text:
22/2016. (XII. 5.) AB határozata az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdésének értelmezéséről.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése az  alapvető jogok biztosának az  Alaptörvény értelmezése tárgyában benyújtott
indítványa alapján – dr. Dienes-Oehm Egon, dr. Juhász Imre, dr. Pokol Béla, dr. Stumpf István és dr. Varga Zs. András
alkotmánybírók párhuzamos indokolásával, valamint dr. Salamon László alkotmánybíró különvéleményével –
meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság hatáskörei gyakorlása során, erre irányuló indítvány alapján vizsgálhatja, hogy az Alaptörvény
E)  cikk (2)  bekezdésén alapuló közös hatáskörgyakorlás sérti-e az  emberi méltóságot, más alapvető jogot, vagy
Magyarország szuverenitását, illetve történeti alkotmányán alapuló önazonosságát.
Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzé kell tenni.
I. [1] 1. Az  alapvető jogok biztosa az  Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a  továbbiakban: Abtv.) 38.  §
(1)  bekezdése alapján saját hatáskörben az  Alaptörvény XIV.  cikk (1) és (2)  bekezdésének, valamint az  E)  cikk
(2) bekezdésének értelmezését indítványozta.
[2] Az indítvány kifejti, hogy az  ügyben érintett konkrét alkotmányjogi probléma az  Európai Unió Tanácsa által
2015. szeptember 22-én elfogadott 2015/1601. számú határozatával (a  továbbiakban: EUT határozat)
összefüggésben merült fel, amely átmeneti intézkedésként az  Olaszországban és Görögországban tartózkodó
menedékkérelmet benyújtott személyek más tagállamokba történő áthelyezéséről rendelkezik. Az  indítvány
szerint azért van szükség az Alaptörvény rendelkezéseinek értelmezésére, „hogy a magyar intézmények és szervek
Alaptörvénnyel összhangban történő működése biztosítható legyen.”
[3] Az indítványozó ismertette az  EUT határozat rendelkezéseit, amely 1294 személy Magyarországra történő
áthelyezését rendelte el, amely eljárás álláspontja szerint „a kérelmezők egyedi helyzetének érdemi és átfogó
vizsgálata nélkül zajlik”, csoportos jellegű, valamint eltér „az uniós jogrendnek az alapjogok és az emberi méltóság
szigorú védelmén alapuló szokásos jogi megközelítésétől.”
[4] Az indítvány a konkrét alkotmányjogi problémát az alábbiak szerint fogalmazta meg.
 [5] Az Alaptörvény XIV.  cikk (1)  bekezdésének a  külföldiek csoportos kiutasítására vonatkozó feltétlen tilalma a  más
állam által végrehajtott jogellenes csoportos kiutasítás megvalósításához nélkülözhetetlen, a magyar állam szervei
vagy intézményei által végrehajtott eszközcselekményre is kiterjed-e, vagy csupán azokra az esetekre vonatkozik-e
ez a tilalom, amikor a külföldinek kimondottan a magyar jogalkalmazó szervek közhatalmi aktusának következtében
kell Magyarország területéről távoznia?
[6] 1.1. Az  első kérdéssel kapcsolatosan az  indítvány kifejti, hogy az  Alaptörvény XIV.  cikk (1)  bekezdésében foglalt
csoportos kiutasítás tilalma „mindenekelőtt a  magyar hatóságok cselekvése számára támaszt korlátot.” Felveti
ugyanakkor, hogy a  kérdéses tilalom kiterjed a  más államok csoportos kiutasításának tekinthető intézkedések
előmozdítására is. Az  indítványozó hivatkozott az  ENSZ Nemzetközi Jogi Bizottsága 2014-ben elfogadott,
a  külföldiek kiutasításának nemzetközi jogi szabályairól szóló kodifikációs tervezetre, amely a  nemzetközi
szokásjog jelenleg hatályos szabályait foglalja össze. Ez  alapján az  állam formális aktusa, amelyben egy külföldit
területének elhagyására szólít fel, kiutasításnak minősül. Az  indítványozó szerint mindez a  genfi Menekültügyi
Egyezményben foglalt non-refoulement elvén kívül, vagyis azon az  eseten kívül, amikor olyan országba küldik
vissza a menekültstátuszért folyamodót, ahol élete súlyos veszélynek van kitéve, magában foglalja azt az esetkört is,
amikor egy biztonságos országba küldik tovább.
[7] Az indítványozó hivatkozott több nemzetközi szervezetre (ENSZ Emberi Jogi Bizottság, Európa Tanács Miniszteri
Bizottsága, Faji Diszkrimináció Kiküszöbölésével Foglalkozó Bizottság), bíróságra [Emberi Jogok Amerikaközi
Bírósága, Emberi Jogok Európai Bírósága (a  továbbiakban: EJEB)] és egyezményre (Polgári és Politikai Jogok
Nemzetközi Egységokmánya 13. és 14.  cikk, Emberi Jogok Európai Egyezménye, 1951-es Genfi Menekültügyi
Egyezmény, 1967-es New York-i jegyzőkönyv), amelyek alátámasztják az egyediesítő, objektív és észszerű vizsgálat
szükségességét és ezzel összefüggésben a  csoportos kiutasítás tilalmát, valamint a  menedékkérőknek az  eljárás
lezárulásáig az illető államban történő jogszerű tartózkodáshoz való jogát.
[8] Az indítványozó kifejtette, hogy még az  állam területére jogtalanul belépő személy tartózkodása is jogszerű
a  menedékkérelme elbírálásáig. Álláspontja szerint alapvető garanciának tekinthető a  menedékkérőt megillető
tartózkodáshoz való jog, vagyis hogy abban az  államban maradhasson a  menekültügyi eljárás végéig, ahol
a kérelmet benyújtotta. Az indítványozó ebből azt a következtetést vonta le, hogy a „nemzetközi jog szabályai tehát
biztosítják az  áthelyezésre váró menedékkérőknek, hogy Olaszországban vagy Görögországban maradhassanak
a menekültügyi eljárás befejezéséig.” Ezt a jogszerű tartózkodást – álláspontja szerint – a tervezett uniós intézkedés
megszakítja.
[9] Az alapvető jogok biztosa hivatkozott a  nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös
eljárási szabályokról szóló, az  Európai Parlament és a  Tanács 2013. június 26-i 2013/32/EU irányelvére, valamint
az Európai Parlament és a Tanács egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok
egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására
vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló 604/2013/EU rendeletére (a  továbbiakban:
Dublin III. rendelet), és részletesen ismertette az  abban foglalt áthelyezésre vonatkozó szabályokat, amely egyéni
kiválasztáson és a  fogadó állam általi jóváhagyáson alapszik. Álláspontja szerint az  EUT határozat ellentétben áll
a Dublin III. rendelettel. Utalt továbbá az Alapjogi Charta 47. cikkére és 19. cikk (1) bekezdésére, amely kifejezetten
megfogalmazza a kollektív kiutasítás tilalmát.
[10] Az indítványozó hivatkozott továbbá a  Nemzetközi Jogi Bizottság által beterjesztett, az  államok nemzetközi
jogsértő cselekedeteiért fennálló felelősségről szóló tervezet 47.  cikkére, amelynek értelmében, ha egy állam
magatartásával hozzájárul egy másik állam jogsértő cselekedetéhez, mindkét állam felelőssé tehető. A  konkrét
ügyre vetítve, az  indítványozó szerint „[a]z egyik tagállam által gyakorolt áthelyezés nem létezhet a  másik által
gyakorolt befogadási aktus nélkül: az  utóbbi az  előbbi nélkülözhetetlen eszközcselekménye”. Az  EUT határozatra
utalva, először csak hipotetikus formában (7. o.), majd kijelentő módban (8. o.) az  alapvető jogok biztosa azt
a  következtetést vonja le, hogy az  Olaszországból és Görögországból Magyarország területére érkező nemzetközi
védelmet kérelmező személyek esetében „a kollektív kiutasítás megvalósítója a  határozat által szabályozott
esetkörben – prima facie – e  két tagállam lesz […] [amennyiben] beleegyezésük nélkül, egyéni körülményeik,
személyes és jogi kötődésük átfogó vizsgálata hiányában helyeznek át [menedékkérőket] az ország területére.”
[11] Végül utalt az  indítványozó az  EJEB joggyakorlatára is, és kérte az  Alkotmánybíróságtól, hogy a  strasbourgi
joggyakorlatra (Henning Becker kontra Dánia, Hirsi és mások kontra Olaszország) is tekintettel értelmezze
az Alaptörvény XIV. cikk (1) bekezdésének tartalmát.
[12] 1.2. Az  indítvány másik kérdése három alpontból áll, amelyek három nagyobb alkotmányjogi problémával
kapcsolatban fogalmaznak meg kérdéseket. Az alpontok az alábbiak.
[13] a) Az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése értelmében jogosultak-e, illetve kötelesek-e a  magyar állami szervek és
intézmények az Európai Unióban megvalósuló államközi együttműködés keretei között hozott olyan intézkedések
végrehajtására, amelyek ellentétesek a  magyar Alaptörvénynek az  alapvető jogok tartalmára vonatkozó
rendelkezéseivel? Levezethető-e az  Alaptörvény rendelkezéseiből, hogy amennyiben a  magyar intézmények és
szervek nem jogosultak, illetve kötelesek az  ilyen intézkedések végrehajtására, mely magyar intézménynek áll
jogában ezt kimondani?
[14] b) Az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése alapján az  alapító szerződésekből fakadó jogok gyakorlásához és
kötelezettségek teljesítéséhez szükséges mértékéhez kötött hatáskörgyakorlás korlátozhatja-e olyan uniós jogi
aktus végrehajtását, amely nem alapul a Magyarország által a többi tagállammal kötött alapító szerződések alapján
az Európai Unió részére átadott hatáskörökön? Levezethető-e az Alaptörvény rendelkezéseiből, hogy amennyiben
a  magyar intézmények és szervek nem jogosultak, illetve kötelesek az  ilyen intézkedések végrehajtására, mely
magyar intézménynek áll jogában ezt kimondani?
[15] c) Értelmezhetők-e az Alaptörvény E) cikkében, illetve a XIV. cikkben foglaltak oly módon, hogy azok felhatalmazást
adhatnak arra, illetve korlátozhatják, hogy az Európai Unió jogi keretei között folytatott együttműködés részeként
magyar intézmények és szervek az  Európai Unió más tagállamában jogszerűen tartózkodó külföldi személyek
jelentős csoportjának, a csoportot alkotó személyek egyéni és személyes helyzetének vizsgálata nélkül, az érintettek
beleegyezése vagy erre utaló szándéka nélkül, az  érintetteknek egy nagyobb csoportból, objektíven előírt
kritériumok alkalmazása nélkül történő kiválasztása útján történő áthelyezését intézményi eljárásuk útján lehetővé
tegyék?
[16] Az első alponttal összefüggésben az alapvető jogok biztosa kifejtette, hogy az Európai Unió Magyarország területén
történő közhatalom-gyakorlásához „az E)  cikk (2)  bekezdése folyamatosan szolgáltatja az  alkotmányos jogalapot”,
de az  ebben a  klauzulában foglalt minden korlátozás folyamatosan akadályát is képezheti annak, mivel a  többi
tagállammal közös európai uniós hatáskörgyakorlásra adott felhatalmazás alkotmányos korlátait maga az  E)  cikk
(2) bekezdése vonja meg. Az Európai Unió ugyanúgy az Alaptörvény által meghatározott keretek között gyakorolhat
közhatalmat Magyarországon, mint a  magyar állam szervei, így az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése egyben
alapjogvédelmi fenntartásnak is tekinthető.
[17] Az indítványozó álláspontja szerint „[a]z Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése alapján a  magyar alkotmányos
intézmények és szervek akkor kötelesek az  európai uniós jogi aktusok végrehajtására, ha azok az  Európai Uniót
alapító szerződések felhatalmazásán alapulnak. Azaz a  hatáskört túllépő, ún. ultra vires rendeletek, irányelvek,
határozatok betartására a  magyar intézményeknek és szerveknek nincs alkotmányos kötelezettsége, mivel
azok túlmennek az  alapító szerződésekből fakadó jogok gyakorlásához és kötelezettségek teljesítéséhez
szükséges mértéken.” Az  alapvető jogok biztosa szerint alkotmányellenes, amennyiben az  Európai Unió
olyan hatáskörgyakorlást valósít meg, amely meghaladja a  ráruházott hatáskörök „szükséges mértékét”, ezért
elengedhetetlen a  szükséges mérték mibenlétének feltárása. Álláspontja szerint az  ultra vires korlát E)  cikk
(2)  bekezdésében történő megfogalmazása alkotmányossági kérdéssé változtatja annak a  megállapítását, hogy
az olyan uniós döntések vagy intézkedések, mint az EUT határozat meghaladják-e az alapítószerződésben az Unióra
ruházott hatásköröket.
[18] Ezzel összefüggésben utalt az  indítványozó a  német és a  cseh alkotmánybíróságokra, valamint a  dán Legfelsőbb
Bíróság Maastricht-ítéletére, továbbá arra, hogy a  német Alkotmánybíróság 2014-ben az  Európai Központi
Bank Kormányzótanácsa határozatának ultra vires jellegéről előzetes döntést kért az  Európai Unió Bíróságától
(a továbbiakban: EUB).
[19] Mindezzel összefüggésben az  alapvető jogok biztosa azt a  következtetést vonta le, hogy az  ultra vires tilalom
betartása, mint alkotmányjogi kérdés fölött a „magyar alkotmányos intézmények is őrködni kötelesek, élükön […]
az  Alkotmánybírósággal.” Álláspontja szerint az  Alkotmánybíróság hatáskörei gyakorlása során megállapíthatja
az  uniós jogi aktusok alkalmazhatatlanságát, mivel az  az Európai Unió hatáskörének hiányában született, és erre
példaként az első kérdésben megjelölt EUT határozatot említi.
[20] Az indítványozó szerint az  E)  cikk (2)  bekezdésében foglalt hatáskör átruházás „szükséges mértéke” vitatott, „így
az állami szervek cselekvésének több lehetséges, alkotmányosan megengedhető formája is levezethető belőle egy,
a 1601/2015 számú tanácsi határozathoz hasonló uniós normában megtestesülő közös hatáskörgyakorlás kapcsán.”
[21] Végül utalt az indítványozó arra is, hogy az európai uniós, illetve a tagállami menekültjogot az általa is hivatkozott
nemzetközi jogi egyezmények kondicionálják [Vö. az Európai Unió Működéséről Szóló Szerződés (a továbbiakban:
EUMSz) 78. cikke, Alapjogi Charta 18. cikk]. Meglátása szerint az alapító szerződések V. cím 2. fejezetében szereplő
jogalapon kívül az  Európai Unió nem rendelkezik hatáskörrel „a külföldiek egyes csoportjának a  tagállamok
területén való tartózkodását érintő szabályok megalkotására”. Mindezek alapján kérdéses, hogy az EUT határozathoz
„hasonló normában megtestesülő hatáskörök” Magyarország részéről alkotmányosan gyakorolhatók-e.
II. [22] Az Alaptörvény értelmezni kért szabálya:
„E) cikk (2) Magyarország az Európai Unióban tagállamként való részvétele érdekében nemzetközi szerződés alapján
– az  alapító szerződésekből fakadó jogok gyakorlásához és kötelezettségek teljesítéséhez szükséges mértékig  –
az  Alaptörvényből eredő egyes hatásköreit a  többi tagállammal közösen, az  Európai Unió intézményei útján
gyakorolhatja.”
„XIV.  cikk (1) Magyar állampolgár Magyarország területéről nem utasítható ki, és külföldről bármikor hazatérhet.
Magyarország területén tartózkodó külföldit csak törvényes határozat alapján lehet kiutasítani. Tilos a  csoportos
kiutasítás.
(2) Senki nem utasítható ki olyan államba, vagy nem adható ki olyan államnak, ahol az  a  veszély fenyegeti, hogy
halálra ítélik, kínozzák vagy más embertelen bánásmódnak, büntetésnek vetik alá.”
III. [23] 1. Az  Alkotmánybíróság hatáskörét az  Alaptörvény 24.  cikk (2)  bekezdése határozza meg, amely az  a)–h)  pontok
között nem nevesíti az  Alaptörvény rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó hatáskört. A  g)  pont szerint
ugyanakkor sarkalatos törvény további hatáskörök gyakorlására jogosíthatja fel az  Alkotmánybíróságot. Ennek
megfelelően rendelkezik az  Abtv. 38.  §-a az  Alaptörvény értelmezésére vonatkozó hatáskörről. Az  indítványozó
az  Abtv. 38.  § (1)  bekezdése alapján kezdeményezte az  Alkotmánybíróság eljárását. Eszerint az  „Országgyűlés
vagy annak állandó bizottsága, a  köztársasági elnök, a  Kormány, illetve az  alapvető jogok biztosa indítványára
az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény rendelkezését konkrét alkotmányjogi problémával összefüggésben
értelmezi, ha az  értelmezés közvetlenül levezethető az  Alaptörvényből.” Az  Abtv. szövege alapján tehát
az Alaptörvény értelmezését csak meghatározott szervek (személyek) és csak meghatározott tartalmú indítványban
kezdeményezhetik. Az  Alkotmánybíróságnak vizsgálnia kell, hogy az  indítvány jogosulttól származik-e,
az Alaptörvény konkrét rendelkezésének értelmezésére irányul-e, összefügg-e konkrét alkotmányjogi problémával,
és az értelmezés közvetlenül levezethető-e az Alaptörvényből. (8/2014. (III. 20.) AB határozat, Indokolás [20]–[27])
[24] 2. Az  Alkotmánybíróság megállapította, hogy az  indítványt az  alapvető jogok biztosa nyújtotta be, vagyis
az jogosulttól származik.
[25] Az Alkotmánybíróság azt is megállapította, hogy az indítvány az Alaptörvény értelmezésére irányul, azaz megjelöli
az Alaptörvény értelmezni kívánt konkrét rendelkezéseit.
[26] Az Alaptörvény értelmezésének további feltételeit – azaz a  konkrét alkotmányjogi probléma meglétét, illetve
az  értelmezésnek az  Alaptörvényből való közvetlen levezethetőségét – az  Alkotmánybíróság arra tekintettel
vizsgálta meg, hogy e  hatáskörét mindig is megszorítóan értelmezte, és ezúttal is úgy ítélte meg, hogy e  nélkül
az alkotmányértelmezések azzal a veszéllyel fenyegetnek, hogy az Alkotmánybíróság magára vállalja a törvényhozó,
sőt a végrehajtó hatalom felelősségét is {17/2013. (VI. 26.) AB határozat, Indokolás [10]}.
[27] Az alapvető jogok biztosa két pontban több, alkotmányjogilag értékelhető kérdést terjesztett elő.
Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel kérdésenként külön-külön folytatta le vizsgálatát.
[28] 3. Az  indítványozó elsőként annak a  kérdésnek a  megválaszolására kérte az  Alkotmánybíróságot, hogy
az  Alaptörvény XIV.  cikk (1)  bekezdésének a  külföldiek csoportos kiutasítására vonatkozó feltétlen tilalma a  más
állam által végrehajtott jogellenes csoportos kiutasítás megvalósításához nélkülözhetetlen, a magyar állam szervei
vagy intézményei által végrehajtott eszközcselekményre is kiterjed-e, vagy csupán azokra az esetekre vonatkozik-e
ez a tilalom, amikor a külföldinek kimondottan a magyar jogalkalmazó szervek közhatalmi aktusának következtében
kell Magyarország területéről távoznia.
[29] Az Alkotmánybíróság az  Alaptörvény XIV.  cikk értelmezésére irányuló indítványt mint egyes vitás kérdést
az  Alaptörvény E)  cikkének értelmezésére irányuló indítványtól az  Abtv. 58.  § (3)  bekezdése, illetve az  Ügyrend
63.  §-a alapján külön végzéssel elkülönítette, mert azok elkülönített érdemi vizsgálatát, illetve elbírálását az  ügy
eldöntése érdekében célszerűnek ítélte meg.
[30] 4. Az  alapvető jogok biztosa az  indítványban szereplő második kérdésen belül három alpontban három nagyobb
alkotmányjogi problémát vetett fel. Az  Alkotmánybíróság ezek vonatkozásában megállapította, hogy az  első két
alpont olyan konkrét alkotmányjogi problémára vonatkozik, amelyek az Alaptörvényből közvetlenül levezethetőek,
a harmadik alpont pedig csak egyes vonatkozásaiban válaszolható meg az Alkotmánybíróság által.
[31] Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az  indítvány második kérdésének első alpontja lényegében az  alapjogi
fenntartásra (nevezetesen, hogy egy uniós jogi aktus sértheti-e az  alapjogokat), a  második pedig az  úgynevezett
ultra vires uniós jogi aktusok megítélésére vonatkozik. E  kettő nyilvánvalóan konkrét alkotmányjogi problémát
képez, amelyek vizsgálatát mindenképp az Alkotmánybíróságnak, közvetlenül a magyar jogrendszer alapját képező
Alaptörvény szintjén, kell elvégeznie. A harmadik alpontban felvetett problémát az Alkotmánybíróság csak az előző
két probléma keretében, azaz az alapjogi fenntartás és az ultra vires aktusok összefüggésrendszerén belül maradva
értelmezheti, mert csak ezen absztrakciós szint elégíti ki az Abtv. 38. § (1) bekezdése szerinti konkrétsági feltételt.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság a harmadik alpontra adott válaszát az első két alpontra adott válasza során fejti
ki.
[32] 5. Az Alkotmánybíróság tudatában van annak, hogy az EUB nézőpontjából az uniós jog mint független, autonóm
jogrend került meghatározásra (Vö. C-6/64 Costa v. ENEL [1964] ECR 585). Az  Európai Unió azonban egy olyan,
az alapító szerződésekben a tagállamok által meghatározott körben és keretek között önálló jogalkotásra és a saját
nevében történő nemzetközi szerződés létrehozására is felhatalmazott jogközösség, amelynek végső alapját ezek
a  tagállamok által kötött nemzetközi szerződések képezik. Mint ezen szerződések urai, végső soron a  tagállamok
nemzeti, érvényesülésről szóló aktusai határozzák meg, hogy az  uniós jog az  adott tagállamban mennyiben
élvez elsőbbséget a  tagállam saját jogával szemben (vö. BVerfGE 75, 223 [242]). E  tekintetben nincs különbség
abban a  vonatkozásban, hogy az  uniós jog érvényesülésének mikéntjét meghatározó norma az  adott tagállam
alkotmányában, illetve alkotmányjogában [pl. Franciaország, az  Alkotmány 55.  cikkelye; Ausztria, Szövetségi
Alkotmánytörvény Ausztria Európai Unióba történő belépéséről, 744/1994; Spanyolország, Alkotmány 96.  cikk
(1)  bekezdés], a  belépés megerősítéséről szóló törvényben (pl. Nagy-Britannia, European Communities Act 1972),
a belépés megerősítéséről szóló törvény alkotmánybírósági értelmezése során (pl. Németországban), vagy esetjogi
megoldásokon keresztül (pl. Olaszországban, ld. Corte Costituzionale, 170/1984) került kialakításra.
[33] Az Alkotmánybíróság emellett kiemelt jelentőségűnek tartja az Európai Unión belüli alkotmányos párbeszédet [Vö.
61/2011. (VII. 13.) AB határozat, 30/2015. (X. 15.) AB határozat], ezért megvizsgálta, hogy az ultra vires aktusok, illetve
az alapjogi fenntartás tekintetében mi a tagállamok álláspontja.
[34] Számos más európai uniós tagállam alkotmányjogában találhatóak rendelkezések a  közös hatáskörgyakorlás
korlátairól. {Ld. például Dán Királyság: Højesteret, 1998. április 6., I 361/1997, 9.8; Észt Köztársaság: Riigikohus,
2012. július 12., 3-4-1-6-12,  128, 223; Francia Köztársaság: Conseil Constitutionnel, Nr. 2006-540 DC 2006. július
27., 19 és Nr. 2011–631 DC 2011. június 9., 45; Conseil d’État, 2007. február 8., Nr.  287110 <Ass.>, Société Arcelor
Atlantique et Lorraine, EuR 2008, 57, 60skk; Írország: Supreme Court of Ireland, Crotty v. An Taoiseach, <1987>,
I.R. 713 <783>; S.P.U.C. <Ireland> Ltd. v. Grogan, <1989>, I.R. 753 <765>; Olasz Köztársaság: Corte Costituzionale,
Nr.  98/1965, Acciaierie San Michele, EuR 1966, 46; Nr.  183/1973, Frontini, EuR 1974, 255; Nr.  170/1984, Granital,
EuGRZ 1985, 98; Nr.  232/1989, Fragd; Nr.  168/1991; Nr.  117/1994, Zerini; Lett Köztársaság: Satversmes tiesa, 2009.
április 7., 2008-35-01,  17; Lengyel Köztársaság: Trybunal Konstytucyjny, 2005. május 11., K 18/04, 4.1., 10.2.; 2010.
november 24., K 32/09, 2.1. skk.; 2011. november 16., SK 45/09, 2.4., 2.5.; Spanyol Királyság: Tribunal Constitucional,
2004. december 13., DTC 1/2004,  2 pont, EuR 2005,  339 <343> és 2014. február 13., STC 26/2014, 3.  pont, HRLJ
2014, 475, 477sk; Cseh Köztársaság: Ústavni Soud, 2006. március 8., Pl. ÚS 50/04, VI.B.; 2006. május 3., Pl. ÚS 66/04,
53; 2008. november 26., Pl. ÚS 19/08, 97, 113, 196; 2009. november 3., Pl. ÚS 29/09, 110skk; 2012. január 31., Pl. ÚS
5/12, VII.; Egyesült Királyság: High Court, 2002. február 18, Thoburn v. Sunderland City Council, <2002> EWHC 195
<Admin>, 69; UK Supreme Court, 2014. január 22., R v. The Secretary of State for Transport, <2014> UKSC 3, 79, 207;
2015. március 25., Pham v. Secretary of State for the Home Department, <2015> UKSC 19, 54, 58, 72 bis 92] Vö. 2 BvR
2735/14. [47]}
[35] Az Észt Legfelsőbb Bíróság szerint „[a]z észt alkotmány szuverenitási klauzulájának egyértelmű rendelkezése
szerint Észtország függetlensége és szuverenitása időtlen és elidegeníthetetlen. […] Ha nyilvánvalóvá válik, hogy
az Európai Unió új alapító szerződése vagy az Európai Unió alapító szerződésének módosítása révén Észtországnak
szélesebb körben kell hatásköreit az  Európai Unióra ruháznia, valamint az  Alkotmány szélesebb körben érintett,
szükséges ehhez a  főhatalom birtokosának, vagyis a  népnek a  jóváhagyását kérni, valamint valószínűleg
az  Alkotmány újabb módosítására is sort kell keríteni.“ [Vö. 3-4-1-6-12. számú döntés (2012. július 12.), 128. és
223. pontok]
[36] A francia Alkotmánytanács egy döntése értelmében „egy irányelv átültetése nem ütközhet Franciaország
alkotmányjogi identitását kifejezésre juttató rendelkezésbe vagy alapelvbe, kivéve, ha ahhoz az  alkotmányozó
hozzájárul”. [Vö. 2006-540 DC számú, 2006. július 27-i döntés, e  tételt megerősítette a  2011-631 DC számú,
2011. június 9-i döntés 45. pontja]
[37] Írország Legfelsőbb Bírósága a  Crotty kontra An Taoiseach ügyben (1987. április 9.) kifejtette, hogy „[t]úl szűk
értelmezés lenne az, hogy a  29.  cikk 4. szakasza harmadik bekezdésének első mondata a  Szerződések 1973 utáni
módosítására az Alkotmány további módosítása nélkül semmilyen formában nem adna felhatalmazást; ugyanakkor
az az olvasat, hogy a felhatalmazás korlátlan, és a Szerződések bármilyen módosításának elfogadását lehetővé teszi
az Alkotmány további módosítása nélkül, túl tág értelmezés lenne.”
[38] A lett Alkotmánybíróság is egyértelműen rögzítette, hogy „[a]z Alkotmánybíróság elismeri, hogy a  lett állam
többek között olyan alapértékeken alapul, mint az  alapjogok és alapvető szabadságok, a  demokrácia, az  állam és
a  nép szuverenitása, a  hatalmi ágak szétválasztása és a  jogállamiság. Az  állam feladata ezeknek az  értékeknek
a  garantálása, ezeket nem lehet a  Satversme (a  lett alkotmány) módosításaival megsérteni, ezeket az  értékeket
törvény hozta létre. Ebből következően, a  hatáskörök átruházása nem terjeszkedhet túl a  jogállamiságon és
az  alapvető jogokra támaszkodó független, szuverén és demokratikus köztársaság alapzatán. Hasonlóképpen,
nem befolyásolhatja az állampolgárok azon jogát, hogy a demokratikus állam szempontjából lényeges kérdésekről
dönthessenek.” (Vö. 2008-35-01 sz. ügy, 2009. április 7.)
[39] A lengyel Alkotmánybíróság több döntésében is foglalkozott a  jelen ügyben érintett problémával. Egy
határozatában kimondta, hogy „Lengyelországnak az  Európai Unióhoz való csatlakozása nem csorbította
az  Alkotmány teljes jogrenden belül érvényesülő felsőbbségét a  Lengyel Köztársaság szuverenitása alá tartozó
területeken. Az  Alkotmány mint a  nemzet akaratát kifejező legfőbb jogszabály rendelkezései nem veszítenék el
kötelező erejüket, és tartalmuk nem módosulna pusztán attól, ha feloldhatatlan ellentmondás állna fenn e normák
és valamely közösségi rendelkezés között. Ilyen esetben a  lengyel alkotmányozó feladata, hogy önálló döntést
hozzon az  ellentmondás megfelelő módon történő feloldásáról, illetve adott esetben az  alkotmánymódosítás
szükségességéről. Az  európai integráció folyamata, amelyhez kapcsolódóan bizonyos ügykörökben hatáskörátruházásra kerül sor közösségi (uniós) szervekre, az  Alkotmányon alapul. Lengyelország Európai Unióhoz való
csatlakozásának mechanizmusa kifejezett alkotmányos rendelkezéseken alapul, és a  csatlakozás érvényessége és
hatékonysága az  integrációs folyamat alkotmányos elemeinek teljesülésétől függ, ideértve a  hatáskör-átruházási
eljárást is.” (K 18/04, 2005. május 11.) Egy más alkalommal kifejtette, hogy a „nemzetközi kötelezettségek vállalása
és ezek kezelése nem vezet sem az  állam szuverenitásának elvesztéséhez, sem annak korlátozásához, hanem
annak megerősítését jelenti, az  európai szervezetekben való tagság pedig valójában nem az  állami szuverenitás
korlátozása, hanem annak megnyilvánulása. […] Az  Európai Unióról Szóló Szerződés [a továbbiakban: EUSz]
4.  cikkének (1)  bekezdése és 5.  cikkének (2)  bekezdése szerint az  Unió a  tagállamok által a  Szerződésekben
ráruházott hatáskörök határain belül jár el, minden olyan hatáskör, amelyet nem ruháztak az Unióra, a tagállamoknál
marad. […] Az  EUMSz 352.  cikkének (1)  bekezdése nem értelmezhető jogalapként olyan hatásköröknek az  Unió
számára történő biztosítására, amelyeket még nem ruháztak rá, és így az  EUMSz 352.  cikkének (1)  bekezdésében
hivatkozott rendelkezések nem hozhatnak létre még át nem ruházott hatásköröket. […] A Parlament feladata, hogy
megfelelő megoldást találjon az  állami szuverenitás védelméből fakadóan az  európai integráció folyamatában
elengedhetetlen alkotmányossági követelmények teljesítését illetően, valamint hogy olyan követelményeket
dolgozzon ki, amelyek lehetővé teszik a  kormány és a  Parlament között e  téren meglévő nézetkülönbségek
következményeinek elkerülését.” (Ld. K 32/09. számú ügy, 2010. november 24.) Egy harmadik döntésben a  lengyel
Alkotmánybíróság azt rögzítette, hogy „[a]z Alkotmány 91. cikkének (3) bekezdéséből az következik, hogy az Európai
Unió rendeletei elsőbbséget élveznek, amennyiben nincsenek összhangban a  törvényekkel. Ezzel szemben
az Alkotmány fenntartja fensőbbségét és elsőbbségét a  lengyel alkotmányos rendszerben hatályban lévő minden
jogi aktussal szemben, ideértve az Európai Unió jogi aktusait is. Az Alkotmány e pozícióját az Alkotmány 8. cikkének
(1)  bekezdése mondja ki, és megerősítette az  Alkotmánybíróság korábbi ítélkezési gyakorlata. […] A  Csatlakozási
Szerződéssel kapcsolatos (K 18/04. számú) határozatában az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy az Alkotmány,
különös jelentősége folytán, »a Lengyel Köztársaság legfőbb törvénye« marad a  Lengyel Köztársaságra nézve
kötelező erővel bíró minden nemzetközi szerződéssel kapcsolatban. Ez azokra a ratifikált nemzetközi szerződésekre
is vonatkozik, amelyek »bizonyos ügykörökben« hatásköröket ruháznak át. Az  Alkotmánynak elsőbbsége van
a Lengyel Köztársaság területén a hatályosulás és alkalmazás tekintetében. […] Tekintettel arra, hogy az Alkotmány,
státusát tekintve, a  Lengyel Köztársaság legfőbb törvénye, helyénvaló megvizsgálni, hogy az  Európai Unió
rendeleteinek rendelkezései összhangban vannak-e az Alkotmánnyal.” (Lásd 2011. november 16., SK 45/09. számú
ügy)
[40] A spanyol Alkotmánybíróság kifejtette, hogy „a hatáskörök gyakorlásának az  Európai Unióra való átruházása
és ennek következtében a  közösségi jogszabályok integrálása a  hazai joganyagba elkerülhetetlenül korlátozza
az állam szuverén hatalmát, ami csak akkor elfogadható, ha az európai jogszabályok összhangban vannak a nemzeti
Alkotmány által létrehozott szociális és demokratikus jogállam alapelveivel. Következésképpen, a spanyol alkotmány
93.  cikke által lehetővé tett alkotmányos szuverenitástranszfert is korlátozzák az  átruházás tartalmi korlátai.
Az említett tartalmi korlátokat, amelyeket az alkotmányos rendelkezés kifejezetten nem tartalmaz, amelyek azonban
közvetve az Alkotmányból, valamint annak rendelkezéseiből következnek, úgy kell értelmezni, hogy azok az állam
szuverenitását, avagy az  alapvető alkotmányos intézményeinket és az  Alkotmányunkban rögzített alapelveket
és értékeket tiszteletben tartják, ahol az  Alkotmányban az  alapvető jogoknak saját tartalmi természete van […].
Az EUSz preambuluma szerint »az emberi méltóság, a szabadság, az egyenlőség és a szolidaritás oszthatatlan […]
értékein alapul« valamint az abban foglalt rendelkezések egyikét sem »lehet úgy értelmezni, mint amely szűkíti vagy
hátrányosan érinti azokat az emberi jogokat és alapvető szabadságokat, amelyeket […] a tagállamok alkotmányai
[…] elismernek« […] Következésképpen, az Európai Alkotmányt létrehozó Szerződésben kihirdetett elsőbbség olyan
jogalkotásra vonatkozik, amely az  Európai Unióba integrálódott államok alkotmányainak közös értékein, valamint
ezen országok alkotmányos hagyományain alapul.” (2004. december 13., DTC 1/2004. számú ügy)
[41] A cseh Alkotmánybíróság megállapította, hogy „[j]oghatósága ekként elvben kiterjed minden olyan cseh belföldi
jogi normára, amely az  Alkotmány 10a.  cikke és 1.  cikkének 2. bekezdése alapján teljesíti a  Cseh Köztársaságnak
az Európai Unióval szemben fennálló kötelezettségeit. A Cseh Köztársaságnak az Európai Unióhoz való csatlakozása,
a  10a cikk alapján, az  Alkotmánybíróság jogkörének bizonyos korlátozását eredményezte, csakúgy, mint más
állami szervekét. Az  EUB-nak a  közösségi jog elsőbbségéről szóló doktrínája fényében az  Alkotmánybíróság
a  közösségi jogi normákkal kapcsolatban csak bizonyos körülmények között gyakorolhatja joghatóságát. […]
Az  Alkotmánybíróság a  Pl. ÚS 50/04. számú, 2006. március 8-i határozatában nem ismerte el az  EUB doktrínáját
annyiban, amennyiben az  európai közösségi jog feltétlen elsőbbségét rögzíti. Megállapította, hogy a  nemzeti
szervek jogköre egy részének az  Európai Unió szerveire való átruházása csupán addig maradhat érvényben,
amíg e  jogköröket az  Európai Unió szervei a  Cseh Köztársaság állami szuverenitása alapjainak megőrzésével
összeegyeztethető módon és akként gyakorolják, hogy ez nem fenyegeti az anyagi jogon alapuló állam legbenső
lényegét. […] A  tagállamok legalább annyi szabadságot élvezhetnek, hogy biztosítva legyen számukra az, hogy
a  közösségi jog alapján rendelkezésükre álló lehetőségek közül olyanokat válasszanak, amelyek megfelelnek
az adott tagállam alkotmányának, és mellőzzék azokat, amelyek az alkotmányukba ütköznek.” (Lásd 2006. március
8., ÚS 66/04. számú ügy) A  cseh Alkotmánybíróság egy másik döntésében akképpen foglalt állást, hogy „[a] Cseh
Köztársaság Alkotmánya (az „Alkotmány”) 10a.  cikke alapján a  Cseh Köztársaság szervei hatásköreinek valamely
nemzetközi szervezetre történő átruházása nem terjedhet odáig, hogy az sértse a  jog uralmán alapuló, az emberi
és polgári jogok és szabadságok tiszteletben tartására épülő demokratikus államberendezkedésű köztársaság
legbenső lényegét, illetve nem változtathatja meg a  jog uralmán alapuló demokratikus állam alapvető feltételeit.”
(Lásd 2008. november 26. – Pl. ÚS 19/08. számú ügy)
[42] Anglia és Wales Törvényszékének Közigazgatási Bírósága egyik döntésében így fogalmaztak: „A »szuverenitás
korlátozása«, […] csupán a közösségi jog anyagi jogi rendelkezéseinek kontextusában merül fel. Az ügy ezen anyagi
jogi rendelkezések elsőbbségével foglalkozik. Nem vonatkozik arra az  esetre, ha a  kérdés az, mi az  a  jogi alap,
amelyre támaszkodva ezek az anyagi jogi rendelkezések elsőbbséget élveznek, és amelyen az Európai Unió jogának
és intézményeinek a brit állammal való kapcsolata nyugszik. Az alap az angol jog.” {Lásd [2002] EWHC 195 (Admin)}
[43] Az Egyesült Királyság Legfelsőbb Bírósága egy döntésében – a  tagállamok közti alkotmányos párbeszéd
követelményének eleget téve – felhívta a  német Alkotmánybíróság egy döntését: „Továbbá, sok érv szól azon
felfogás mellett, amelyet a  Német Szövetségi Alkotmánybíróság fejtett ki a  terrorizmusellenes adatbázisról
szóló törvényről hozott, 1 BvR 1215/07. számú, 2013. április 24-i határozatának 91.  pontjában, amely szerint
az  együttműködési kapcsolat részeként a  Bíróság határozatát a  nemzeti bíróság nem értelmezheti akként,
hogy az  megkérdőjelezné a  nemzeti alkotmányos rend identitását {Im Sinne eines kooperativen Miteinanders
zwischen dem Bundesverfassungsgericht und dem Europäischen Gerichtshof … darf dieser Entscheidung keine
Lesart unterlegt werden, nach der diese offensichtlich als Ultra-vires-Akt zu beurteilen wäre oder Schutz und
Durchsetzung der mitgliedstaatlichen Grundrechte in einer Weise gefährdete …, dass dies die Identität der durch
das Grundgesetz errichteten Verfassungsordnung in Frage stellte (A Szövetségi Alkotmánybíróság és az  Európai
Bíróság közötti együttműködési kapcsolat értelmében… e  határozatnak nem tulajdonítható olyan olvasat,
amely alapján e  határozat nyilvánvalóan ultra vires aktusnak minősülne vagy a  tagállami alapjogok védelmét
és érvényesítését oly módon veszélyeztetné […], hogy ez  az Alaptörvény révén kialakított alkotmányos rend
indentitását megkérdőjelezné)}” (Lásd Állam kontra közlekedésügyi miniszter, 2014. január 22.) Az Egyesült Királyság
Legfelsőbb Bírósága a  Pham kontra belügyminiszter ügyben (2015. március 25.) amellett foglalt állást, hogy
„[…] e  problémák elkerülésének az  a  receptje, hogy az  érintetteknek kölcsönös tisztelettel és megfontoltan kell
eljárniuk azokon a  területeken, ahol a  tagállamok nemzeti (alkotmányos) identitása szerephez jut vagy szerephez
juthat, különösen, ha – mint ebben az esetben – ennek hangsúlyozására nagy gondot fordítottak a Szerződésben
foglalt vonatkozó kötelezettségekhez kapcsolódó nyilatkozatok útján. Ez  tükrözi az  együttműködés szellemét,
amelyről mind a [Német] Szövetségi Alkotmánybíróság, mind e bíróság szót ejtett a korábbiakban.”
[44] A Német Szövetségi Alkotmánybíróság a  Lisszaboni Szerződésről szóló döntésében kifejtette: „[a]z európai
egyesülést mint a  szuverén államok szerződési unióját nem lehet úgy megvalósítani, hogy a  tagállamokban
a gazdasági, kulturális és szociális életviszonyok politikai alakítására ne maradjon elegendő mozgástér. Ez különösen
azokra az  életterületekre vonatkozik, amelyek a  polgárok életfeltételeit, főként az  alapjogok által védett
magánszférájukat és személyi illetve szociális biztonságukat illető önálló döntési felelősségüket érintik, valamint
azokra a politikai döntésekre vonatkozik, melyek különös erővel a nyelvi, a történelmi és a kulturális hagyományokra
vannak ráutalva, és melyek a  politikai közvéleményben pártpolitikailag és parlamentáris úton folyamatosan
diszkurzív vitákban fejlődnek. […] A szövetségi alkotmánybíróság mindig megvizsgálja, hogy az európai egyesülés
szerveinek jogi aktusai és intézményei a  közösségi és uniós jogi szubszidiaritás betartása mellett a  nekik juttatott
felségjogok korlátozott és egyedi felhatalmazások keretei között születtek-e meg a Lisszaboni Szerződés 5. cikkének
(3)  bekezdésbe foglalt első és második mondatának megfelelően. Ezen belül a  szövetségi alkotmánybíróság
mindig megvizsgálja, hogy ezen uniós aktusok folyamán az  alkotmányidentitás érinthetetlen magva nem
sérült-e meg, mely a  Grundgesetz 23.  cikke (1)  bekezdésének harmadik mondatából következik, összefüggésben
az Grundgesetz 79. cikkének (3) bekezdésével. Ennek az alkotmányjogilag levezetett vizsgálati jognak a gyakorlása
követi a  Grundgesetz európajog-barátságának az  elvét, és ezért nem mond ellen a  lojális együttműködés
alapelvének. Ezen vizsgálati kompetencia nélkül nem lehetne megőrizni a folytatódó európai integráció menetében
a szuverén tagállamok alapvetően önálló politikai és alkotmányi struktúráit, melyet a Lisszaboni Szerződés 4. cikke
(2) bekezdésének első mondata is rögzített. Ily módon az alkotmányidentitás és ennek uniós jog általi szavatolása
egymással összhangban vannak.” (BverfG, 2 BvE 2/08, 2009. június 30.)
[45] Az európai alkotmányos párbeszéd keretei között az  EUB is tiszteletben tartja a  tagállamok kompetenciáit,
illetve tekintettel van azok alkotmányos igényeire [C-376/98, Germany versus Parliament and Council (Tobacco
advertisement judgment), 2000, ECR I-2247.; C-36/02., OMEGA Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
versus Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn; C-404/15 Aranyosi és Căldăraru ECLI:EU:C:2016:198].
[46] Az Alkotmánybíróság a  tagállamok alkotmánybírósági feladatokat ellátó legfelsőbb bíróságai, illetve
alkotmánybíróságai gyakorlatának áttekintése alapján megállapította, hogy saját hatáskörében, erre irányuló
indítvány alapján kivételes esetekben és ultima ratio jelleggel, azaz a  tagállamok közötti alkotmányos párbeszéd
tiszteletben tartása mellett vizsgálhatja, hogy az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdésén alapuló hatáskörgyakorlás
folytán sérül-e az emberi méltóság, más alapvető jog lényeges tartalma, vagy Magyarország szuverenitása (ideértve
az általa átadott hatáskörök terjedelmét is), illetve alkotmányos önazonossága.
[47] 6. Az  alapjogi fenntartás vonatkozásában az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy Magyarország területén
a közhatalom bármely gyakorlása (legyen az akár a többi tagállammal közös hatáskörgyakorlás) alapjogilag kötött.
Így volt ez az Európai Unióhoz történő csatlakozás pillanatában is, és az alapjogok már elért alkotmányos védelmi
szintjét az Európai Unióhoz történő csatlakozás nem érintette.
[48] A magyar Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy az  Alaptörvény I.  cikk (1)  bekezdése értelmében az  ember
sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak védelme az állam elsőrendű kötelezettsége. Mivel az alapjogok
védelme elsőrendű állami kötelezettség, így minden más csak ezt követően érvényesülhet. Ennek következtében
nem mentesülhet a felelősség alól a tagállam az EJEB előtt sem arra való hivatkozással, hogy uniós jogot hajt végre
(vö. Matthews kontra Egyesült Királyság, 1999. február 18.).
[49] Ahogyan azt a  német Alkotmánybíróságnak az  ún. Solange-határozatokban kifejtett álláspontja is mutatja,
az  Európai Unió az  intézményi reformok, az  Alapjogi Charta és az  EUB révén az  alapvető jogoknak többnyire
a  nemzeti alkotmányok által biztosított szintjével azonos, vagy legalább kielégítő mértékű védelmét képes
biztosítani [vö. a  német Alkotmánybíróság ún. Solange II. döntésével ([1987] 3 CMLR 225)]. Ennek következtében
az Alkotmánybíróság részére fenntartott felülvizsgálati lehetőséget az együttműködési kötelezettségre tekintettel,
az  európai jog lehetőség szerinti érvényesülését szem előtt tartva kell alkalmazni (ld. a  német Alkotmánybíróság
2015. december 15-én meghozott, 2 BvR 2735/14. számú határozatát). Az  Alkotmánybíróság ugyanakkor nem
mondhat le az  emberi méltóság és az  alapvető jogok lényeges tartalmának ultima ratio jellegű védelméről, és
biztosítania kell, hogy az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdése alapján megvalósuló közös hatáskörgyakorlás nem jár
az emberi méltóság vagy más alapvető jogok lényeges tartalmának sérelmével.
[50] 7. Az  Alkotmánybíróság az  indítványozó hatáskör túllépésére vonatkozó indítványával kapcsolatban rögzíti, hogy
egy uniós jogi aktus ultra vires jellegének felmerülésekor az alapító szerződések szerves részét képező Jegyzőkönyv
6.  cikke alapján az  Országgyűlés, az  EUSz 16.  cikke (2)  bekezdése alapján pedig az  Unió jogalkotásra felruházott
Tanácsában Magyarország képviseletét ellátó Kormány megteheti az  adott helyzetben rendelkezésére álló és
szükségesnek ítélt lépéseket.
[51] Továbbá az Országgyűlésről szóló 2012. évi XXXVI. törvény és az egyes házszabályi rendelkezésekről szóló 10/2014.
(II. 24.) OGY határozat alapján az  Európai ügyek bizottsága kezdeményezésére a  magyar Országgyűlés, illetve
a magyar Kormány keresetet nyújthat be az EUB-hoz arra való hivatkozással, hogy az Európai Unió jogalkotási aktusa
a szubszidiaritás elvét sérti.
[52] Az Alkotmánybíróság a továbbiakban az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdésének értelmezését erre tekintettel végzi el.
 [53] E vonatkozásában az  Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése lehetővé teszi,
hogy Magyarország az Európai Unió tagállamaként, az Európai Unió intézményei útján gyakorolja egyes hatásköreit.
E  közös hatáskörgyakorlás azonban nem korlátlan, mert az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdése egyszerre biztosítja
Magyarország vonatkozásában az uniós jog érvényességét és jelenti egyben az átruházott, illetve közösen gyakorolt
hatáskörök korlátját.
[54] Az Alaptörvény Nemzeti Hitvallása, illetve E) cikk (2) bekezdése értelmezése révén, tekintettel az Alaptörvény E) cikk
(2)  bekezdésében felhívott nemzetközi szerződések egyike, az  EUSz 4.  cikk (2)  bekezdésére, az  Alkotmánybíróság
a  közös hatáskörgyakorlás két fő korlátját állapítja meg. Egyrészt a  közös hatáskörgyakorlás nem sértheti
Magyarország szuverenitását (szuverenitáskontroll), másrészt nem járhat az  alkotmányos önazonosság sérelmével
(identitáskontroll).
[55] Magyarország szuverenitása és alkotmányos önazonosságának tiszteletben tartása és védelme mindenkire
(így az  Európai Unió döntéshozatali mechanizmusában közreműködő Országgyűlésre és az  abban közvetlenül
résztvevő Kormányra is) kötelező, védelmének legfőbb letéteményese az Alaptörvény 24. cikk (1) bekezdése alapján
az Alkotmánybíróság.
[56] Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a  szuverenitás-, illetve az  identitáskontroll tárgya nem közvetlenül
az  uniós jogi aktus, illetve annak értelmezése, így annak érvényességéről vagy érvénytelenségéről, illetve
alkalmazásbeli elsőbbségéről sem nyilatkozik.
[57] A következőkben az  Alkotmánybíróság röviden kifejti a  szuverenitás-, illetve az  identitáskontroll tartalmát
az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdésével, illetve az  indítvány második kérdésének harmadik alpontjában megjelölt
konkrét alkotmányjogi problémával is összefüggésben.
[58] 7.1. A szuverenitáskontrollal kapcsolatosan az Alkotmánybíróság az alábbiakat jegyzi meg.
 [59] Az Alaptörvény B)  cikke értelmében Magyarországon a  közhatalom forrása a  nép, amely a  hatalmat választott
képviselői útján, és kivételesen közvetlenül gyakorolja. A  gyakorolt államhatalom nem korlátlan hatalom,
a parlament csak az Alaptörvény keretei között tevékenykedhet, hatalmának korlátait az Alaptörvény rendelkezései
határozzák meg [Vö. 2/1993. (I. 22.) AB határozat, ABH 1993, 33, 36.]. Mindaddig, amíg az  Alaptörvény B)  cikke
a  független, szuverén államiság elvét tartalmazza és a  közhatalom forrásaként a  népet jelöli meg, ezeket
a rendelkezéseket az E) cikk szerinti uniós klauzula nem üresítheti ki.
[60] Magyarország az  Európai Unióhoz történt csatlakozásával nem szuverenitásáról mondott le, hanem csak egyes
hatáskörök közös gyakorlását tette lehetővé, ennek megfelelően Magyarország szuverenitásának fenntartását
kell vélelmezni az  Európai Unió alapító szerződéseiben megállapított jogokhoz és kötelezettségekhez képest
további hatáskörök közös gyakorlásának megítélésekor (fenntartott szuverenitás vélelme). A  szuverenitás
az  Alaptörvényben a  hatáskörök végső forrásaként és nem hatáskörként került rögzítésre. Ezért a  hatáskörök
közös gyakorlása sem eredményezheti azt, hogy a  nép elveszíti végső ellenőrzési lehetőségét a  közhatalom (akár
közös, akár egyedi, tagállami formában megvalósuló) gyakorlása felett. Ezt támasztja alá az  Alaptörvény E)  cikk
(4)  bekezdésében írt országgyűlési elismerésre vonatkozó szabály, illetve kivételesen az  Alaptörvény XXIII.  cikk
(7) bekezdésében írt népszavazási jog gyakorlása.
[61] 7.2. A identitáskontrollal kapcsolatosan az Alkotmánybíróság az alábbiakat jegyzi meg.
 [62] Az EUSz 4.  cikk (2)  bekezdése értelmében „[a]z Unió tiszteletben tartja a  tagállamoknak a  Szerződések előtti
egyenlőségét, valamint nemzeti (alkotmányos) identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és
alkotmányos berendezkedésének, ideértve a regionális és helyi önkormányzatokat is.”
[63] Az alkotmányos identitás védelmét egyfajta, az egyenjogúság és kollegialitás alapelvein nyugvó, egymás kölcsönös
tisztelete mellett folytatott együttműködés keretében indokolt biztosítani az  EUB-vel, hasonlóan a  számos más
tagállam Alkotmánybírósága, illetve hasonló funkcióval bíró legfőbb bírósági fóruma által jelenleg is követett
gyakorlathoz.
[64] A magyar Alkotmánybíróság az alkotmányos identitás fogalma alatt Magyarország alkotmányos önazonosságát érti,
és tartalmát az Alaptörvény egésze, illetve egyes rendelkezései alapján, az Alaptörvény R) cikk (3) bekezdése szerint
azok céljával, a Nemzeti Hitvallással és történeti alkotmányunk vívmányaival összhangban, esetről-esetre bontja ki.
[65] Magyarország alkotmányos önazonossága nem statikus és zárt értékek jegyzéke, ugyanakkor több olyan fontos
összetevője kiemelhető példálódzó jelleggel, amelyek azonosak a  ma általánosan elfogadott alkotmányos
értékekkel: a  szabadságjogok, a  hatalommegosztás, a  köztársasági államforma, a  közjogi autonómiák tisztelete,
a vallásszabadság, a törvényes hatalomgyakorlás, a parlamentarizmus, a jogegyenlőség, a bírói hatalom elismerése,
a  velünk élő nemzetiségek védelme. Egyebek mellett ezek történeti alkotmányunk olyan vívmányai, amelyeken
az Alaptörvény és általa a magyar jogrendszer nyugszik.
[66] Az alkotmányos önazonosság védelme felmerülhet az  egyének életfeltételeit, főként az  alapjogok által védett
magánszférájukat és személyi, illetve szociális biztonságukat, továbbá önálló döntési felelősségüket befolyásoló
esetekben, továbbá Magyarország nyelvi, történelmi és a kulturális hagyományai érintettsége esetén.
[67] Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy Magyarország alkotmányos önazonossága olyan alapvető érték, amelyet
nem az Alaptörvény hoz létre, azt az Alaptörvény csak elismeri. Az alkotmányos önazonosságról ezért nemzetközi
szerződéssel sem lehet lemondani, attól csak a  szuverenitás, az  önálló államiság végleges megszűnése foszthatja
meg Magyarországot. Az alkotmányos önazonosság védelme ennek megfelelően mindaddig az Alkotmánybíróság
feladata marad, amíg Magyarország szuverenitással rendelkezik. Ebből következően a  szuverenitás és
az  alkotmányos önazonosság számos ponton érintkezik egymással, így a  rájuk vonatkozó két kontrollt egyes
esetekben egymásra tekintettel kell elvégezni.
[68] 7.3. Az  Alkotmánybíróság az  Európai Unió vonatkozásában harmadik országok állampolgárainak áthelyezésével
kapcsolatban feltett indítványozói kérdést a jelen, Alaptörvény értelmezésére irányuló eljárás keretében az alábbiak
szerint tudja megválaszolni.
[69] Amennyiben valószínűsíthető, hogy az  Alaptörvény E)  cikk (2)  bekezdésén alapuló hatáskörgyakorlás folytán
sérül az  emberi méltóság, más alapvető jog, Magyarország szuverenitása (ideértve az  általa átadott hatáskörök
terjedelmét is), illetve történeti alkotmányán alapuló önazonossága, az Alkotmánybíróság erre vonatkozó indítvány
alapján, hatáskörei gyakorlása során vizsgálhatja, hogy a vélt sérelem valóban fennáll-e.
[70] 8. A határozatot az Abtv. 44. § (1) bekezdésének első mondata alapján közzé kell tenni a Magyar Közlönyben.
Budapest, 2016. november 30. Dr. Sulyok Tamás s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke