenessége a  bűnügyben nem állapítható meg. Az  Alkotmánybíróság ilyen okokból
az alkotmányos követelmény megállapítása mellett az  ítélőtábla döntésének alaptörvény-ellenessé nyilvánítása és
megsemmisítése érdekében benyújtott alkotmányjogi panaszokat elutasította.
[58] Az Alkotmánybíróság az alkotmányos követelmény megállapítására és az ügy elvi jelentőségére tekintettel az Abtv.
44. § (1) bekezdés második mondata alapján rendelte el határozatának a Magyar Közlönyben történő közzétételét.
Budapest, 2013. november 18. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
399/2010. (V. 19.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2010. május 17-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva T. E. magánszemély által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Nádor u. 2.; levélcím: 1903 Budapest,
Pf. 314; fax: 06-1-441-1729).
Indokolás I. A beadványozó 2009. február 10-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási Bizottsághoz
az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 2. § szerinti
hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e Ön azzal, hogy jelen népszavazást követő év január 1-jétől Magyarországon a vízszolgáltató köteles legyen
a tulajdonában lévő vízmérőkkel lecserélni az elkülönített vízhasználók saját tulajdonú mellékvízmérőit?”
Az Országos Választási Bizottság 68/2009. (II. 27.) számú határozatával hitelesítette az aláírásgyűjtő ív mintapéldányát,
amely ellen kifogásokat nyújtottak be. Az Alkotmánybíróság 42/2010. (IV. 22.) számú határozatával az Országos
Választási Bizottság 68/2009. (II. 27.) számú határozatát megsemmisítette és a Bizottságot új eljárásra utasította.
Az Alkotmánybíróság határozatának indokolásában előadta, hogy elsőként azt vizsgálta, hogy a népszavazásra
bocsátandó kérdés megfelel-e a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény (a továbbiakban:
Alkotmány) 28/B. § (1) bekezdésében foglalt feltételnek. Eszerint országos népszavazás és népi kezdeményezés tárgya
az Országgyűlés hatáskörébe tartozó kérdés lehet. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a jelen esetben
a népszavazásra feltenni szándékozott kérdés célja a vízszolgáltató kötelezése, amely szándékát a kérdés feltevője
„a vízszolgáltató köteles legyen” fordulattal fogalmazza meg. Az Alkotmánybíróság több határozatában rögzítette,
hogy a népszavazás tárgyának az Alkotmány 28/B. § (1) bekezdés értelmében az Országgyűlés hatáskörébe tartozó
kérdésnek kell lennie, ezért nem fogadható el, ha a kérdésben más címzett van megjelölve. Az Alkotmánybíróság
határozatában előadta, hogy a jelen esetben a népszavazásra feltenni kívánt kérdés szerint sikeres népszavazás esetén
nem az Országgyűlés, hanem a közelebbről meg nem határozott „vízszolgáltató” lenne a kötelezett. Így
az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a kérdés nem tartozik az Országgyűlés hatáskörébe és mellőzte annak
vizsgálatát, hogy hitelesíthető lenne-e a kérdés, ha az Országgyűlés hatáskörébe tartozna.
Mindezek alapján az Alkotmánybíróság a 68/2009. (II. 27.) OVB határozatot megsemmisítette, és az Országos Választási
Bizottságot új eljárás lefolytatására utasította.
Az Alkotmánybíróság határozatában foglaltakra tekintettel az Országos Választási Bizottság – az Nsztv. 10. § a) pontja
alapján, mivel a kérdés nem tartozik az Országgyűlés hatáskörébe – az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését
megtagadja.
II. A határozat az Alkotmány 28/B. § (1) bekezdésén, az Nsztv. 2. §-án, a 10. § a) pontján, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás
a Ve. 130. § (1) bekezdésén alapul.
Dr. Szigeti Péter s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
10/2015. (V. 29.) IM rendelete a fejezeti kezelésű előirányzatok kezeléséről és felhasználásáról.
Az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 109.  § (5)  bekezdésében kapott felhatalmazás alapján, az  államháztartásról
szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet 1. melléklet 9. pontjában meghatározott feladatkörömben
eljárva – a Kormány tagjainak feladat- és hatásköréről szóló 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet 90. § 2. pontjában meghatározott
feladatkörében eljáró nemzetgazdasági miniszterrel egyetértésben – a következőket rendelem el:
I. FEJEZET
ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK 1. A rendelet hatálya
1. § E rendelet hatálya
a) a  Magyarország központi költségvetéséről szóló törvénynek az  Igazságügyi Minisztérium (a  továbbiakban:
minisztérium) fejezetében eredeti előirányzatként megállapított fejezeti kezelésű előirányzatokra,
b) a  költségvetési évet megelőző évek központi költségvetéséről szóló törvényben az  a)  pont szerinti
költségvetési fejezetet irányító szerv vezetője (a  továbbiakban: miniszter) által vezetett minisztérium és
annak jogelődjei költségvetési fejezetében megállapított fejezeti kezelésű előirányzatok költségvetési
maradványára és
c) az államháztartásról szóló törvény végrehajtásáról szóló 368/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet (a továbbiakban:
Ávr.) alapján az  a)  pont szerinti költségvetési fejezetben a  költségvetési évben megállapított új fejezeti
kezelésű előirányzatokra
[az a)–c) pont a továbbiakban együtt: előirányzatok] terjed ki.
2. § Az előirányzatok felhasználásának részletes szabályait az 1. melléklet tartalmazza.
3. § Az előirányzatok tartalmazzák a felhasználásukkal kapcsolatosan felmerülő költségek, így különösen a kincstár által
a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtásáért felszámított díj, a postaköltség, a fordítási, tolmácsolási, szakértői költség
fedezetét is. Ha valamely előirányzat az ilyen költségre nem nyújt fedezetet, azt a 10025 Fejezeti általános tartalék
előirányzat terhére kell elszámolni.
2. Egyes gazdasági társaságok kijelölése 4. § A miniszter felelősségi körébe tartozó feladatok ellátásához szükséges nyomdai tevékenységet, ideértve a magyar
kulturális értékek megőrzése és fejlesztése ügyével összefüggő feladatokkal megbízott miniszterelnöki megbízott
tevékenységével összefüggő nyomdai tevékenységet is, valamint a  Nemzeti Könyvtár kiadványsorozat kiadásával
és értékesítésével összefüggő feladatokat a  Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó Kft., a  fordítási tevékenységet
az Országos Fordító- és Fordításhitelesítő Iroda Zrt. végzi.
II. FEJEZET
ZÁRÓ RENDELKEZÉSEK 5. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
6. § Hatályát veszti fejezeti kezelésű előirányzatok kezelésének és felhasználásának szabályairól szóló 2/2013. (III. 6.)
KIM rendelet.
7. § A Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó Kft. részére nyújtott támogatás
a) a 360/2012/EU bizottsági rendelet szerinti csekély összegű közszolgáltatási támogatásnak,
b) a 2012/21/EU bizottsági határozat szerinti közszolgáltatásért járó ellentételezésnek
minősül.
8. § Az  1.  mellékletben szereplő, az  IM felügyelete alá tartozó szervezetek és szakmai programok támogatása
célelőirányzat esetében – amennyiben a támogatás az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban:
EUMSZ) 107. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősül –
a) az 1407/2013/EU bizottsági rendelet szerinti csekély összegű támogatás,
b) a 360/2012/EU bizottsági rendelet szerinti csekély összegű közszolgáltatási támogatás,
c) a 2012/21/EU bizottsági határozat szerinti közszolgáltatásért járó ellentételezés,
d) az SA.34770 (2012/N-2). számú európai bizottsági határozat hatálya alá tartozó kulturális célú támogatás
nyújtható.
9. § (1) Az egy és ugyanazon vállalkozásnak minősülő vállalkozások részére az 1407/2013/EU bizottsági rendelet hatálya alá
tartozó, Magyarországon odaítélt csekély összegű támogatás bruttó támogatástartalma nem haladhatja meg a 200
000 eurónak, közúti kereskedelmi árufuvarozást ellenszolgáltatás fejében végző, egy és ugyanazon vállalkozásnak
minősülő vállalkozások esetén a  100 000 eurónak megfelelő forintösszeget, figyelembe véve az  1407/2013/EU
bizottsági rendelet 3. cikk (8) és (9) bekezdését.
(2) A  támogatás odaítélése során az  adott pénzügyi évben, valamint az  előző két pénzügyi év alatt odaítélt csekély
összegű támogatások bruttó támogatástartalmának összegét kell figyelembe venni.
(3) Az  1407/2013/EU bizottsági rendelet 1.  cikk (2)  bekezdésében foglaltak kivételével nem lehet kedvezményezett
az  a  vállalkozás, amely az  igényelt támogatást az  1407/2013/EU bizottsági rendelet 1.  cikk (1)  bekezdésében
meghatározott kivételek szerint használná fel.
(4) Nem nyújtható támogatás a  közúti kereskedelmi árufuvarozást ellenszolgáltatásért végző vállalkozás részére
teherszállító jármű vásárlására.
(5) A támogatás a csekély összegű közszolgáltatási támogatással a 360/2012/EU bizottsági rendeletben meghatározott
felső határig halmozható. A  támogatás más csekély összegű támogatásokról szóló rendeleteknek megfelelően
nyújtott csekély összegű támogatással az (1) bekezdésben meghatározott felső határig halmozható.
(6) A támogatás nem halmozható azonos elszámolható költségek vagy azonos kockázatfinanszírozási célú intézkedés
vonatkozásában nyújtott állami támogatással, ha az  így halmozott összeg meghaladná a  csoportmentességi
rendeletekben vagy az  Európai Bizottság jóváhagyó határozatában meghatározott legmagasabb támogatási
intenzitást vagy összeget.
(7) A  kedvezményezettnek az  1407/2013/EU bizottsági rendelet 5.  cikk (1)  bekezdése figyelembevételével
–   az  ott meghatározott feltételek teljesítésének megállapítására alkalmas módon – nyilatkoznia kell a  részére
a támogatás odaítélésének évében és az azt megelőző két pénzügyi évben nyújtott csekély összegű támogatások
támogatástartalmáról.
10. § (1) Egy vállalkozás részére a  360/2012/EU bizottsági rendelet hatálya alá tartozó csekély összegű közszolgáltatási
támogatás bruttó támogatástartalma nem haladhatja meg az 500 000 eurónak megfelelő forintösszeget.
(2) Nem lehet kedvezményezett az  a  vállalkozás, amely a  támogatást a  360/2012/EU bizottsági rendelet 1.  cikk
(2) bekezdésében meghatározott kivételek szerint használná fel.
(3) A  támogatás nem halmozható azonos elszámolható költségek vonatkozásában nyújtott állami támogatással, ha
az  így halmozott összeg meghaladná a  csoportmentességi rendeletekben vagy az  Európai Bizottság jóváhagyó
határozatában meghatározott legmagasabb támogatási intenzitást vagy összeget.
(4) A  támogatás nem halmozható ugyanazon közszolgáltatáshoz kapcsolódó más ellentételezéssel, függetlenül attól,
hogy ez az ellentételezés uniós versenyjogi értelemben vett állami támogatásnak minősül-e.
(5) Az (1) bekezdés szerinti felső határ tekintetében a támogatás odaítélésekor az adott pénzügyi évben, valamint az azt
megelőző két pénzügyi évben odaítélt csekély összegű támogatások bruttó támogatástartalmának összegét kell
figyelembe venni.
(6) A  támogatás más csekély összegű támogatásokról szóló bizottsági rendeleteknek megfelelően nyújtott csekély
összegű támogatással az (1) bekezdésben meghatározott felső határig halmozható.
(7) A támogatás kedvezményezettjének a (4)–(6) bekezdésben meghatározott feltételek teljesítésének megállapítására
alkalmas módon nyilatkoznia kell a  részére a  támogatás odaítélésének évében és az  azt megelőző két pénzügyi
évben nyújtott csekély összegű támogatások támogatástartalmáról.
11. § (1) A  2012/21/EU bizottsági határozat szerinti közszolgáltatásért járó ellentételezés kizárólag a  közszolgáltatás
ellátásával megbízott kedvezményezett részére nyújtható.
(2) A  támogatás mértéke nem haladhatja meg a  közszolgáltatási kötelezettségek teljesítéséhez szükséges nettó
költséget, ideértve az ésszerű nyereséget is. A támogatás mértékét a 2012/21/EU bizottsági határozat 5. cikke szerint
kell megállapítani.
(3) Ha a  kedvezményezett a  2012/21/EU bizottsági határozat 5.  cikkének megfelelően meghatározott összeget
meghaladó támogatásban részesül, köteles a  túlkompenzációt visszafizetni. Ha a  túlkompenzáció összege nem
haladja meg az átlagos éves ellentételezés összegének 10%-át, a túlkompenzáció átvihető a következő időszakra és
levonható az arra az időszakra fizetendő támogatás összegéből.
(4) A kedvezményezett a támogatásról olyan elkülönített elszámolást köteles vezetni, amelyből a (2) és (3) bekezdésben
meghatározott követelmények ellenőrizhetőek.
12. § Az SA.34770 (2012/N-2). számú európai bizottsági határozat hatálya alá tartozó kulturális célú támogatás az európai
uniós versenyjogi értelemben vett állami támogatásokkal kapcsolatos eljárásról és a regionális támogatási térképről
szóló 37/2011. (III. 22.) Korm. rendelet 27. §-ában meghatározottak szerint nyújtható.
13. § Amennyiben a támogatás az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősül,
a) az 1407/2013/EU bizottsági rendelet szerinti csekély összegű támogatás esetén 2021. június 30-ig,
b) a  360/2012/EU bizottsági rendelet szerinti közszolgáltatási csekély összegű támogatás esetén 2019. június
30-ig,
c) az  SA.34770 (2012/N-2). számú bizottsági határozat hatálya alá tartozó kulturális célú támogatás esetén
2018. szeptember 1-ig
lehet támogatási döntést hozni. 14. § E rendelet
a) az  Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. és 108.  cikkének a  csekély összegű támogatásokra való
alkalmazásáról szóló, 2013. december 18-i 1407/2013/EU bizottsági rendelet (HL L 352, 2013.12.24. 1. o.),
SA.34770 (2012/N-2).,
b) az  Európai Unió működéséről szóló szerződés 107. és 108.  cikkének az  általános gazdasági érdekű
szolgáltatást nyújtó vállalkozások számára nyújtott csekély összegű támogatásokra való alkalmazásáról szóló,
2012. április 25-i 360/2012/EU bizottsági rendelet (HL L 114, 2012.4.26., 8–13. o.),
c) az  Európai Unió működéséről szóló szerződés 106.  cikke (2)  bekezdésének az  általános gazdasági érdekű
szolgáltatások nyújtásával megbízott egyes vállalkozások javára közszolgáltatás ellentételezése formájában
nyújtott állami támogatásra való alkalmazásáról szóló, 2011. december 20-i 2012/21/EU bizottsági határozat
(HL L 7., 2012.1.11., 3–10. o.), és
d) az SA.34770 (2012/N-2). számú bizottsági határozat
hatálya alá tartozó támogatást tartalmaz.
Dr. Trócsányi László s. k.,
 igazságügyi miniszter


text:
1394/2013. (VII. 2.) Korm. határozata a Nemzeti Olimpiai Központ megteremtéséhez kapcsolódó további intézkedésekről.
A Kormány
 1. felhívja a  nemzeti fejlesztési minisztert, hogy a  Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt. útján, és a  kiemelt
sportlétesítmény-fejlesztésekkel, sportberuházásokkal összefüggő kormányzati feladatok ellátásáért felelős
kormánybiztos bevonásával kezdjen tárgyalásokat a  „Nemzeti Olimpiai Központ” beruházás megvalósításához
szükséges ingatlanok tulajdonjogának megszerzése érdekében,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: folyamatos 2. felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy – az 1. pont szerinti tárgyalás eredménytelensége esetén – a Magyar
Nemzeti Vagyonkezelő Zrt. útján gondoskodjon a  „Nemzeti Olimpiai Központ” beruházás megvalósításához
szükséges ingatlanok tulajdonjogának a  vonatkozó jogszabályi rendelkezésekkel összhangban történő
megszerzéséről, a szükséges eljárások megindításának kezdeményezéséről,
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: 2013. szeptember 30.
3. felhívja a nemzetgazdasági minisztert, hogy gondoskodjon az 1. és 2. pontban foglaltak végrehajtásához szükséges
források biztosításáról.
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
35/2013. (III. 4.) ME határozata helyettes államtitkár megbízatása megszűnésének megállapításáról.
Megállapítom, hogy dr. Balog Ádámnak, a Nemzetgazdasági Minisztérium helyettes államtitkárának e megbízatása a közszolgálati
tisztviselőkről szóló 2011. évi CXCIX. törvény 222. § (1) bekezdése alapján történt lemondására tekintettel
– 2013. március 4-ei hatállyal – megszűnik. Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
37/2015. (XII. 17.) BM utasítása az Alkotmányvédelmi Hivatal és a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat házipénztárában tartható készpénz nagyságáról.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 23.  § (4)  bekezdés c)  pontja alapján – figyelemmel a  polgári nemzetbiztonsági
szolgálatok költségvetésének és gazdálkodásának egyes speciális szabályairól szóló 130/2011. (VII. 18.) Korm. rendelet 2.  §
(5) bekezdésére – a következő utasítást adom ki:
1. § Az utasítás hatálya az Alkotmányvédelmi Hivatalra és a Nemzetbiztonsági Szakszolgálatra terjed ki.
2. § (1) Az  Alkotmányvédelmi Hivatal és a  Nemzetbiztonsági Szakszolgálat házipénztárában tartható készpénz összege
– szervenként – nem haladhatja meg az ötvenmillió forintot.
(2) A házipénztárban tartható összeg a forint és a valuta együttes, forintban számolt értékére vonatkozik.
3. § Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
4. § A házipénztárban tartható készpénz nagyságáról szóló 11/2000. (X. 28.) TNM utasítás az Alkotmányvédelmi Hivatalra
és a Nemzetbiztonsági Szakszolgálatra a továbbiakban nem alkalmazható.
Dr. Pintér Sándor s. k.,
 belügyminiszter


text:
1649/2018. (XII. 6.) Korm. határozata a Modern Városok Program keretében Kaposváron létesítendő, ipari befektetésekhez tervezett oktatási és innovációs műhely létrehozásához szükséges támogatás biztosításáról.
A Kormány – figyelemmel a  Magyarország Kormánya és Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata közötti együttműködési
megállapodás végrehajtásával összefüggő feladatokról szóló 1803/2015. (XI. 12.) Korm. határozat 11. pontjára –
 1. egyetért a  Modern Városok Program keretében a  Kaposvári ipari park területei fejlesztésének (a  továbbiakban:
Fejlesztés) Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata (a  továbbiakban: Önkormányzat) általi megvalósításával,
és azzal, hogy a  Fejlesztés mindösszesen 500 000 000 forint összegű költségvetési támogatással valósuljon meg,
az alábbi költségvetési évek szerinti bontásban:
a) a 2018. évi forrásigény 228 815 900 forint,
b) a 2019. évi forrásigény 271 184 100 forint;
2. egyetért azzal, hogy a  Fejlesztés megvalósításához a  Miniszterelnökséget vezető miniszter az  Önkormányzat
támogatási kérelme alapján a  Magyarország 2018.  évi központi költségvetéséről szóló 2017.  évi C.  törvény
1.  melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet, 30. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 1. Célelőirányzatok alcím,
78. Modern Városok Program jogcímcsoport terhére 228 815 900 forint költségvetési támogatást biztosítson,
továbbá a  költségvetési támogatás felhasználására és az  elszámolás részletes feltételeinek meghatározására
az Önkormányzat részére támogatói okiratot adjon ki, valamint a támogatói okirat kiadását követően a költségvetési
támogatást az Önkormányzat részére támogatási előlegként folyósítsa;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: azonnal 3. egyetért azzal, hogy az 1. pont b) alpontja szerinti forrásigény a Magyarország 2019. évi központi költségvetéséről
szóló 2018.  évi L.  törvény 1.  melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet, 30. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím,
1. Célelőirányzatok alcím, 78. Modern Városok Program jogcímcsoporton rendelkezésre álló előirányzatból kerüljön
biztosításra az Önkormányzat részére;
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: 2019. január 15.
4. felhívja a Miniszterelnökséget vezető minisztert, hogy a Fejlesztés tekintetében a Fejlesztést finanszírozó támogatás
nyújtása során gondoskodjon arról, hogy az Önkormányzat kötelezettséget vállaljon az állami beruházások központi
nyilvántartásáról és ellenőrzéséről szóló 1830/2016. (XII. 23.) Korm. határozat 3. pontjában foglaltak teljesítésére.
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: a támogatói okirat kiadásakor
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
75/2013. (VI. 7.) ME határozata Magyarország Kormánya és a Kínai Népköztársaság Kormánya között a kulturális központok kölcsönös nyitásáról, működtetéséről és tevékenységéről szóló egyezmény létrehozására adott felhatalmazásról.
A nemzetközi szerződésekkel kapcsolatos eljárásról szóló 2005. évi L. törvény 5. § (1) bekezdése szerinti hatáskörömben eljárva,
a  közigazgatási és igazságügyi miniszternek az  emberi erőforrások miniszterével és a  külügyminiszterrel egyetértésben tett
előterjesztése alapján
 1. egyetértek Magyarország Kormánya és a  Kínai Népköztársaság Kormánya közötti kulturális központok kölcsönös
nyitásáról, működtetéséről és tevékenységéről szóló egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) létrehozásával;
 2. felhatalmazom a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a tárgyalásokon résztvevő személyeket kijelölje;
 3. felhatalmazom a  közigazgatási és igazságügyi minisztert vagy az  általa kijelölt személyt, hogy a  tárgyalások
eredményeként előálló szövegtervezetet kézjegyével lássa el;
 4. felhívom a külügyminisztert, hogy az Egyezmény létrehozásához szükséges meghatalmazási okiratot adja ki;
 5. felhívom a  közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy – a  külügyminiszterrel egyetértésben – az  Egyezmény
létrehozását követően az  Egyezmény szövegének végleges megállapítására való felhatalmazásról szóló határozat
tervezetét haladéktalanul terjessze a Kormány elé.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök