text:
1123/F/2010. AB végzés.  Az Alkotmánybíróság hatásköri összeütközés megszüntetése iránti indítvány alapján meghozta az alábbi
v é g z é s t: Az Alkotmánybíróság a hatásköri összeütközés megszüntetésére és az eljáró szerv kijelölésére irányuló indítványt visszautasítja.
A Békéscsabai Rendőrkapitányság (a továbbiakban:
rendőrhatóság) a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény
(a továbbiakban: Ket.) hatálya alá tartozó eljárásban a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (a továbbiakban: Kkt.) 20. § (1) bekezdés h) pontja alapján közigazga
tási bírságot szabott ki az ügyfél terhére. Mivel az ügyfél a
bírságot nem fizette meg, a rendőrhatóság végzéssel elrendelte a határozat végrehajtását. Tekintettel arra, hogy a
közigazgatási bírság a Kkt. 48. § (5) bekezdése szerint
adók módjára behajtandó köztartozásnak minősül, a rendőrhatóság az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) 146. § (2) bekezdése, valamint
161. §-a alapján a végrehajtás foganatosítása érdekében
megkereste Budapest főváros önkormányzatának főjegyzőjét, mint adóhatóságot. Ezt követően az ügyfél részletfizetés engedélyezése iránti kérelmet nyújtott be a rendőrhatósághoz.
A rendőrhatóság a kérelmet áttette az adóhatósághoz.
Az adóhatóság megállapította, hogy a kérelem elbírálására
nem rendelkezik hatáskörrel, mivel az Art. 161. § (9) bekezdése kimondja, hogy az adók módjára behajtandó köztartozásra az adóhatóság fizetési könnyítést nem engedélyezhet. Ezért a kérelmet visszaküldte a rendőrhatósághoz.
A rendőrhatóság az Országos Rendőrfőkapitányság Közlekedésrendészeti Főosztályának (a továbbiakban: ORFK)
állásfoglalását kérte az ügyben. Az ORFK állásfoglalásában kifejtette, hogy az Art. 4. §-ának (2) bekezdése alapján
a végrehajtás tekintetében az Art. rendelkezéseit kell alkalmazni azokra a köztartozásokra, amelyekre a törvény
az adók módjára történő behajtást rendeli el. A közigazgatási bírság behajtására az Art. – és nem a Ket. végrehajtásról szóló VIII. fejezetének – a szabályait kell alkalmazni.
Mivel a Ket. 135. §-a nem alkalmazható, a részletfizetés
engedélyezésére irányuló kérelem elbírálására a rendőrhatóságnak nincs hatásköre, a kérelmet az adóhatóságnak
kell elbírálnia és az Art. 161. § (9) bekezdése alapján el
kell utasítania azt. Ezt követően az adóhatóság megkereste
a Közép-magyarországi Regionális Államigazgatási Hivatalt.
Az államigazgatási hivatal megállapította, hogy a részletfizetési kérelem elbírálása tárgyában negatív hatásköri
összeütközés keletkezett a rendőrhatóság és az adóhatóság
között. Erre tekintettel – az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.)
50. §-ára hivatkozással – az ügy iratanyagát a szükséges
intézkedés megtétele céljából megküldte az Alkotmánybíróságnak, mivel szerinte az adóhatóság feltehetően tévedésből fordult az államigazgatási hivatalhoz.
Az Abtv. 50. §-a a következőképpen rendelkezik: „50. § (1) Ha – a bíróságok kivételével – az állami szervek között, továbbá az önkormányzatok között, illetőleg
az önkormányzat és – a bíróságok kivételével – az állami
szervek között hatásköri összeütközés merül fel ezek a
szervek az Alkotmánybíróságnál indítványozhatják a hatásköri összeütközés megszüntetését.
(2) Az Alkotmánybíróság – az indítványozó meghallgatása nélkül – dönt arról, hogy a felmerült vitában mely
szervnek van hatásköre, és kijelöli az eljárásra kötelezettet.”
Az Alkotmánybíróság 710/F/1994. AB végzésében kimondta: „Az Abtv. idézett rendelkezése általános szabályt
állapít meg az állami szervek és az állami szervek és önkormányzatok között keletkezett hatásköri összeütközés
megszüntetésére, ami azt jelenti, hogy amennyiben törvény valamely ügyre nézve ettől eltérően rendelkezik, a
hatásköri vita eldöntésére az adott ügyre vonatkozó speciális törvényi szabályokat kell alkalmazni.” (ABH 1994,
964–965.)
Az Alkotmánybíróságnak tehát ebben az ügyben azt
kellett vizsgálnia, hogy van-e olyan törvényi rendelkezés,
amely a negatív hatásköri összeütközés megszüntetését és
az eljáró szerv kijelölését más szerv hatáskörébe utalja.
Az eljárás tárgyát képező hatásköri összeütközés a Ket.
hatálya alá tartozó közigazgatási hatósági ügyben keletkezett.
A Ket. 12. § (2) bekezdése alapján közigazgatási hatósági ügy minden olyan ügy, amelyben a közigazgatási hatóság az ügyfelet érintő jogot vagy kötelességet állapít
meg, adatot, tényt vagy jogosultságot igazol, hatósági
nyilvántartást vezet vagy hatósági ellenőrzést végez. A hatósági ügyek közül csak azokra az eljárásokra nem terjed
ki a Ket. hatálya, amelyeket a Ket. 13. § (1) bekezdése kivett eljárássá minősít. A Ket 13. § (2) bekezdés b) pontja
alapján, ha törvény az ügyfajtára nézve eltérő szabályokat
nem állapít meg a Ket. rendelkezéseit kell alkalmazni az
államháztartás javára teljesítendő, törvényben meghatározott, illetve a Közösségek költségvetésével megosztásra
kerülő kötelező befizetésekkel és a központi költségvetés,
valamint az elkülönített állami pénzalap terhére jogszabály alapján juttatott támogatással összefüggő eljárásokban. E rendelkezést figyelembe véve az adóhatósági eljárások is a Ket. hatálya alá tartozó eljárások azzal, hogy
adóhatósági ügyekben a Ket. szabályai másodlagosak, akkor alkalmazandók, ha az Art. valamely eljárási kérdésben
eltérő rendelkezést nem tartalmaz.
A hatálya alá tartozó hatósági ügyekben keletkezett hatásköri vita eldöntésének módját a Ket. szabályozza:
„24. § (1) A Fővárosi Ítélőtábla a hatásköri vitában az
ügyfél vagy a hatóság kérelmére soron kívül nemperes eljárásban dönt.
(2) A Fővárosi Ítélőtábla határozata ellen fellebbezésnek nincs helye.”
Ez a szabály a végrehajtási eljárás során keletkezett hatásköri viták eldöntésére is irányadó, mert a Ket. 126. §
(1) bekezdése kimondja, hogy a végrehajtásról szóló VII.
fejezetben szabályozott eltérésekkel a Ket. szabályai a
végrehajtási eljárás során is alkalmazandók.
Tekintettel arra, hogy a hatásköri vita eldöntésének a
Ket. 24. §-ában megállapított szabályaitól eltérő szabályt
sem a Ket. VIII. fejezete, sem az Art. nem tartalmaz, az eljárás tárgyát képező ügyben a hatásköri vita eldöntése a
Fővárosi Ítélőtábla hatáskörébe tartozik.
Így az Alkotmánybíróság a negatív hatásköri összeütközés megszüntetésére és az eljáró szerv kijelölésére hatáskörrel nem rendelkezik.
Az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak
közzétételéről szóló, többször módosított és egységes
szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK
2009. január, 3.) 29. § b) pontja alapján az Alkotmánybíróság érdemi vizsgálat nélkül visszautasítja az indítványt, ha
az eljárásra nincs hatásköre. Ezért az Alkotmánybíróság az
indítványt visszautasította.
Az Abtv. 23. § (2) bekezdése kimondja, hogy az Alkotmánybíróság a hatáskörébe nem tartozó ügyre vonatkozó
indítványt az arra hatáskörrel rendelkező szervhez átteszi.
Tekintettel arra, hogy a hatásköri vita eldöntését nem
a Ket. 24. §-a alapján arra jogosult kezdeményezte, az
Alkotmánybíróság az áttételt mellőzte.
Budapest, 2010. október 18. Dr. Kiss László s. k., Dr. Kovács Péter s. k.,
alkotmánybíró alkotmánybíró


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
164/2012. (HK 7.) HVKF parancsa névhasználatról.
A honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint
a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről
szóló 2011. évi CXIII. törvény 46. § (5) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján a Budapest Hungária körút
9–11. szám alatt található MH Ludovika Zászlóalj, valamint a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és
Honvédtisztképző Kar épületének névhasználatáról az
alábbi
parancsot adom ki: (1) A névadó emlékének fenntartása céljából engedélyezem, hogy a Budapest Hungária körút 9–11. szám alatt
található MH Ludovika Zászlóalj, valamint a Nemzeti
Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Kar objektuma 2012. április 24-én felvegye a Zrínyi
Miklós Laktanya és Egyetemi Campus nevet. A továbbiakban Budapest, Hungária körút 9–11. szám alatt található
objektum új neve: Zrínyi Miklós Laktanya és Egyetemi
Campus
(2) Hatályát veszti a 161/2012. (HK 7.) HVKF parancs.
Dr. Benkő Tibor vezérezredes s. k.,
Honvéd Vezérkar főnöke


text:
57/2015. (XII. 22.) MNB rendelete az anticiklikus tőkepuffer képzésének feltételeiről és az anticiklikus tőkepufferráta mértékéről.
A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2013. évi CXXXIX. törvény 171.  § (1)  bekezdés k)  pont kb)  alpontjában kapott felhatalmazás
alapján, a  Magyar Nemzeti Bankról szóló 2013. évi CXXXIX. törvény 4.  § (7)  bekezdésében meghatározott feladatkörömben
eljárva a következőket rendelem el:
1. § (1) E  rendelet hatálya a  Magyarországon székhellyel rendelkező, a  hitelintézetekről és a  pénzügyi vállalkozásokról
szóló 2013. évi CCXXXVII. törvény (a  továbbiakban: Hpt.) szerint intézményspecifikus anticiklikus tőkepuffer
képzésére kötelezett hitelintézetre, és a  befektetési vállalkozásokról és az  árutőzsdei szolgáltatókról, valamint
az  általuk végezhető tevékenységek szabályairól szóló 2007. évi CXXXVIII. törvény (a  továbbiakban: Bszt.) szerint
intézményspecifikus anticiklikus tőkepuffer képzésére kötelezett befektetési vállalkozásra (a  továbbiakban együtt:
intézmény) terjed ki.
(2) E  rendelet hatálya nem terjed ki a  pénzügyi közvetítőrendszer felügyeletével kapcsolatos feladatkörében eljáró
Magyar Nemzeti Bank által a  Bszt. 110/B.  § (8)  bekezdése alapján az  intézményspecifikus anticiklikus tőkepuffer
képzése alól mentesített befektetési vállalkozásra.
2. § (1) Az intézmény a Hpt. 87. § (3) bekezdése, illetve a Bszt. 110. § (3) bekezdése szerinti, a tárgynegyedévre vonatkozó
intézményspecifikus anticiklikus tőkepufferrátát a tárgynegyedévre vonatkozóan
a) az  intézmények 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti felügyeleti adatszolgáltatása
tekintetében végrehajtás-technikai standardok megállapításáról szóló 2014. április 16-i 680/2014/EU
bizottsági végrehajtási rendeletben meghatározott lényeges (jelentős) hitelkockázati tőkekövetelmények és
b) az e rendeletben és az egyes országok kijelölt hatóságai által megállapított anticiklikus tőkepufferráták
figyelembevételével számítja ki.
(2) Az intézmény a Hpt. 87. § (2) bekezdése, illetve a Bszt. 110. § (2) bekezdése szerinti, a tárgynegyedévre vonatkozó
intézményspecifikus anticiklikus tőkepuffert
a) az (1) bekezdés alapján számított intézményspecifikus anticiklikus tőkepufferráta és
b) a  tárgynegyedévre vonatkozó, a  680/2014/EU bizottsági végrehajtási rendeletben meghatározott teljes
kockázati kitettségérték
figyelembevételével számítja ki. 3. § A  Bszt. 110/B.  § (2)  bekezdése alapján az  összevont alapú felügyelet hatálya alá tartozó befektetési vállalkozás
az intézményspecifikus anticiklikus tőkepuffert összevont alapon képzi.
4. § A Magyarországon lévő féllel szembeni kitettségekre vonatkozó anticiklikus tőkepufferráta mértéke 0 százalék.
5. § Azon harmadik országokban lévő féllel szembeni kitettségek esetében, amelyeknél ezen kitettségek szerinti
harmadik országok kijelölt hatósága vagy e rendelet nem állapít meg eltérő anticiklikus tőkepufferrátát, 0 százalékos
anticiklikus tőkepufferráta alkalmazandó.
6. § Ez a rendelet 2016. január 1-jén lép hatályba.
Dr. Matolcsy György s. k.,
 a Magyar Nemzeti Bank elnöke


text:
7/2014. (II. 27.) KIM utasítása az „Erzsébet tér ünnepélyes átadása” kiemelt fontosságú rendezvénnyé történő minősítéséről.
1. A nemzeti ünnepek, valamint a kiemelkedő fontosságú rendezvények előkészítésének és lebonyolításának rendjéről
szóló 1137/2010. (VII. 1.) Korm. határozat 1. pont f ) alpontjában biztosított feladatkörömben eljárva
2014. március 30. napját, az „Erzsébet tér ünnepélyes átadását”
kiemelt fontosságú rendezvénnyé minősítem. 2. Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba, és 2014. április 30-án hatályát veszti.
Dr. Navracsics Tibor s. k.,
 közigazgatási és igazságügyi miniszter


text:
286/B/2010. AB végzés.  Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének és nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítására irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság a Polgári Perrendtartásról szóló
1952. évi III. törvény 206. § (1) bekezdése és a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV törvény 78. §
(2)–(3) bekezdései alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére, valamint nemzetközi szerződésbe ütközésük megállapítására irányuló indítványt
visszautasítja.
1. Az Alkotmánybírósághoz érkezett indítványában az
indítványozó a Polgári Perrendtartásról szóló 1952. évi
III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 206. § (1) bekezdése és a
Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV törvény
(a továbbiakban: Btk.) 78. § (2)–(3) bekezdései alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését
valamint nemzetközi szerződésbe ütközésük kimondását
kezdeményezte. Az indítványozó állítása szerint a táma
dott rendelkezések az Alkotmánynak a jogállamiság klauzuláját tartalmazó 2. § (1) bekezdésébe, a nemzetközi jog
és a belső jog összhangját biztosító 7. § (1) bekezdésébe,
illetve a tisztességes eljárás követelményét garantáló 57. §
(1) bekezdésébe ütköznek. Az Alkotmány 7. § (1) bekezdésének felhívása mellett hivatkozott továbbá arra, hogy
megjelölt szabályok sértik az 1993. évi XXXI. törvénnyel
kihirdetett az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt
Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 6. cikkének
1. bekezdését.
Az indítványozó azt kifogásolta, hogy a Pp. és a Btk. vitatott normái fellazítják a perbeli bizonyítás rendjét, mert a
szabad bizonyítás konstrukciója nem más, mint a bírói,
ügyészi önkény és korrupció melegágya. Általánosságban
kifogásolta továbbá, hogy az ítélkezési tevékenység része
a bírónak biztosított „meggyőződés”.
2. Az indítvány érdemi elbírálásra alkalmatlan. 2.1. Az Alkotmánybíróság korábbi döntéseiben pontosan meghatározta az érdemi elbírálásra alkalmas indítványok minimális tartalmi és formai kellékeit. Számos alkalommal kimondta, hogy az indítványnak meg kell felelnie
az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 22. § (2) bekezdésében meghatározott általános követelményeknek. Abban pontosan meg
kell jelölni a támadott rendelkezést, az Alkotmány megfelelő rendelkezését, a kérelem alapjául szolgáló okot (azt,
hogy az Alkotmány egyes rendelkezéseit a vitatott jogszabály – alkotmányossági szempontból – miért és mennyiben sérti). Határozott kérelmet kell tartalmaznia a vitatott
rendelkezés alkotmányellenességének megállapítására
[összefoglalóan: pl. 31/2007. (V. 30.) AB határozat, ABH
2007, 368, 381–382.].
Az 1405/B/1997. AB határozatban összefoglalóan rámutatott arra is, hogy a jogszabályokat teljes egészükben,
vagy általánosságban, jogintézmények lebontására átfogóan irányulóan támadó indítványok érdemi elbírálásra alkalmatlanok (ABH 2006, 1081, 1088). Az indítványok elbírálásakor töretlenül irányadó az az elv is, hogy „a vizsgálat tárgyát képező egyes rendelkezések alkotmányossága
általában értékelhetetlen a jogszabály környezetéből, a
szövegösszefüggésekből kiragadva. Az elszigetelt vizsgálat eredménye más összefüggésekbe helyezve érvényét
vesztheti. [Így foglalt állást az Alkotmánybíróság a
16/1991. (IV. 20.) AB határozatban, ABH 1991, 58, 60.]”
(914/B/ 2006 AB határozat, ABH 2007, 2067–2068.)
2.2. Az indítványozó általánosságban azt kifogásolta,
hogy a perjogok bizonyítási rendszere a szabad bizonyítás
elvét követi, s hogy döntési folyamatnak eleme lehet – a
jogszabályok alapján kialakult – ügyészi, bírói meggyőződés. A támadott rendelkezések és az Alkotmány megjelölt
szakaszai közötti kapcsolatra vonatkozó okfejtést, alkotmányossági szempontú érvelést az indítvány nem tartalmaz. Mindemellett megállapítandó, hogy a Btk. támadott
rendelkezései semmiféle, a bizonyítás menetére, a bizonyítás rendjére, a bizonyítékok értékelésére vonatkozó
szabályt nem tartalmaznak; a törvénynek jelenleg nincs is
ilyen paragrafusszám alatt hatályos rendelkezése.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint érdemi vizsgálat nélkül visszautasítja azokat az indítványokat,
amelyek nem felelnek meg az Abtv. által támasztott követelményeknek (pl. 472/B/2000. AB végzés, ABH 2001,
1655.; 630/B/2003. AB végzés, ABH 2004, 2113, 2114.).
Az Abtv. 21. § (3) bekezdése megállapítja továbbá azon
lehetséges indítványozók körét, akik az Abtv. 44. §-a szerint valamely jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközésének alkotmányossági vizsgálatát kezdeményezhetik. Az
indítványozó nem tartozik az itt felsoroltak közé, ilyen indítvány előterjesztésére tehát nem jogosult.
A kifejtettekre figyelemmel az Alkotmánybíróság az
Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, módosított és egységes szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK 2009. január, 3.)
29. § c) pontja és d) pontjának utolsó fordulata, illetve
f) pontja alapján az indítványt visszautasította.
Budapest, 2010. április 20. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
218/2016. (VI. 24.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII.  törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Holló Szabolcs
Szilárdot 2016. július 1. napjától határozatlan időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2016. június 13. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
153/2010. (III. 11.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2010. március 4-én megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továb biak ban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva a dr. F. J. és dr. G. K. magánszemélyek által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Nádor u. 2.; levélcím: 1903 Budapest,
Pf. 314; fax: 06-1-441-1729).
Indokolás I. A beadványozók 2010. február 11-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtották be az Országos Választási
Bizottsághoz az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továb biak ban: Nsztv.)
2. §-a szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e azzal, hogy az Országgyűlés törvényt alkosson arról, hogy az Alkotmánybíróság tagja nem lehet rektor,
rektor-helyettes, dékán, dékán-helyettes, tanszékvezető?”
Az Nsztv. 13. § (1) bekezdése alapján a népszavazásra feltett konkrét kérdést úgy kell megfogalmazni, hogy arra
egyértelműen lehessen válaszolni. A népszavazásra feltenni kívánt kérdés sem a választópolgár, sem a jogalkotó
számára nem egyértelmű, mivel nem állapítható meg egyértelműen, hogy az Alkotmánybíróság tagjaira jelenleg
érvényes összeférhetetlenségi szabályokat mennyiben érintené. Az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi
XXXII. törvény 9. § (1) bekezdése ugyanis jelenleg sem engedi meg, hogy az Alkotmánybíróság tagja a kérdésben
megjelölt tisztségeket viselje. A választópolgár számára a kérdés ezáltal megtévesztő, azt a téves látszatot kelti, mintha
jelenleg nem lenne ilyen szabályozás.
A fent leírtak miatt az Nsztv. 10. § c) pontja alapján, mivel a kérdés megfogalmazása nem felel meg a törvény ben foglalt
feltételeknek, a testület az aláírásgyűjtő ív mintapéldánya hitelesítésének megtagadásáról döntött.
II. A határozat az 1989. évi XXXII. törvény 9. § (1) bekezdésén, az Nsztv. 2. §-án, 10. § c) pontján, 13. § (1) bekezdésén,
a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén alapul.
Dr. Szigeti Péter s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
1250/2016. (V. 27.) Korm. határozata a 2016. évre szóló Országos Hulladékgazdálkodási Közszolgáltatási Tervről.
1. A Kormány
a) az Országos Hulladékgazdálkodási Közszolgáltatási Tervre vonatkozó részletes szabályokról szóló
68/2016. (III. 31.) Korm. rendelet 4. §-a alapján elfogadja a 2016. évre szóló Országos Hulladékgazdálkodási
Közszolgáltatási Tervet (a továbbiakban: OHKT) és elrendeli annak közzétételét a  Kormány hivatalos
honlapján (www.kormany.hu), valamint a Koordináló szerv (NHKV Nemzeti Hulladékgazdálkodási Koordináló
és Vagyonkezelő Zártkörűen Működő Részvénytársaság) honlapján (https://nhkv.hu/);
b) felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert az OHKT végrehajtására.
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: folyamatos
2. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1270/2014. (IV. 24.) Korm. határozata az Andrássy Gyula Budapesti Német Nyelvű Egyetem támogatása érdekében a rendkívüli kormányzati intézkedésekre szolgáló tartalékból történő előirányzat-átcsoportosításról.
A Kormány az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 21. § (6) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva
az  Andrássy Gyula Budapesti Német Nyelvű Egyetem képzési kínálatának fejlesztése érdekében 50,0 millió forint
egyszeri átcsoportosítását rendeli el elszámolási, a fel nem használt rész tekintetében visszatérítési kötelezettséggel
a  Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről szóló 2013. évi CCXXX. törvény (a  továbbiakban: Kvtv.)
1. melléklet XI. Miniszterelnökség fejezet, 17. Rendkívüli kormányzati intézkedések cím terhére, a Kvtv. 1. melléklet
XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 2. Normatív finanszírozás
alcím, 2. Nem állami felsőoktatási intézmények támogatása jogcímcsoport javára az 1. melléklet szerint.
Az átcsoportosítás tekintetében:
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal Az elszámolás és a visszatérítési kötelezettség tekintetében:
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2015. június 30.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
79/2009. (IX. 30.) OGY határozata az Országos Rádió és Televízió Testület 2008. tevékenységéről szóló beszámoló elfogadásáról.
Az Országgyűlés elfogadja az Országos Rádió és Televízió Testület 2008. évi tevékenységéről szóló beszámolót.
Dr. Katona Béla s. k.,
az Országgyűlés elnöke


text:
2012. CLXXXIII. törvény a Költségvetési Tanács elnöke vagyonnyilatkozat-tételéről.
1. § A Magyarország gazdasági stabilitásáról szóló 2011. évi CXCIV. törvény a következő 19/A. §-sal egészül ki:
„19/A. § (1) A Tanács elnöke az országgyűlési képviselőkkel azonos módon, azonos tartalommal és gyakorisággal tesz
vagyonnyilatkozatot. Az évenkénti vagyonnyilatkozatot a kötelezettség esedékessé válásának évében az azt
megelőző év december 31-ei állapotára vonatkozóan, a kinevezéskor, illetve megbízatása megszűnésekor esedékes
vagyonnyilatkozatot a kinevezés, illetve a megbízatás megszűnése napjának állapotára vonatkozóan kell megtennie.
Saját vagyonnyilatkozatához csatolni köteles a vele közös háztartásban élő házas- vagy élettársának, valamint
gyermekeinek (hozzátartozó) az országgyűlési képviselők vagyonnyilatkozatával azonos tartalmú
vagyonnyilatkozatát. (2) A vagyonnyilatkozat-tétel elmulasztása esetén – a vagyonnyilatkozat benyújtásáig – a Tanács elnöke tisztségét
nem gyakorolhatja, javadalmazásban nem részesül. A törvényt az Országgyűlés a 2012. november 26-i ülésnapján fogadta el.
(3) A vagyonnyilatkozatot az Országgyűlés mentelmi, összeférhetetlenségi, fegyelmi és mandátumvizsgáló ügyekkel
foglalkozó állandó bizottsága (a továbbiakban: mentelmi bizottság) tartja nyilván. A vagyonnyilatkozattal kapcsolatos
eljárást bárki kezdeményezheti a mentelmi bizottság elnökénél. Az eljárásra az országgyűlési képviselők
vagyonnyilatkozatával kapcsolatos eljárásra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni.” 2. § (1) Ez a törvény a kihirdetését követő napon lép hatályba.
(2) A Tanács elnöke első ízben 2013. január 31-ig tesz vagyonnyilatkozatot.
Áder János s. k., Lezsák Sándor s. k.,
köztársasági elnök az Országgyűlés alelnöke


text:
413/2013. (XI. 14.) Korm. rendelete a Miskolci Zenepalota Korlátolt Felelősségű Társaság stratégiailag kiemelt jelentőségű gazdálkodó szervezetté minősítéséről.
A Kormány a  csődeljárásról és a  felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény 84/A.  § (2)  bekezdés a)  pontjában kapott
felhatalmazás alapján, az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § A Kormány a  Miskolci Zenepalota Korlátolt Felelősségű Társaság (Cg. 10-09-030155, székhely: 3300 Eger, Kossuth
Lajos utca 6.) gazdasági társaságot (a továbbiakban: Társaság) a  csődeljárásról és a  felszámolási eljárásról szóló
1991.  évi XLIX. törvény (a továbbiakban: Cstv.) 65.  §-a alapján stratégiailag kiemelt jelentőségű gazdálkodó
szervezetté minősíti.
2. § A Kormány – figyelemmel a  Cstv. 65.  §-ra – megállapítja, hogy a Társaság, mint stratégiailag kiemelt jelentőségű
gazdálkodó szervezet vonatkozásában a Cstv. 65–67. §-át is alkalmazni kell.
3. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1189/2019. (IV. 5.) Korm. határozata a Magyar Kézilabda Szövetség 2019. működési támogatásának biztosításáról, valamint a kézilabda sportág kiemelt fejlesztéseinek támogatásáról.
A Kormány
 1. a  kézilabda sportág kiemelt jelentőségére figyelemmel egyetért a  Magyar Kézilabda Szövetség (a  továbbiakban:
Szövetség) 2019. évi szakmai programjának és a hosszú távú sportágfejlesztési stratégiájának a  támogatásával, és
ennek keretében
a) a Szövetség
aa) 2019. évi szakmai feladataihoz és azzal összefüggő működési költségeihez,
ab) határon túli magyar kézilabdasport fejlesztési feladatainak támogatásához,
b) a Szövetség által koordinált kiemelt fejlesztések sportcélú infrastruktúra-feltételeinek biztosításához, valamint
c) a Szövetség egyes tagszervezeteinek konszolidációjára
nyújtandó költségvetési támogatás biztosításával;
2. az  államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a  továbbiakban: Áht.) 33.  § (1)  bekezdésében biztosított
jogkörében eljárva a  Magyarország 2019. évi központi költségvetéséről szóló 2018. évi L. törvény
(a továbbiakban: Kvtv.) 1. melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok
cím, 23. Sporttevékenység támogatása alcímet a 36. Magyar Kézilabda Szövetség szakmai feladatainak támogatása
jogcímcsoporttal egészíti ki;
Felelős: pénzügyminiszter
Határidő: azonnal 3. felhívja a pénzügyminisztert, hogy az emberi erőforrások minisztere bevonásával gondoskodjon az 1. pont a) alpont
aa)  pontja szerinti támogatási cél megvalósításához szükséges 1 680 000 000 forint központi költségvetési forrás
rendelkezésre állásáról a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű
előirányzatok cím, 23. Sporttevékenység támogatása alcím, 36. Magyar Kézilabda Szövetség szakmai feladatainak
támogatása jogcímcsoport javára;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
 4. felhívja a  pénzügyminisztert, hogy az  emberi erőforrások minisztere bevonásával gondoskodjon az  1.  pont
a) alpont ab) pontja szerinti támogatási cél megvalósításához szükséges 220 000 000 forint központi költségvetési
többletforrás rendelkezésre állásáról a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti
kezelésű előirányzatok cím, 23. Sporttevékenység támogatása alcím, 5. Országos sportági szakszövetségek
akadémia rendszerének kialakítása, továbbá az MLSZ feladatainak támogatása jogcímcsoport javára;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
 5. egyetért azzal, hogy az  egyes kiemelt sportcélú fejlesztési beruházások forrásszükségletének biztosításáról szóló
1801/2016. (XII. 20.) Korm. határozat (a  továbbiakban: Korm. határozat) 1.  mellékletében foglalt táblázat alapján
a „Hévízi kézilabda fejlesztése” megnevezésű fejlesztésre biztosított, ugyanakkor fel nem használt és a  központi
költségvetés részére visszafizetett 500 000 000 forint az 1. pont b) alpontja szerinti támogatási cél megvalósításához
kerüljön felhasználásra;
6. az  Áht. 33.  § (2)  bekezdésében biztosított jogkörében eljárva 500 000 000 forint egyszeri átcsoportosítását
rendeli el a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű előirányzatok
cím, 24. Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcím, 40. Egyedi sportlétesítmény-fejlesztések támogatása
jogcímcsoport terhére, a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű
előirányzatok cím, 24. Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcím, 11. Sportlétesítmények fejlesztése és
fenntartása jogcímcsoport, 2. Állami, önkormányzati és egyéb sportlétesítmények fejlesztése, fenntartása jogcím
javára, az 1. melléklet szerint;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
 7. felhívja a pénzügyminisztert, hogy az emberi erőforrások minisztere bevonásával gondoskodjon az 1. pont b) alpontja
szerinti támogatási cél megvalósításához – az 5. pont szerinti forráson felül – szükséges 633 157 776 forint központi
költségvetési többletforrás rendelkezésre állásáról a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet,
20. Fejezeti kezelésű előirányzatok cím, 24. Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcím, 11. Sportlétesítmények
fejlesztése és fenntartása jogcímcsoport, 2. Állami, önkormányzati és egyéb sportlétesítmények fejlesztése, fenntartása
jogcím javára;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
 8. felhívja a  pénzügyminisztert, hogy az  emberi erőforrások minisztere bevonásával gondoskodjon az  1.  pont
c)  alpontja szerinti támogatási cél megvalósításához szükséges 300 000 000 forint központi költségvetési
többletforrás rendelkezésre állásáról a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20.  Fejezeti
kezelésű előirányzatok cím, 23. Sporttevékenység támogatása alcím, 29. Sportági fejlesztési koncepciók
megvalósításával összefüggő feladatok támogatása jogcímcsoport javára;
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
 9. felhívja az  emberi erőforrások miniszterét, hogy a  3. és 4.  pont alapján biztosított forrás terhére a  Szövetség
részére, a  6. és 7.  pont alapján biztosított forrás terhére a  2.  mellékletben foglalt táblázat 2–17. sorában felsorolt
szervezetek részére, továbbá a 8. pont alapján biztosított forrás terhére a 2. mellékletben foglalt táblázat 18. sorában
meghatározott szervezet részére adjon ki támogatói okiratot, elszámolási kötelezettség, a  fel nem használt
támogatási összeg tekintetében pedig visszafizetési kötelezettség rögzítésével;
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: a 3–4. és a 6–8. pont teljesülését követően azonnal
10. visszavonja a Korm. határozat 1. mellékletében foglalt táblázat „Hévízi kézilabda fejlesztése” megnevezésű sorát.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1566/2018. (XI. 10.) Korm. határozata a Debreceni Egyetem vagyonkezelésében lévő földterületek értékesítésével kapcsolatos intézkedésekről és egyes földrészletek beruházási célterületté nyilvánításáról.
A Kormány a  Debreceni Egyetem vagyonkezelésében lévő, a  Debrecen megyei jogú város külterületén található földrészletek
beruházási célterületté nyilvánításáról szóló 1147/2018. (III. 26.) Korm. határozatban szereplő állami ingatlanok Debrecen Megyei
Jogú Város Önkormányzata részére történő értékesítése érdekében
 1. felhívja az  agrárminisztert, hogy a  Nemzeti Földalapkezelő Szervezet (a  továbbiakban: NFA) útján gondoskodjon
a Magyar Állam tulajdonában, a Debreceni Egyetem vagyonkezelésében lévő, az 1. melléklet szerinti földterületek
Debrecen Megyei Jogú Város Önkormányzata (a  továbbiakban: Önkormányzat) részére történő, értékbecsléssel
alátámasztott, csereingatlan biztosításának céljából történő értékesítéséről;
Felelős: agrárminiszter
Határidő: 2018. november 15. 2. felhívja a  pénzügyminisztert, hogy az  1.  pontban foglaltak végrehajtását követően gondoskodjon az  1.  melléklet
szerinti földterületek értékesítéséből származó bevétellel azonos összegű forrás biztosításáról a Debreceni Egyetem
részére az  e  földterületeken végzett tevékenység, valamint az  ott lévő oktatási és kutatási infrastruktúra más,
a Debreceni Egyetem vagyonkezelésében lévő helyszínre történő áttelepítése és a mezőgazdasági gyakorlati képzés
fejlesztése érdekében;
Felelős: pénzügyminiszter
Határidő: az 1. pont végrehajtását követően haladéktalanul
3. a  termőföld védelméről szóló 2007. évi CXXIX. törvény 11.  § (2) és (3)  bekezdésében foglaltakra figyelemmel,
a  Debreceni Egyetem Tudományos, Technológiai Innovációs Ipari Parkjának bővítése, fejlesztése érdekében
beruházási célterületté nyilvánítja a  Debrecen külterület 0182/6 helyrajzi számú – az  Önkormányzat által nem
igényelt – 200 000 m2-es földrészletet, valamint ezen földrészletből a  telekalakítási eljárásban hozott döntés
véglegessé válását követően kialakított földrészleteket;
4. felhívja az  agrárminisztert, hogy az  NFA útján gondoskodjon a  más célú hasznosításhoz és a  telekalakításhoz
szükséges tulajdonosi hozzájárulás megadásáról a  vagyonkezelő részére, a  3.  pont szerinti állami tulajdonú
földrészletek más célú hasznosítása érdekében;
Felelős: agrárminiszter
Határidő: azonnal 5. felhívja az agrárminisztert, hogy az NFA útján tegye meg a szükséges intézkedéseket a Debrecen külterület 0311/3,
0311/154 és 0319/2 helyrajzi számú ingatlanok Debreceni Egyetem vagyonkezelésébe adása érdekében;
Felelős: agrárminiszter
Határidő: Birtokpolitikai Tanács döntését követően azonnal
6. felhívja az  emberi erőforrások miniszterét, hogy gondoskodjon arról, hogy a  Debreceni Egyetem a  2.  pontban
foglaltak szerinti forrást az  1.  melléklet szerinti földterületeken végzett agrároktatási és -kutatási tevékenység,
valamint oktatási és kutatási infrastruktúra áttelepítésére és fejlesztésére fordítsa, beleértve a  3.  pont szerinti más
célú hasznosítással kapcsolatos földvédelmi járulék megfizetését is.
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: a 2. pont végrehajtását követően
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
87/B/2004. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára, valamint mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványok tárgyában meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm.
rendelet egésze, 27. § (1)–(3) bekezdése és 28. §-a alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványokat elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm.
rendelettel összefüggésben mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására irányuló indítványt
elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm.
rendelet 27. § (4)–(8) bekezdése, valamint 28. §-a 2009.
április l-ig hatályos szövege alkotmányellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványok tárgyában az eljárást megszünteti.
4. Az Alkotmánybíróság egyebekben az indítványokat
visszautasítja. I n d o k o l á s
I. 1. Az Alkotmánybírósághoz több indítvány érkezett az
egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból
történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló
43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr.)
27. §-a, 28. §-a, illetőleg az ezt módosító, az egészségügyi
szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.)
Korm. rendelet módosításáról szóló 293/2002. (XII. 27.)
Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr1.) 15. §-a, valamint az
egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból
történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló
43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet módosításáról szóló
264/2003. (XII. 24.) Korm. rendelet (a továbbiakban:
Kr2.) 12. § (1) és (2) bekezdése alkotmányellenességének
megállapítására és megsemmisítésére.
Az Alkotmánybíróság az indítványokat – az Alkotmánybíróság ideiglenes ügyrendjéről és annak közzétételéről szóló, többször módosított és egységes szerkezetbe foglalt 2/2009. (I. 12.) Tü. határozat (ABK 2009. ja
nuár, 3.; a továbbiakban: Ügyrend) alapján – egyesítette,
és egy eljárásban bírálta el.
1.1. Az első indítványozó módosított indítványában
foglaltak szerint a Kr. 27. § (1)–(10) bekezdésében megfogalmazott teljesítményvolumen korlát (a továbbiakban:
TVK) alapú finanszírozási módszer az Alkotmány több
rendelkezését sérti. Kifejtette, hogy az a szabályozási cél,
hogy az állami költségvetés ne kényszerüljön a járulékbevételek kiegészítésére, vagyis „az ellátási szükségletek helyett a finanszírozási lehetőségekhez igazítja az ellátás maximális mértékét”, ellentétben áll a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (a továbbiakban: Ebtv.) 4. §-ában foglaltakkal, amely szerint
az állam az ellátások teljesítését akkor is biztosítja, ha a
szükséges kiadások az Egészségbiztosítási Alapból (a továbbiakban: E. Alap) nem fedezhetők. Egyben e rendelkezések veszélyeztetik mind a betegellátást, mind az egészségügyi intézmények működését, mert következményeként az egészségügyi intézmények várólistát alakíthatnak
ki, felerősíti a beteg-továbbküldés gyakorlatát a progresszív ellátást nyújtó (egyetemi) intézményekbe, amelyeket ezáltal alacsonyabb szintű definitív ellátásra kényszeríti. Ha az előbbi intézmények a szakmailag indokolt ellátást adják, „az alacsonyabb ellátási szintet biztosító intézményi körhöz képest negatív diszkriminációban részesülnek,” így a finanszírozás e módja folytán ellehetetlenülnek. Mindez a betegellátás színvonalának csökkenését
eredményezheti, „ad absurdum a betegek ellátás nélkül
maradhatnak,” a kevésbé jövedelmező szakmák területi
hiányának fellépése az egyenlő betegellátási esélyeket
rontja.
A fenti indokból az indítványozó a Kr. 27. § (1)–(2) és
(8) bekezdését, illetve „közvetetten” (3)–(7) bekezdését az
Alkotmány 70/D. §-ába, valamint 70/E. §-ába ütközőnek
tartotta, míg az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében rögzített
jogállamiságból következő jogbiztonság követelménye
azért sérül, mert a rendelkezés „zavaros, a norma címzettjei számára követhetetlen,” amelyet alátámaszt az is, hogy
számos alkalommal módosította a jogalkotó.
1.2. A második indítványozó a Kr. 27. §-ának (1)–(5) bekezdését módosító Kr1. 15. §-a és a Kr2. 12. § (1) és (2) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését ugyancsak az Alkotmány 70/D. §-a, valamint
70/E. §-a sérelmére hivatkozással kérte.
A TVK alapú finanszírozás a legmagasabb szintű testi
és lelki egészséghez való alkotmányos jogot – véleménye
szerint – azért sérti, mert az „nem olyan jog, amelynek érvényesülése – valamilyen módon számszerűsíthető, tudományos, statisztikai vagy egyéb módszerekkel – meghatározható lenne,” tartalma „a ténylegesen fennálló adottságokhoz kell, hogy igazodjék, színvonalát a gazdasági lehetőségek és tudományos eredmények mindenkori állása határozza meg.” Ugyanakkor az Alkotmány 70/E. §-ában
rögzített egészségügyi ellátáshoz való jog érvényesülése
nem választható el azoktól a pénzösszegektől, amelyek lehetővé teszik az egészségügyi intézmények megfelelő mű
ködésén keresztül a betegellátást. Ebben a rendszerben
azonban nem ahhoz igazodik a finanszírozás, hogy az intézményeknél jelentkezett biztosítottak mennyien és milyen mértékben szorulnak a gondoskodásra, hanem egy
„szerencse elemhez”. Ennek eredményeként az intézmények olyan helyzetbe kerülhetnek egy elszámolási időszak
végére, hogy nem tudnak eleget tenni feladataiknak, továbbá a nagyforgalmú intézményeknek hátrányt jelent, ha
a TVK-t meghaladják, szemben a rosszul működő, alacsony forgalmú intézményekkel, amelyek a teljes térítést
megkaphatják. Ezáltal a rendszer igazságtalan és jogsértő
mind az intézmények, mind a betegek oldaláról.
1.3. A harmadik indítvány szerint a Kr. 27. §-a az Alkotmány 9. § (1)–(2) bekezdésébe, 70/A. § (1) bekezdésébe és
70/D. § (1)–(2) bekezdésébe ütközik. Az indítványozó kifejtette, hogy a támadott rendelkezés „az egészségügyi piac különböző szereplői” esélyegyenlőségét sérti azáltal,
hogy a TVK egyrészt a 2003. évi anyagi helyzetet tükröző
bázisidőszakhoz igazodott, másrészt az egyes szolgáltatásokkal (CT, MRI) összefüggésben eltérő volumenkorlátot
szabott meg. „Az adminisztratív finanszírozási elven alapuló diszkrimináció a vállalkozás szabadságát és a piacgazdaság államcélját egyaránt sérti”. A finanszírozás nem
ahhoz igazodik, hogy az intézménynél „mennyien és milyen mértékben jelentkeznek a biztosítottak,” így a jobban
kihasznált szakrendelések kénytelenek korlátozni tevékenységüket, amely a legmagasabb szintű testi és lelki
egészséghez való jog sérelmére is vezet.
1.4. Egy további indítványozó úgy módosította indítványát, hogy a Kr. 27. §-ával és 27/A. §-ával kapcsolatosan
kifejtett indokot – miszerint az Alkotmány 70/D. §-a és
70/E. §-a sérül azáltal, hogy az állam csak a TVK alapján
számított teljesítmény alapján finanszírozza az egészségügyi ellátást – a Kr. 2010-ben hatályos 28. §-a tekintetében
tartotta fenn. Kiegészítette azzal, hogy a Kr. a szabályozás
szintje miatt ellentétes az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság elvével, mert az egészségügyi ellátásra vonatkozó szabályokat a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény
(a továbbiakban: Tbj.) 3. § (1) bekezdésével ellentétben
nem törvényben rögzítette, egyben a Kr. 28. §-a ellentétes
magasabb szintű jogszabályban, a Tbj. 3. § (2) bekezdésében foglaltakkal, mert korlátozza az állam felelősségét.
1.5. Egy következő indítványozó a Kr. egésze alkotmányossági felülvizsgálatát kérte, mert álláspontja szerint az az
élethez és az emberi méltósághoz való jogot [az Alkotmány
54. § (1) és (2) bekezdését] sérti, mert a TVK egyrészről a
kapacitások kihasználatlanságához vezet, ugyanakkor a várólisták növekedését eredményezi. Habár a várólistával
összefüggő rendelkezéseket az egészségügyről szóló
1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) és az Ebtv.,
továbbá ezek végrehajtási rendeletei tartalmazzák, de „sem
ezek a jogszabályok, sem a Kr. nem biztosít garanciát, hogy
a finanszírozás hiánya miatt várólistára került betegek még
nem sürgősségi ellátásnak minősülő, de éppen a sürgősségi
ellátás feltételéül szabott állapot megelőzését szolgáló kezelésben részesülhessenek.” Így a finanszírozás módja veszélyezteti az ellátásra várakozó betegek életét, mert „a hosszú
várólista miatt a betegek állapota súlyosbodik, ez (…) elhalálozást is eredményezhet.”
Amennyiben e kérelemnek az Alkotmánybíróság nem
ad helyt, úgy a Kr. 27. §-a, 28. §-a, valamint 25. számú
melléklete alkotmányellenességének megállapítását kérte,
mert a TVK-ra vonatkozó szabályok – mint a legmagasabb
szintű testi és lelki egészséghez való alapjogot korlátozó
rendelkezések – rendeleti szintű meghatározása a szabályozás szintje miatt az Alkotmány 8. § (2) bekezdését
sértik.
Ha az előbbi kérelem sem teljesíthető, úgy az indítványozó a TVK-val és a várólistákkal összefüggésben mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítását kérte azzal az indokkal, hogy a Kr. vonatkozó rendelkezései az Alkotmány a 70/D. §-ával és 70/E. §-ával ellentétben nem garantálják az ellátáshoz megfelelő időben
való hozzájutást, illetőleg azt, hogy a beteg ellátása akkor
is biztosítva legyen, ha a szükséges kiadások meghaladják
az E. Alap kereteit.
A beadvány azt is tartalmazta, hogy az Alkotmánybíróság
hívja fel a jogalkotók figyelmét a jogalkotással kapcsolatos
legfontosabb követelmények és jogállami garanciák betartására, mert a Kr. folyamatos módosítása a jogállamiságot sérti, áttekinthetetlen, nincs kellő idő a felkészülésre.
2. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint ha az indítvány egy módosító rendelkezés tartalma alkotmányellenességének megállapítására irányul, akkor az Alkotmánybíróság nem az új rendelkezést hatályba léptető, hanem a
módosítás révén az új rendelkezést magába foglaló (inkorporáló) jogszabály alkotmányellenességét vizsgálja meg.
[8/2003. (III. 14.) AB határozat, ABH 2003, 74, 81.;
935/B/2002. AB határozat, ABH 2004, 1690, 1692.] Erre
tekintettel az Alkotmánybíróság a jelen ügyben nem a Kr1.
és a Kr2. támadott szövegrészére, hanem a Kr. ezt inkorporáló szövegrészére nézve folytatta le az alkotmányossági
vizsgálatot.
3. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló
2006. évi CXXXII. törvény (a továbbiakban: Eftv.), illetőleg az egyes egészségügyi tárgyú törvények módosításáról
szóló 2008. évi CVI. törvény, illetőleg az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény végrehajtásáról szóló 337/2008. (XII. 30.) Korm.
rendelet (a továbbiakban: Eftv.vhr.) az egészségügyi finanszírozás rendjére, így a kapacitások felosztására, elvonására, átcsoportosítására, a többletkapacitásra, külön jogszabály szerint befogadott kapacitásokon nyújtott szakellátások finanszírozására részletes szabályokat tartalmaztak. Ennek nyomán a Kr. támadott rendelkezései is számos
esetben módosultak. A Kr. 27. §-ának, 27/A. § (1)–(2) bekezdésének és 28. §-ának jelenleg hatályos szövegét az
egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból
történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló
43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet módosításáról szóló
232/2009. (X. 16.) Korm. rendelet 1-2. és 4. §-a, az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999.
(III. 3.) Korm. rendelet módosításáról szóló 58/2009.
(III. 18.) Korm. rendelet 8. §-a, az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény
végrehajtásáról szóló 337/2008. (XII. 30.) Korm. rendelet
és az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási
Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól
szóló 43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet módosításáról szóló
360/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet 13. §-a, az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő
finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999.
(III. 3.) Korm. rendelet módosításáról szóló 291/2009.
(XII. 18.) Korm. rendelet 7-8. §-a állapította meg.
Hatályát vesztett jogszabály alkotmányellenességének
vizsgálatára csak kivételesen, a konkrét normakontroll eseteiben: az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 38. §-a szerinti bírói kezdeményezés és az Abtv. 48 §-ában szabályozott alkotmányjogi
panasz alapján kerülhet sor. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az utólagos normakontrollra irányuló vizsgálatot
a régi helyébe lépő új szabályozás tekintetében akkor folytatja le, ha az tartalmilag a korábbival azonos és ezáltal azonos a vizsgálandó alkotmányossági probléma. [137/B/1991.
AB határozat, ABH 1992, 456, 457.; 138/B/1992. AB határozat, ABH 1992, 579, 581.; 1425/B/1997. AB határozat,
ABH 1998, 844, 845.]
A Kr. jogszabályi környezete, annak egésze, ezen belül
a támadott rendelkezések szerkezete, tartalma lényegesen
megváltozott, és a 27-28. § már nem tartalmazza a támadott szöveget, míg a 25. számú melléklet 2007. évre vonatkozik. A Kr. 27. §-ának hatályos (1)–(3) bekezdése azonban a TVK-t, mint finanszírozási módszert továbbra is alkalmazza, így az indítványozók által felvetett alkotmányossági probléma ebben a vonatkozásban, illetőleg a szabályozás szintjét illetően változatlanul fennáll. Ugyancsak
vizsgálandó a Kr. módosított indítvánnyal érintett, jelenleg hatályos 28. §-a. Ezért az Alkotmánybíróság az alkotmányossági vizsgálatot az utóbbi rendelkezések tekintetében elvégezte, míg a Kr. egyéb támadott szabályai alkotmányellenessége megállapítására vonatkozó eljárást az
Ügyrend 31. § a) pontja, illetőleg a melléklet tekintetében
– az indítvány okafogyottsága miatt – a 31. § e) pontja értelmében megszüntette.
II. Az Alkotmánybíróság az indítványok elbírálásánál a
következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe:
1. Az Alkotmány vonatkozó rendelkezései:
„2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokra
tikus jogállam.” „8. § (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra
és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.”
„9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság,
amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és
egyenlő védelemben részesül.
(2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni,
születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
„70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek
joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem,
az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint
az épített és a természetes környezet védelmével valósítja
meg.”
„70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak
joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség,
rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz
szükséges ellátásra jogosultak.
(2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.”
2. A Kr. vizsgált szabályainak az ügy elbírálásakor hatályos szövege:
„27. § (1) A finanszírozási szerződésben meghatározható a szolgáltató által nyújtható szolgáltatások köre, a szolgáltatásvolumen, a teljesítményvolumen, a teljesítés időbeli ütemezése és a többletteljesítmény elszámolásának
feltételei és mértéke.
(2) A teljesítményvolument (a továbbiakban: TVK) a
járóbeteg-szakellátásra – ideértve a 32. § szerinti CT, MRI
vizsgálatokat is -, az aktív fekvőbeteg-szakellátásra vonatkozóan éves szinten, illetve időarányosan, – az ellátási igények 28. számú mellékletben meghatározott országos szezonális index szerinti változásának figyelembevételével –
havi bontásban kell meghatározni.
(3) A (2) bekezdés szerinti TVK megállapításának alapját – ide nem értve a 29/A. § (1) bekezdése szerinti orvosi
klinikai és mikrobiológiai laboratóriumi vizsgálatokat – a
2007. október 1-jétől 2008. szeptember 30-áig terjedő időszakra a szolgáltató, vagy az adott szolgáltatás tekintetében a szolgáltató jogelődje által jelentett és elszámolható,
a finanszírozásra vonatkozó szabályok változásának teljesítményre gyakorolt hatásával korrigált teljesítmény
mennyisége (a továbbiakban: bázisteljesítmény) képezi.
A járóbeteg-szakellátást és az aktív fekvőbeteg-szakellá
tást nyújtó szolgáltatók részére a tárgyidőszakra vonatkozó TVK a 28. számú mellékletben meghatározott országos
teljesítményvolumen terhére, a bázisteljesítményük arányában kerül megállapításra.”
„28. § (1) Az OEP havonta legfeljebb a tárgyidőszakra
megállapított TVK-nak a tárgyhónapig számolt, havi bontás szerinti időarányos része és a tárgyhónapot megelőző
hónapig felhasznált TVK közötti különbözetnek megfelelő mértékű teljesítményt számol el a teljesítményegység
6. § (2) bekezdés b) pontja szerinti forintértékkel.
(2) A 27. § (5) bekezdés a)–d) pontja szerinti járóbeteg-szakellátási és (7) bekezdése szerinti aktív fekvőbeteg-szakellátási szolgáltatások, valamint a szolgáltatásvolumenre kötött szerződés szerinti szolgáltatások teljesítményének elszámolása a teljesítményegység 6. § (2) bekezdés b) pontja szerinti forintértékkel történik.
(3) A 29/A. § (1) bekezdése szerinti orvosi klinikai és
mikrobiológiai laboratóriumi vizsgálatok esetében a szolgáltató a tárgyhavi TVK-t meghaladó teljesítménye után a
laboratóriumi ellátás 5. számú melléklet szerinti előirányzat alapján megállapított tárgyhavi finanszírozási keretnek
még fel nem használt összege, és a TVK-t meghaladó országos teljesítmények hányadosa szerinti forintértékkel
számolt díjazásra jogosult.
(4) A szolgáltatónak a teljesítménye utáni díjazás összegét az OEP kiszámítja, és a jelentés leadásának hónapjában utalványozza a 29/A. § (1) bekezdése és a 35. § szerinti ellátás kivételével. A 29/A. § (1) bekezdése és a 35. §
szerinti ellátások esetén az OEP a jelentés leadását követő
hónapban utalványoz.
(5) A teljesítményvolumen alapján finanszírozott ellátások esetében az elszámolt és jogalap nélkül kifizetett finanszírozást a teljesítményegység teljesítés szerinti hónapra érvényes szolgáltatói átlagértéke szerint kell visszatéríteni.”
III. Az indítványok nem megalapozottak. 1.1. A társadalombiztosítás a jelenlegi rendszerben
olyan módon gondoskodik a biztosítottakat az egészségügyi biztosítás keretében megillető természetbeni egészségügyi szolgáltatásokról, hogy az egészségügyi intézményektől szolgáltatást vásárol (finanszíroz) a biztosítottak
számára.
Alapvetően három finanszírozási technika van: az orvosok tényleges tevékenységét finanszírozó, az önsegélyező
betegpénztárak elvén működő, valamint a normatív módszer. Utóbbi – amelyen a támadott rendelkezések is alapulnak – nem a valódi ráfordítás ellenértékét fizeti meg, hanem az adott betegség átlagos ráfordítási költségét. Ez a
fekvőbeteg-ellátás esetére kialakított – kevésbé drága – finanszírozási mód, amikor a beavatkozás, a kor, az ápolási
igény alapján betegségcsoportot képeznek, és e tevékenységeket az egymáshoz viszonyított pontérték alapján mé-
rik. Egy adott betegségcsoportra a betegségek kezelési
igénye, az ápolás főbb jellemzői alapján a várható költségigény és a szakmai ismérvek alapján csoportokat képeznek
[„homogén betegségcsoportok” (a továbbiakban: HBCS)],
és a csoportokhoz az átlagos és szükséges ráfordítások
alapján határozzák meg azt a normatívát, amelyet a finanszírozó az ellátónak megfizet – függetlenül a ténylegesen
felmerült költségektől. A finanszírozás az aktív betegellátásra irányadó (pl. sebészet, szülészet), ott azonban, ahol
az ellátás nem tervezhető (pl. krónikus betegellátásban),
nem érvényesül.
A kórházi kiadásokra az egészségügyi szakellátás társadalombiztosítási finanszírozásának egyes kérdéseiről
szóló 9/1993. (IV. 2.) NM rendelet vezette be a HBCS alapú finanszírozási rendszert. Alapja a fekvőbeteg-szakellátásban az angolszász országokban használatos DRG (diagnosis-related groups) elvén alapuló homogén betegségcsoport elv. A finanszírozás kiemelt jellemzője a –rendszeresen aktualizált – súlyszám: egy adott HBCS csoportban
egy ellátott esetre jutó finanszírozás díját a súlyszám és a
mindenkor érvényes, költségvetési törvényben meghatározott keret-nagyságtól függő alapdíj szorzata alapján határozzák meg. Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár
(a továbbiakban: OEP) minden évben korrigálja a betegségcsoporthoz tartozó pontszámokat.
1.2. 2004. január 1-jétől mind az aktív fekvőbeteg-ellátásban, mind a járóbeteg-ellátásban a TVK finanszírozás is
érvényesül, amely határt szab az egyes kórházak súlyszámban (a finanszírozás alapját képező teljesítmény-mutató) mért teljesítménye elszámolásának. Az új rendszer
bevezetésének egyik indoka az volt, hogy a jogalkotó a kiadások – általa még biztonsággal finanszírozhatónak látott
mértékű – felső korlátjának megszabásával ösztönözze az
egészségügyi intézményeket a kiadások csökkentésére.
A HBCS rendszer ugyanis abban tette érdekeltté a szolgáltatókat, hogy folyamatosan növekvő – esetleg fiktív – esetszámot számoljanak el, valamint az esetösszetétel-indexet
(case-mix indexet) növeljék, ezáltal többletforráshoz jutottak, hiszen a szabályozás csak azt tartalmazta, mennyit
fizet egy-egy beteg ellátásáért a OEP. Ezzel szemben a
TVK egy keretösszeget jelent, amennyiért az OEP szolgáltatást vásárol az egészségügyi intézménytől. A TVK bevezetésével azonban az is kötötté vált, hogy évente, ezen belül havonta egy-egy betegségfajtára lebontva – a fekvőbeteg ellátás esetén az engedélyezett ágyszámtól is függően –
reálisan hány beteg gyógyítása finanszírozható az adott intézményben. Ez a HBCS-vel úgy függ össze, hogy a lehetséges TVK-t lebontják HBCS-re – amelynek meghatározott forintértéke van, és amelyet az egészségbiztosító fizet –, de a megadott HBCS-t az intézményen belül szabadon átcsoportosíthatják. Ebből következően az intézménynek szabad mozgástere van abban, hogy egy-egy beteg ellátására felhasználja-e az irányadó HBCS-t, de fordíthat rá
ennél kevesebbet vagy többet. A Kr. induláskor a teljesítménynövekedés után degressziót is alkalmazott, a jelenleg
hatályos szabályozás szerint a megadott teljesítmény felett
viszont egyáltalán nem kapnak az intézmények térítést.
Ezzel egyidejűleg változott a HBCS pontszám forintértéke, vagyis a két mutató együttesen értékelhető.
1.3. A Kr. 6. § (1) és (2) bekezdése szerint a finanszírozási szerződés alapján fix díj és/vagy teljesítménydíj illeti
meg a szolgáltatót. A teljesítménydíj az alapdíj és teljesítmény szorzata, az alapdíj pedig kihirdetett díj, vagy az
adott hónapban a szakfeladatra rendelkezésre álló havi
előirányzatnak és a jelentett teljesítményeknek a hányadosa szerinti díj. (Kr. 2. § g)–h) pontja)
A fix díjat – jogszabályban meghatározott havi díjazást
– pl. a sürgősségi, intenzív, égési, fertőző, traumatológiai
osztály számolhatja fel, ahol folyamatosan, magas színvonalon kell rendelkezésre állni, és a nem tervezhető kiadások fedezetét adja. A fix díj célja tehát korrigálni a
HBCS-t.
A TVK alapú elszámolás sem vonatkozik az ellátás
minden területére, a kivételeket a Kr. 27. § (5)–(7) bekezdése tartalmazza, míg az Eftv.vhr. lehetőséget ad az évközi
korrekcióra..
Mivel a TVK (kezdetben 2003. évi, majd 2008. évi) bázisteljesítményen alapul, az intézmények közül az erősebbek, a bázisévben aktuálisan jobb eredményeket felmutatók előnyösebb kiinduló helyzetbe kerülhetnek. A bázisra
épülő finanszírozásból eredő anomáliák kiküszöbölése érdekében az egészségügyi szolgáltatók minden év végén
jogszabályban írt mértékű kiegészítő díjazásban részesülnek. Ezen túlmenően a Kr. 45. § (1) bekezdése az OEP főigazgatójának döntése alapján lehetőséget ad az előre nem
tervezhető, rendkívüli, illetve egyedi eset – az esetre vonatkozó külön szerződés nélküli – finanszírozására, bármely, az ellátásra szakmailag alkalmas szolgáltatónak,
amelynek feltételeit az Országos Egészségbiztosítási
Pénztár főigazgatójának 15/2003. (Eb.K.5) számú OEP
utasítása tartalmazza. Amennyiben a szolgáltató által igazolt többletköltség az 5 millió forintot meghaladja, a nem
tervezhető, rendkívüli, illetve az egyedi eset az egészségügyi miniszter egyetértése esetén finanszírozható. A TVK
a Kr. 27/A §-a értelmében módosítható az Eftv., illetőleg
az Eftv.vhr. által meghatározottak szerint kapacitás átcsoportosítás, többletkapacitás befogadása, feladat és ellátási
terület változása esetén, a finanszírozásra vonatkozó szabályok változásának teljesítményre gyakorolt hatásával,
váratlan esemény, vagy előre nem látható ellátási szükséglet esetén, illetőleg a kihasználatlan TVK szolgáltatók közötti felosztásával.
2. Az Alkotmánybíróság elsőként a Kr. egésze alkotmányellenességét érintő indítványok kapcsán vizsgálta,
hogy a TVK-val összefüggésben törvényhozási tárgykörbe tartozó szabályozást tartalmaz-e.
Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerint az alapvető jogokra vonatkozó szabályokat törvényben kell megállapítani. Az Alkotmánybíróság a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatban kifejtette: nem mindenfajta összefüggés az alapjogokkal követeli meg a törvényi szintű szabályozást. „Vala
mely alapjog tartalmának meghatározása és lényeges garanciáinak megállapítása csakis törvényben történhet, törvény kell az alapjog közvetlen és jelentős korlátozásához
is. Közvetett és távoli összefüggés esetében azonban elegendő a rendeleti szint is. (…) Ebből az következik, hogy
mindig csak a konkrét szabályozásról állapítható meg,
hogy – az alapjoggal való kapcsolata intenzitásától függően – törvénybe kell-e foglalni vagy sem.” (ABH 1991,
297, 300.)
Az egészségügyi ellátórendszer működtetése feltételeinek megteremtésére, működtetésére vonatkozó állami kötelezettséget az Eütv. 141–142. §-a mondja ki, az Eftv.
8. §-a pedig az egészségbiztosító felelősségét az ellátások
finanszírozásáért. Így a szolgáltatók és az E. Alap viszonyát rendező, finanszírozási technikára vonatkozó, törvényi felhatalmazáson alapuló részletszabályozás nem igényel törvényi szintet, mert nem kapcsolódik közvetlenül
az Alkotmány 70/D. §-ában, illetőleg a 70/E. §-ában biztosított joghoz.
Ezért az Alkotmánybíróság ebben a vonatkozásban az
indítványt elutasította.
3. A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jognak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében
található megfogalmazása a 70/D. § (2) bekezdésével
együtt értelmezhető. Az Alkotmánybíróság az 54/1996.
(XI. 30.) AB határozatában (a továbbiakban: Abh1.) rámutatott, hogy az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog olyan
alkotmányos állami feladatot jelent, amelynek alapján az
állam – többek között – egészségügyi intézményrendszer
működtetésére és orvosi ellátás megszervezésére köteles.
„Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás
körében az Alkotmánybíróság elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az
ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány
70/D. §-ában meghatározott állami kötelezettségnek nincs
alkotmányos mércéje. A lehető legmagasabb szintű testi és
lelki egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként
értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg,
amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a
törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein
alanyi jogokat határozzon meg.” (ABH 1996, 173, 186.
187.)
Az állam az egészségügy szervezeti és intézményi rendszereinek kialakítása és azok finanszírozási elveinek megalkotása során nagyfokú szabadságot élvez. „Az államnak
e törvényhozói szabadsága mindaddig nem vet fel alkotmányossági kérdéseket, ameddig az nem vezet valamely
alkotmányos jog (tulajdonvédelem, társadalombiztosítás
útján érvényesülő betegellátási jogosultság) megsértésé
hez. Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás sokféleképpen szervezhető meg. (…) Másrészt nincs
alkotmányos ismérv arra, hogy a rendszer önmagában
mennyiben alkalmas a biztosításon alapuló betegellátáshoz való jogosultságok teljesítését garantálni. Ezért a
rendszer alkotmányellenessége csak olyan szélső esetben
állapítható meg, ha egyértelmű, hogy a rendszer eleve alkalmatlan az államot terhelő kötelezettségek alkotmányosan még elfogadható minimumának teljesítésére.(…)
A rendszernek azonban garantálnia kell az Alkotmány
70/E. §-án alapuló társadalombiztosítási ellátási jogosultságot.” (ABH 1996, 173, 188–189.)
A TVK finanszírozási mód kapcsán az indítványozók
azt tartották alkotmányellenesnek, hogy negatív hatásai lehetnek a betegellátásra. Ezek részbeni bekövetkezése (várólisták, kórházi ágyak leépítése, a betegmozgás eltolódása az egyetemi intézmények felé, egyes kórházak közti
aránytalanságok kialakulása) valós következményei a finanszírozást érintő szigorításoknak. A bázisra épülő normatív finanszírozásból az is adódhat, hogy jobb helyzetbe
kerülnek azok az intézmények, amelyek a bázisévben valamely okból kevesebb súlyszámot produkáltak, vagy fizetési nehézségekkel küzdöttek, ez azonban nem jár az ellátás hiányával.
Mivel az egészségügyi finanszírozásnak különböző formái vannak, felmerülhet, hogy egy más módszer hatékonyabb lehetne. Több indítványozó felvetése szerint egyetlen alkotmányosnak tekintett megoldás az lenne, ha a finanszírozás az adott intézményhez forduló biztosítottak
számához és ellátási igényeihez igazodna, vagyis az orvosok tényleges tevékenységének ellenértékét kapná az intézmény. E módszer azonban igen költséges, amelyet az
állam a gazdasági helyzete, teherbíró képessége miatt nem
engedhet meg magának; az ellátási kötelezettség a tudomány adott szintjén, de a gazdasági lehetőségek között valósulhat meg. Az egészségbiztosítási kasszába befolyó járulék azonban legfeljebb a kiadások felét fedezi, költségvetési kiegészítésre szorul. Az Alkotmánybíróság a korábbi, centralizált finanszírozásról a biztosítási alapú finanszírozásra való áttérés kapcsán álláspontját az Abh1.-ben a
következőkben foglalta össze: „Az Alkotmánybíróság ezzel a folyamattal összefüggésben elvi éllel mutatott rá arra
a 44/1995. (VI. 30.) AB határozatában (ABH 1995,
205–206.), hogy a társadalombiztosítás működőképességének a fenntartása, megfelelő reformja, azaz az egész
rendszer ésszerű és gazdaságilag eredményesen funkcionáló alapokra helyezése alkotmányosan indokolhat olyan
megoldásokat, amelyek az ellátásra jogosultak terheit bizonyos mértékben növelik, amelynek következtében tehát
a biztosítottak javára kialakított korábbi »védelmi szint«
csökken. Az Alkotmányban biztosított szociális jogokat
ugyanis – amelyek alkotmányos tartalma elsősorban az Alkotmányban meghatározott állami kötelezettségek oldaláról ragadható meg – szükségképpen mindig csak a gazdasági lehetőségekkel, az ellátási rendszerek teherbíró képességével összhangban és azokkal arányban állóan lehet
figyelembe venni és biztosítani. Az állam azonban az át-
alakítás során köteles megteremteni a kialakított intézményrendszer működésének azokat a garanciáit, amelyek
mindenki számára biztosítják az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul (ABH 1995, 396.).” Az Alkotmánybíróság az
Abh1.-ben rámutatott arra is, hogy a rendszer hatékonyságának, eredményességének, az átalakítási konstrukció
szakmai megalapozottságának, célszerűségének a megítélése nem alkotmányossági kérdés. (ABH 1996, 173, 183,
184, 186.) Az Alkotmánybíróság a 109/2008. (IX. 26.) AB
határozatában azt is kimondta, hogy „a jogalkotó szabadságába tartozik, milyen finanszírozási rendet alakít ki, milyen reformcélokat tűz ki, s ennek elérése érdekében milyen
megoldásokat választ, míg az Alkotmány 70/D. §-ából fakadó keretek között marad.” (ABH 2008, 886, 908.)
A fentiekre figyelemmel a rendelkezések alkotmányosságának megítélése kizárólag annak alapján történhet,
hogy alkalmas-e a rendszer az alkotmányosan megkívánt
követelmény biztosítására. Az Alkotmánybíróság az indítványokban felhozott érvek alapján nem látta igazoltnak,
hogy a finanszírozási elvek meghatározása folytán az
egészségügyi ellátórendszer az egészségbiztosítás alapján
érvényesülő ellátási jogosultságot nem képes biztosítani,
ezért az Alkotmány 70/D. §-ára alapított indítványt elutasította.
4. Az Alkotmány 70/E. §-ával összefüggésben az Alkotmánybíróság az Abh1.-ben megállapította: „A kötelező
társadalombiztosítás körébe tartozó ellátási jogosultság viszont már valóságos alanyi jog, amelynek alkotmányos
alapja azonban nem az Alkotmány 70/D. §-a, hanem az Alkotmány 70/E. §-ában foglalt rendelkezés, illetőleg az
alkotmányos tulajdonvédelem.” (ABH 1996, 173, 187.)
Az egészségbiztosítás korábban hatályos finanszírozási
szabályainak alkotmányossági vizsgálata során az Alkotmánybíróság a 16/2003. (IV. 18.) AB határozatában (a továbbiakban: Abh2.) kimondta, hogy e szabályozás nem
érinti közvetlenül az egészségbiztosítás ellátásaira való jogosultságot. A kötelező egészségbiztosítás körében az
egészségbiztosítás ellátásaira jogosultak körét, a biztosítottakat megillető ellátásokat, az ellátások igénybevételének rendjét az Ebtv. szabályozza. Az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról szóló 2001. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Eszt.) rendelkezései nincsenek közvetlenül hatással az Ebtv.-ben az egészségbiztosítási jogosultságokra, a biztosítottak körére, a biztosítottakat az
egészségbiztosítási jogviszony alapján alanyi jogon megillető szolgáltatásokra. Megállapította: „A biztosítottakat a
kötelező egészségbiztosítás alapján megillető jogosultságok mértékét az egészségügyi szolgáltatások szervezésének az Eszt.-ben szabályozott, megváltozott rendje nem
módosította, az Ebtv. által garantált ellátások köre és terjedelme nem változott, az egészségbiztosítás alapján járó
szolgáltatások köre nem lett szűkebb. Így az egészségbiztosításhoz való jog, mint alkotmányos jog védelmi szintjét
tekintve visszalépés, a védelmi szint csökkenése – önmagában az Eszt. új szabályai miatt – nem állapítható meg.”
(ABH 2003, 214, 228.)
Mivel a Kr. az egészségügyi szolgáltatók és az OEP jogviszonyára vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza, a támadott rendelkezések csak közvetetten érintik a biztosítottak jogait. Utóbbit az Ebtv., illetőleg a Tbj. szabályozza.
A Tbj. 6. §-a szerint a biztosítottak a társadalombiztosítás
valamennyi ellátására, köztük – a 14. § (2) bekezdésében
felsorolt – egészségbiztosítási ellátásokra jogosultságot
szereznek. Az Ebtv. 19. § (1) bekezdése tartalmaz rendelkezést a társadalombiztosítási ellátásra jogosultságra a finanszírozással való összefüggésében, amely szerint a biztosított az ellátás során a finanszírozási (valamint vizsgálati és terápiás) eljárási rend szerinti szolgáltatásokra jogosult, illetőleg a 20. § utal arra, hogy egyes ellátások elvégzése – amennyiben a biztosított egészségi állapota nem indokolja az azonnali ellátását – az ellátás természetére, tartós kapacitáshiányra tekintettel várólista alapján is teljesíthető. A finanszírozási szabályok közvetlenül azért sem vonatkoznak a biztosítottakra, mert az Ebtv. 4. §-a kimondja,
hogy az állam az e törvényben meghatározott ellátások
teljesítését akkor is biztosítja, ha az ahhoz szükséges kiadások az E. Alapból nem fedezhetők.
Az Alkotmánybíróság az Abh1.-ben hangsúlyozta,
hogy az állam az Alkotmány 70/E. § (2) bekezdésén alapuló, ellátáshoz való alkotmányos jogot köteles biztosítani,
és a rendszer működtetése akkor tekinthető alkotmányosnak, ha azon belül a biztosítottaknak az ellátásra való alanyi jogosultsága hiánytalanul teljesül. Az Alkotmány
70/E. § (1) és (2) bekezdéséből következő állami alkotmányos kötelezettség és a társadalombiztosítás útján érvényesülő ellátásra való jogosultság azonban annyit feltétlenül jelent, hogy az egészségbiztosító finanszírozásának hiánya miatt az államilag garantált mértékig senki ne maradjon ellátatlan. Az Alkotmánybíróság az indítvány elutasítása mellett – az állami garanciavállalásra helyezve a
hangsúlyt – az Abhl.-ben alkotmányos követelményként
állapította meg, hogy az egészségügyi ellátási kötelezettségről és a területi finanszírozásról szóló 1996. évi
LXIII. törvény (a továbbiakban: Tv.) alkalmazása (végrehajtása) során a társadalombiztosításról szóló 1975. évi
II. törvény szerint megállapított szolgáltatások teljesítését
az államnak akkor is biztosítania kell, ha az egészségügyi
ellátási szükséglet a Tv. 3. §-ában meghatározott és finanszírozott szolgáltatásokat meghaladja. (ABH 1996, 173,
187, 188.) Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben azt is rögzítette, hogy a „finanszírozási rendszer is csak akkor alkotmányos, ha a rendszerben az Ebtv. 4. §-ában állami garanciavállalás megfelelően érvényesül, és senki, aki az Ebtv.
alapján egészségügyi ellátásra jogosult – a finanszírozás
hiánya miatt – nem marad ellátatlanul.” Ezért indokoltnak
tartotta a korábbi döntésében meghatározott alkotmányos
követelménynek az új jogi környezethez igazított megerősítését, és kimondta, hogy az Alkotmány 70/E. §-ából, valamint ezzel összefüggésben az alkotmányos tulajdonhoz
való jog védelméből folyó alkotmányos követelmény,
hogy az állam a jogosultakat a kötelező egészségbiztosítás
keretében megillető alanyi jogosultságok érvényesüléséhez szükséges szakellátásokat úgy köteles biztosítani,
hogy azokhoz a jogosultak akkor is hozzájussanak, ha a
szükséges kiadások meghaladják az Egészségbiztosítási
Alap kereteit. (ABH 2003, 214, 229.)
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az egészségbiztosítás ellátásaira való jog törvényi szinten változatlan, arra a TVK túllépése következtében keletkező esetleges finanszírozási hiány nem lehet kihatással. Azt az alkotmányos jogot, amelynek alapján minden biztosítottnak a
megfelelő szintű ellátást meg kell kapnia, egyrészről az
Ebtv. 30. § (1) bekezdésében előírt finanszírozási szerződések biztosítják, másrészről az Eftv. – amely célként az
államnak az egészségügyi ellátórendszer megszervezéséért és működtetéséért fennálló felelőssége érvényesítését
és a lakosság számára az egészségügyi szakellátáshoz való
egyenlő hozzáférés biztosítását jelöli meg – részletszabályai tartalmazzák az egészségbiztosító szakellátások finanszírozásáért való felelősségét, a kapacitáselosztás átcsoportosításának lehetőségét. Az R. és annak módosított
rendelkezései megteremtették a lehetőséget az évközi
korrekcióra, és ennek megfelelően a kiegészítő díjazásra,
többek között a feladatok, a kapacitás változása esetén.
Miután az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdéséből nem következik olyan állami kötelezettség, amely – indokoltságtól és ráfordítástól eltekintve – valamennyi ténylegesen elvégzett orvosi ellátás korlátlan finanszírozására vonatkozna, az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Kr. szakellátásra vonatkozó, támadott szabályai – a fenti egyéb
rendelkezésekre is figyelemmel – nem ütköznek az Alkotmány 70/E. § (1)–(2) bekezdésébe. Önmagában ugyanis a
jelen finanszírozási szisztéma nem vezethet az ellátáshoz
való jog sérelmére; azt elvileg a társadalombiztosítás költségvetésére vonatkozó rendelkezések sérthetik, ha nem
biztosítják az ellátás törvényi minimumához szükséges
pénzügyi fedezetet.
Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében is elutasította.
5. Az egyik indítványozó az egyes egészségügyi intézmények és szakterületek tekintetében megállapított TVK
eltérő számítási mértékét az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe ütközőnek tartotta, továbbá azáltal, hogy a „piaci
tevékenységet” folytató intézményekre nem egyformán
érvényesül a szabályozás, az Alkotmány 9. §-ának sérelmét is megvalósulni látta.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az Alkotmány 70/A. §-ában foglalt rendelkezést a jogegyenlőség általános elvét megfogalmazó alkotmányi követelményként értelmezte. Kifejtette, hogy az Alkotmány e rendelkezése az azonos szabályozási körbe vont jogalanyok
közötti olyan, alkotmányos indok nélkül tett megkülönböztetést tiltja, amelynek következtében egyes jogalanyok
hátrányos helyzetbe kerülnek. Az alkotmányi tilalom elsősorban az alkotmányos alapjogok tekintetében tett megkülönböztetésekre terjed ki. Abban az esetben, ha a megkü
lönböztetés nem alapvető alkotmányos jog tekintetében
történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor
állapítható meg, ha az az emberi méltósághoz való jogot
sérti. Az Alkotmánynak ez az általános jogegyenlőségi követelménye arra vonatkozik, hogy az állam, mint közhatalom a jogok és kötelezettségek elosztása során köteles
egyenlőkként – egyenlő méltóságú személyként – kezelni
a jogalanyokat, a jogalkotás során a jogalkotónak mindegyikük szempontjait azonos körültekintéssel, elfogulatlansággal és méltányossággal kell értékelnie. Alkotmányellenesnek akkor minősül a megkülönböztetés, ha a jogalkotó a szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó, egymással összehasonlítható helyzetben lévő jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne. [9/1990. (IV. 25.) AB határozat,
ABH 1990, 46, 48.; 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH
1990, 73, 77–78.; 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH
1992, 280, 281–282.; 35/1994. (VI. 24.) AB határozat,
ABH 1994, 197, 203-204.; 30/1997. (IV. 29.) AB határozat, ABH 1997, 130, 138–140.; 39/1999 (XII. 21.) AB határozat, ABH 1999, 325, 342–344.; 37/2002. (IX. 4.) AB
határozat, ABH 2002, 230, 241–242.] Habár az Alkotmányban meghatározott alapjog-kategóriákat – így az Alkotmány 70/A. §-ában írt, a diszkrimináció tilalmát meghatározó rendelkezést – az Alkotmány állampolgári aspektusból fogalmazza meg, azok – az Alkotmánybíróság
gyakorlata szerint – a személyekre általában, így a jogi
személyekre is vonatkoznak. [21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 72, 82.; 7/1991. (II. 28.) AB határozat,
ABH 1991, 22, 27–28.; 28/1991. (VI. 3.) AB határozat,
ABH 1991, 88, 114.; 10/2001. (IV. 12.) AB határozat,
ABH 2001, 123, 141.]
A bázisidőszak a beadvány benyújtását követően változott, jelenleg a 2007. október 1-jétől 2008. szeptember
30-áig terjedő időszakra jelentett és elszámolható teljesítmény a TVK megállapításának alapja.
Az indítványozó nem arra hivatkozott, hogy a támadott
rendelkezések a bázisalapú finanszírozással, illetőleg a
TVK különböző egészségügyi szolgáltatásokra történő eltérő mértékű megállapításával az intézmények olyan megkülönböztetését eredményeznék, amely valamely alapjog
sérelmére vezetne, hanem azt állította, hogy gazdasági,
piaci egyenlőtlenségre vezetnek. Nem alapjogok tekintetében azonban az egyes szolgáltatók indokolatlan megkülönböztetése akkor lenne megállapítható, ha a megkülönböztetés önkényes. Az ellátásokhoz – nem pedig intézményekhez – tapadó finanszírozás azonosan vonatkozik minden szolgáltatóra, míg az egészségügy egyes területeire az
eltérő TVK megállapítását a beavatkozások jellege, speciális költségigénye tette indokolttá. Így a rendelkezések
nem ütköznek a diszkrimináció tilalmába. Ezért az Alkotmánybíróság e vonatkozásban az indítványt elutasította.
Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az állami
egészségbiztosításból finanszírozott egészségügyi intézmények tevékenysége a kötelező ellátással összefüggésben – tekintettel a finanszírozás azonos módjára – nem
érinti a vállalkozás szabadságát, így a TVK-ra vonatkozó
rendelkezések és az Alkotmány 9. §-a között alkotmányjogilag értékelhető összefüggés nem állapítható meg.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az érdemi alkotmányossági összefüggés hiánya az indítvány elutasítását eredményezi. [985/B/1991. AB határozat, ABH
1991, 652, 653–654.; 32/2000. (X. 20.) AB határozat,
ABH 2002, 215, 220.; 19/2004. AB határozat, ABH 2004,
312, 343.] Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt ebben
a részében is elutasította.
6. Egyes indítványozók a Kr. kifogásolt szabályait a
normavilágosság követelményébe, így az Alkotmány 2. §
(1) bekezdésébe ütközőnek is, továbbá a Kr. 28. §-át a
Tbj.-ben foglaltakkal ellentétesnek tartották.
A 26/1992. (IV. 30.) AB határozat megállapította: „Az
Alkotmánybíróság elvi éllel mutat rá arra, hogy a világos,
érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom a normaszöveggel szemben alkotmányos követelmény. A jogbiztonság – amely az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében
deklarált jogállamiság fontos eleme – megköveteli, hogy a
jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás
során felismerhető normatartalmat hordozzon.” (ABH
1992, 142.)
Az Alkotmánybíróság megítélése szerint a Kr. rendelkezése a világos, érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom alkotmányos követelményének eleget tesz.
E követelményekre nincs befolyással az, hogy a szöveget
több alkalommal módosították.
A Tbj. 3. § (2) bekezdése azt mondja ki, hogy az állam a
társadalombiztosítási ellátások fedezetét akkor is biztosítja, ha a társadalombiztosítás kiadásai a bevételeket meghaladják. A Kr. 28. §-a tartalmilag e rendelkezéshez nem
kapcsolódik, így azzal fennálló ellentéte sem állapítható
meg.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság ezt az indítványi
részt is elutasította.
7. Az egyik indítványozó arra hivatkozott, hogy a Kr.
TVK-ra vonatkozó rendelkezései az Alkotmány 54. §
(1) bekezdését is sértik.
Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette,
hogy az Alkotmány 54. § (1) bekezdése minden ember számára garantálja az élethez való alanyi jogot, egyben – a
8. § (1) bekezdésével összhangban – az állam elsőrendű
kötelességévé teszi az emberi élet védelmét. Ez a kötelesség egyrészt azt jelenti, hogy az államnak tartózkodnia kell
az élethez való jog megsértésétől, másrészt gondoskodnia
kell az élethez való jog érvényesüléséhez szükséges feltételekről. Az élethez való jog objektív oldalából következő
alapvető kötelezettsége az államnak, hogy jogalkotással és
szervezési intézkedésekkel gondoskodjon az élet védelméről. Az élethez való jog vonatkozásában az állam objektív, intézményvédelmi kötelezettsége az emberi életre általában – az emberi életre, mint értékre – kiterjed. [64/1991.
(XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297, 302.; 28/1994.
(V. 20.) AB határozat, ABH 1994, 134, 139.] Megállapította azt is, hogy az állam e kötelességet összhangban gya
korolja azokkal a hasonlóan objektív kötelességeivel,
amelyek az egészséghez való jogból hárulnak rá. „Az élethez való jogból az államnak nem csupán az a kötelessége
keletkezik, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak védelméről jogalkotással
és szervezési intézkedésekkel gondoskodjék, hanem általában az emberi életet és létfeltételeit is védenie kell.”
[48/1998. (XI. 23.) AB határozat, ABH 1998, 333, 341,
342.]
A Kr. 1. §-a szerint a rendelet hatálya a finanszírozókra,
valamint a velük az E. Alapból finanszírozott egészségügyi szolgáltatás nyújtására szerződött egészségügyi szolgáltatókra terjed ki. A szabályozás az egészségügyi alapellátás, fogászati ellátás, egészségügyi szakellátás finanszírozására terjed ki, utóbbin belül a járóbeteg- és fekvőbeteg-szakellátásra. A beadvány tartalmából kitűnően azonban az indítványozó nem a finanszírozás egész rendszere,
hanem csak a fekvőbeteg-ellátás finanszírozási módja
folytán látta veszélyeztetve a biztosítottak élethez való jogát, mert álláspontja szerint a TVK következtében várólistára került betegek a tényleges beavatkozás elvégzéséig
nem jutnak az állapotuk által megkívánt ellátáshoz.
Az Ebtv.-nek „Az egészségbiztosítás keretében igénybe
vehető egészségügyi szolgáltatások biztosítása” címet viselő
IV. Fejezete tartalmazza azokat az általános szabályokat,
amelyek szerint az egészségbiztosító és az egészségügyi
szolgáltatók finanszírozási szerződést kötnek, míg a 34. §
(1) bekezdése határozza meg a finanszírozás módszerének
fő elveit. Eszerint a finanszírozás a ráfordítások alapján
meghatározott normán, az ellátandó feladatokon, az ellátott
esetek számbavételén, fejkvótán, a nyújtott szolgáltatások
teljesítményarányain, egyes szolgáltatások teljesítményegységének mennyiségén, vagy előzőek kombinációján alapuló
rendszerben történik. A 83. § (2) bekezdés a) pontja adott
felhatalmazást a Kormánynak a finanszírozási szerződések
megkötése és az egészségügyi szolgáltatások finanszírozása
részletes szabályainak megalkotására, ezen részletszabályokat tartalmazza a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól
szóló 1997. évi LXXXXIII. törvény végrehajtásáról szóló
217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelet 13–25. §-a, valamint a
Kr. rendelkezései.
A finanszírozás jelenleg érvényes normatív módja
azonban nem mutat közvetlen összefüggést a várólistával,
és nem eredményezi a beteg ellátatlanságát. Az Kr. és ezen
belül a TVK szabályai csak arról rendelkeznek, milyen
módon, milyen összeg erejéig téríti az egészségbiztosítás
az egészségügyi szolgáltatók kiadásait, az egészségügy finanszírozására fordítható összeget pedig a mindenkori
költségvetési törvény határozza meg.
Az élethez való jog védelme elválik az egészséghez
való jog védelmétől. Az élethez való jog sérelme azon jogintézmények, szabályozások tekintetében merül fel, amelyek – az adott jogintézmény természetéből fakadóan, illetve szabályozások alkalmazása folytán – okszerűen magukban hordozzák az emberi élet elvételének lehetőségét
(pl. halálbüntetés, hatósági lőfegyverhasználat, eutanázia). (1193/B/2004. AB határozat, ABK 2007. május, 424,
427.) A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog védelmével pedig az Alkotmány az élet
minőségét védi. [58/1994. (XII. 14.) AB határozat, ABH
1994, 334, 337.]
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította,
hogy a finanszírozási módszer Kr.-ben meghatározott
részletszabályai és az Alkotmány 54. § (1) bekezdése között alkotmányjogilag értékelhető, közvetlen összefüggés
nem állapítható meg, e szabályok a kötelező társadalombiztosítás körébe tartozó ellátási jogosultsághoz kapcsolódnak. A fentiekre figyelemmel az Alkotmánybíróság az
indítványt ebben a részében elutasította.
8. Az indítványozó a mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet azzal indokolta, hogy hiányzik annak garanciája, hogy a beteg időben hozzájusson az ellátáshoz.
Az Abtv. 49. §-a szerint mulasztásban megnyilvánuló
alkotmányellenesség megállapítására akkor kerülhet sor,
ha a jogalkotó szerv a jogszabályi felhatalmazásból származó jogalkotói feladatát elmulasztotta, és ezzel alkotmányellenességet idézett elő. Az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet állapít
meg akkor is, ha alapjog érvényesüléséhez szükséges jogszabályi garanciák hiányoznak. [37/1992. (VI. 10.) AB
határozat, ABH 1992, 227, 231.]
A Tbj. már idézett szabálya törvényi szinten garantálja a
társadalombiztosítási ellátások állami finanszírozását. Az
Alkotmánybíróság álláspontja szerint így a finanszírozás
konkrét szabályai tekintetében mulasztás nem állapítható
meg, ezért ezen indítványt elutasította.
IV. 1. A Kr. jelenleg hatályos 28. §-a alkotmányellenességének megokolásaként az indítványozó módosított indítványában csak utalt a korábbi beadványában foglaltakra,
amelyben a TVK-t és az ennek alapján történő kifizetést
szabályozó rendelkezéseket tartotta alkotmányellenesnek.
A Kr. 28. §-a azt tartalmazza, hogy az OEP milyen módon
számolja el és utalványozza az egészségügyi intézményeknek járó díjat, ehhez kapcsolódóan pedig a beadvány
nem tartalmaz alkotmányosan értékelhető érvelést.
Az indítvány e tekintetben nem felel meg az Abtv. 22. §
(2) bekezdése által támasztott tartalmi követelményeknek,
amely szerint annak a kérelem alapjául szolgáló ok megjelölése mellett határozott kérelmet kell tartalmaznia. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint nem elegendő az Alkotmány egyes rendelkezéseire hivatkozni, az indítványban meg kell indokolni, hogy az Alkotmány egyes felhívott rendelkezéseit a megsemmisíteni kért jogszabály
miért és mennyiben sérti. (pl. 472/B/2000. AB végzés,
ABH 2001, 1655.; 494/B/2002. AB végzés, ABH 2002,
1783, 1784.) Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy e
tartalmi követelmény hiányában az indítvány ebben a vonatkozásban érdemben nem bírálható el, ezért azt az Ügyrend 29. § d) pontja alapján visszautasította.
2. Az Ügyrend 29. § b) pontja alapján ugyancsak visszautasította a jogalkotó felhívására irányuló indítványi elemet, mert erre az Alkotmánybíróságnak az Abtv. 1. §-a, illetőleg 1. § h) pontja alapján megalkotott egyéb törvény
alapján nincs hatásköre.
Budapest 2010. december 7. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
31/2013. (X. 11.) KIM utasítása miniszteri biztos kinevezéséről.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 38. §
(1) bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva az alábbi utasítást adom ki:
1. § A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi
XLIII. törvény (a továbbiakban: Ksztv.) 38. § (2) bekezdés b) pontja alapján a közigazgatási és igazságügyi miniszter
kabinetfőnöki feladatainak ellátására, valamint az Új Nemzedék Jövőjéért Program kormányzati koordinációjával
kapcsolatos teendők ellátására 2013. október 4. napjától 2014. április 3. napjáig dr. Mihalovics Pétert miniszteri
biztossá nevezem ki.
2. § A miniszteri biztos ellátja
a) a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium Szervezeti és Működési Szabályzatáról szóló 17/2010. (VIII. 31.)
KIM  utasítás 39–41. §-ában foglalt, valamint jogszabály által a közigazgatási és igazságügyi miniszter
kabinetfőnöke részére meghatározott feladatokat,
b) az Új Nemzedék Jövőjéért Program kormányzati koordinációjával kapcsolatos teendőket.
3. § A miniszteri biztos tevékenységét a miniszter irányítja.
4. § A miniszteri biztos tevékenysége ellátásáért a Ksztv. 38. § (7) bekezdése szerinti helyettes államtitkári illetménynek
megfelelő összegű díjazásra és juttatásokra jogosult.
5. § (1) Ez az utasítás a közzétételét követő napon lép hatályba.
 (2) Hatályát veszti a miniszteri biztos kinevezéséről szóló 13/2013. (IV. 11.) KIM utasítás.
Dr. Navracsics Tibor s. k.,
 közigazgatási és igazságügyi miniszter


text:
484/2017. (XII. 28.) Korm. rendelete a nagy sebességű mobil hírközlési hálózatfejlesztési beruházások megvalósításával összefüggő közigazgatási hatósági ügyek nemzetgazdasági szempontból kiemelt jelentőségű üggyé nyilvánításáról.
A Kormány a  nemzetgazdasági szempontból kiemelt jelentőségű beruházások megvalósításának gyorsításáról és
egyszerűsítéséről szóló 2006. évi LIII. törvény 12. § (5) bekezdés a), d) és f ) pontjában;
a 3.  § (2)  bekezdés a) és b)  pontja tekintetében a  településkép védelméről szóló 2016. évi LXXIV. törvény 12.  § (1)  bekezdés
c) pontjában;
a 3. § (2) bekezdés c) pontja tekintetében az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 62. §
(1) bekezdés 16. pont 16.2. alpontjában és 17. pontjában;
a 3. § (2) bekezdés d) pontja tekintetében a kulturális örökség védelméről szóló 2001. évi LXIV. törvény 93. § (1) bekezdés b) és
h) pontjában kapott felhatalmazás alapján,
az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § A  Kormány nemzetgazdasági szempontból kiemelt jelentőségű üggyé nyilvánítja a  2014–2029 közötti időszakra
a  Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság által kiírt „Szélessávú szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati
jogosultságok” tárgyú pályázat alapján létrejött hatósági szerződésekben vállalt mobil hírközlési hálózatfejlesztési
kötelezettségeket teljesítő, vagy a  hálózat bővítéséhez, fejlesztéséhez szükséges nagy sebességű negyedik
vagy ötödik generációs mobil hírközlési hálózatfejlesztési projektek beruházásaival összefüggő – az  ilyen
hálózatok megvalósításához, használatbavételéhez, valamint üzembe helyezéséhez közvetlenül szükséges –
az 1. mellékletben meghatározott közigazgatási hatósági ügyeket.
2. § A  Kormány az  1.  § szerinti kiemelt jelentőségű ügyekben koordinációs feladatokat ellátó kormánymegbízottként
a Csongrád Megyei Kormányhivatalt vezető kormánymegbízottat jelöli ki.
3. § (1) Az  1.  § szerinti közigazgatási hatósági ügyekben – ha jogszabály rövidebbet nem állapít meg, valamint
a környezetvédelmi és természetvédelmi szakhatóság eljárása kivételével – a szakhatóság eljárására az ügyintézési
határidő 8 nap.
(2) Az 1. § szerinti beruházásokkal összefüggésben
a) településképi véleményezési eljárást nem kell lefolytatni,
b) településképi bejelentési eljárásnak nincs helye,
c) településrendezési és építészeti-műszaki tervtanácsi véleményt nem kell beszerezni,
d) előzetes régészeti dokumentáció elkészítéséhez próbafeltárást csak akkor lehet végezni, ha a  beruházó
rendelkezésére állnak a  próbafeltárás elvégzéséhez szükséges földrészletek. A  földrészletek rendelkezésre
állása tekintetében a beruházó nyilatkozata az irányadó.
4. § Ez a rendelet a kihirdetését követő 8. napon lép hatályba.
5. § E rendelet rendelkezéseit a hatálybalépésekor folyamatban lévő közigazgatási hatósági ügyekben is alkalmazni kell.
6. § Hatályát veszti a  Digitális Nemzet Fejlesztési Program végrehajtásához kapcsolódó szélessávú hálózatfejlesztési
beruházások megvalósításával összefüggő közigazgatási hatósági ügyek nemzetgazdasági szempontból kiemelt
jelentőségű üggyé nyilvánításáról és az eljáró hatóságok kijelöléséről szóló 392/2014. (XII. 31.) Korm. rendelet 4. §
(2) bekezdése.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök