text:
1395/2019. (VI. 28.) Korm. határozata a bajai sportuszoda és élményfürdő fejlesztése beruházás előkészítésének a Beruházás Előkészítési Alapból történő támogatásáról.
A Kormány
 1. egyetért a  bajai sportuszoda és élményfürdő megvalósítására irányuló beruházás (a továbbiakban: Beruházás)
koncepciójával és a  Beruházás ennek megfelelő előkészítésével az  ingatlan-nyilvántartás szerinti, Baja belterület
5314/18 és 5314/16 helyrajzi számú ingatlanokon;
2. a Beruházás előkészítésének kormányzati felelőseként az  emberi erőforrások miniszterét és a  nemzeti vagyon
kezeléséért felelős tárca nélküli minisztert jelöli ki;
3. a Beruházásnak a  Beruházás Előkészítési Alap felhasználásáról szóló 233/2018. (XII. 6.) Korm. rendelet
(a továbbiakban: Korm. rendelet) 2. § (2) bekezdés a), b), n), o) és p) pontja szerinti előkészítési fázisaira 659 430 283 forint
forrást biztosít a Magyarország 2019. évi központi költségvetéséről szóló 2018. évi L. törvény (a továbbiakban: Kvtv.)
1. melléklet XV. Pénzügyminisztérium fejezet, 26. Központi kezelésű előirányzatok cím, 2. Központi tartalékok alcím,
4. Beruházás Előkészítési Alap jogcímcsoport terhére, azzal, hogy az előkészítési fázisokat legkésőbb 2020. június 30.
napjáig kell megvalósítani;
4. a Beruházás 3.  pont szerinti előkészítési fázisainak megvalósítójaként a  Beruházási Ügynökség – az  állami
magasépítési beruházásokról szóló 299/2018. (XII. 27.) Korm. rendelet szerinti – közreműködése mellett Baja Város
Önkormányzatát jelöli ki;
5. az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a  továbbiakban: Áht.) 33.  § (1)  bekezdésében biztosított
jogkörében eljárva a Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű
előirányzatok cím, 24. Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcímet a  72. Bajai sportuszoda és élményfürdő
fejlesztése jogcímcsoporttal egészíti ki;
Felelős: pénzügyminiszter
Határidő: azonnal 6. az Áht. 33.  § (2)  bekezdésében biztosított jogkörében eljárva, a  Beruházás előkészítési feladatainak finanszírozása
érdekében 659 430 283 forint egyszeri átcsoportosítását rendeli el elszámolási, a fel nem használt rész tekintetében
Beruházás Előkészítési Alapba történő visszafizetési kötelezettséggel a Kvtv. 1. melléklet XV. Pénzügyminisztérium
fejezet, 26. Központi kezelésű előirányzatok cím, 2. Központi tartalékok alcím, 4. Beruházás Előkészítési Alap
jogcímcsoport terhére, a  Kvtv. 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű
előirányzatok cím, 24. Sportlétesítmények fejlesztése és kezelése alcím, 72. Bajai sportuszoda és élményfürdő
fejlesztése jogcím javára, az 1. melléklet szerint;
Az átcsoportosítás tekintetében
Felelős: pénzügyminiszter
emberi erőforrások minisztere Határidő: azonnal
Az elszámolás és a fel nem használt rész visszafizetése tekintetében
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2020. június 30.
7. egyetért azzal, hogy a  Beruházás megvalósítója – az  állami magasépítési beruházások megvalósításáról szóló
2018. évi CXXXVIII. törvény 4. § (7) bekezdése alapján – a Beruházási Ügynökség legyen;
8. egyetért azzal, hogy a Beruházás során létrejövő építmény üzemeltetője Baja Város Önkormányzata legyen;
 9. felhívja
a) az emberi erőforrások miniszterét, hogy készítsen jelentést Baja Város Önkormányzata és a  nemzeti
vagyon kezeléséért felelős tárca nélküli miniszter bevonásával a  Korm. rendelet 8.  § (1) bekezdése
szerinti beszámolási kötelezettség teljesítése érdekében a  3.  pontban meghatározott előkészítési fázisok
végrehajtásának állapotáról, valamint a felhasznált forrás összegéről,
Felelős: emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2020. július 30.
b) a nemzeti vagyon kezeléséért felelős tárca nélküli minisztert, hogy a Beruházás megvalósítására lefolytatott
feltételes közbeszerzési eljárás eredménye alapján készítsen előterjesztést a  Kormány részére a  Beruházás
megvalósításáról, a  kivitelezéshez kapcsolódó kötelezettségvállalási összeg és a  kifizetések ütemezésének,
valamint az üzemeltetési költségek bemutatásával.
Felelős: nemzeti vagyon kezeléséért felelős tárca nélküli miniszter
Határidő: a Beruházás megvalósítását célzó feltételes közbeszerzési eljárást követően
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
552/D/2009. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság alkotmányjogi panasz tárgyában meghozta a következő h a t á r o z a t o t: Az Alkotmánybíróság a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. V. törvény 69. § (1) bekezdésének a „Cégközlönyben történő közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn belül” szövegrésze alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
I. Az indítványozók alkotmányjogi panaszukban a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény (a továbbiakban: Ctv.)
69. § (1) bekezdésének a „Cégközlönyben történő közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn belül”
szövegrésze alkotmányellenességének megállapítását és
megsemmisítését kérték. Álláspontjuk szerint az, hogy a
cég bejegyzését követően a létesítő okirat módosítása érvénytelenségének megállapítása iránt a cég ellen csak a
cég bejegyzését elrendelő végzés Cégközlönyben történő
közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn
belül indítható per, sérti a tulajdonhoz való jogot [Alkotmány 13. § (1) bekezdés], a tisztességes eljáráshoz való jogot [Alkotmány 57. § (1) bekezdés], valamint a jogorvoslathoz való jogot [Alkotmány 57. § (5) bekezdés] is.
A konkrét ügyben az indítványozók által alapított gazdasági társaság társasági szerződését – az indítványozók tudtán és akaratán kívül harmadik személyek – módosították
(a társasági szerződés ügyvédi ellenjegyzésére, a szerződés keletkezésekor már elhunyt ügyvéd nevének felhasználásával került sor), mely miatt az indítványozók magánokirat-hamisítás vétsége miatt büntető feljelentést tettek.
Emellett a létesítő okirat módosítása érvénytelenségének
megállapítása iránt pert is indítottak, mivel azonban a jogellenes módosításról csak a közzétételt követő hat hónapos
jogvesztő határidőn túl szereztek tudomást, a bíróság a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül elutasította. Az indítványozók szerint a jogszabályban rögzített objektív határidő miatt a törvényes állapot helyreállítása nem lehetséges, így a cég vagyona feletti rendelkezési jog elvonása a
tulajdonhoz való jogot sérti. A tisztességes eljáráshoz való
jog sérelmét az indítványozók abban látják, hogy a perin
dításon kívül egyéb jogorvoslati lehetőséget a jogszabály
nem biztosít, így a keresetlevél elutasítása esetén a bírósághoz fordulás joga aránytalan korlátozást szenved. Végül a támadott rendelkezés véleményük szerint azért sérti a
jogorvoslathoz való jogot, mert jelentősebb érdek kellene,
hogy fűződjön az ügyfelek sérelmének orvoslásához, mint
a cégjegyzékbe vetett bizalom és a forgalom biztonságának érvényesüléséhez.
II. 1. Az Alkotmánynak az indítvánnyal érintett rendelkezései:
„13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”
„57. § (1) A Magyar Köztársaságban a bíróság előtt
mindenki egyenlő, és mindenkinek joga van ahhoz, hogy
az ellene emelt bármely vádat, vagy valamely perben a jogait és kötelességeit a törvény által felállított független és
pártatlan bíróság igazságos és nyilvános tárgyaláson bírálja el. (…)
(5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a
jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal
arányosan – a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.”
2. A Ctv.-nek az indítvánnyal támadott és az indítvánnyal érintett rendelkezései:
„A cégalapítás érvénytelenségének megállapítása iránti per 69. § (1) A cég bejegyzését követően a cég alapítása érvénytelenségének megállapítása iránt a cég ellen a cég bejegyzését elrendelő végzés Cégközlönyben történő közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn belül a
cég székhelye szerint illetékes megyei bíróság előtt indítható per. A perindításra az ügyész, illetve az jogosult, aki
jogi érdekét valószínűsíti.
(2) Perindításnak valamennyi cégforma tekintetében
csak a Gt. 12. §-ának (4) bekezdésében meghatározott érvénytelenségi ok fennállása esetében van helye. (…)”
„A létesítő okirat módosítása érvénytelenségének megállapítása iránti per
70. § (1) A cég bejegyzését követően a létesítő okirat
cégjegyzékadattal össze nem függő módosítása érvénytelenségének megállapítása a Polgári Törvénykönyvben
foglalt rendelkezések alapján a 69. § (1) bekezdésében
foglaltaknak megfelelően kérhető. A bíróság eljárása során a 69. § (3) bekezdésben foglalt rendelkezéseket megfelelően alkalmazni kell.”
III. Az indítvány nem megalapozott. 1. Az Alkotmánybíróság megvizsgálta, hogy az alkotmányjogi panasz megfelel-e az Alkotmánybíróságról
szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.)
48. § (1) és (2) bekezdéseiben meghatározott követelményeknek.
Az Abtv. 48. § (1) bekezdése kimondja: Az Alkotmányban biztosított jogainak megsértése miatt alkotmányjogi
panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz az, akinek a
jogsérelme az alkotmányellenes jogszabály alkalmazása
folytán következett be, és egyéb jogorvoslati lehetőségeit
már kimerítette, illetőleg más jogorvoslati lehetőség nincs
számára biztosítva. Az Abtv. 48. § (2) bekezdése szerint
alkotmányjogi panaszt a jogerős határozat kézbesítésétől
számított hatvan napon belül lehet írásban benyújtani.
A Fővárosi Ítélőtábla 14.Gf. 40.435/2008/2. számú végzését az indítványozó jogi képviselője 2009. március
18. napján vette kézhez, alkotmányjogi panaszát 2009.
május 14. napján adta postára, a hatvan napos határidő így
megtartottnak tekintendő.
Mivel a Fővárosi Ítélőtábla végzése jogerős, ellene további jogorvoslatnak helye nincs, továbbá mert a bíróság a
támadott jogszabályi rendelkezésre hivatkozva, azt alkalmazva hagyta helyben a Fővárosi Bíróság elutasító végzését, ezért az alkotmányjogi panasz előterjesztésének törvényi akadálya nem volt, így azt az Alkotmánybíróság az
alábbiak szerint érdemben bírálta el.
2. Az indítványozók az alkotmányellenes helyzetet abban látják, hogy a Ctv. a létesítő okirat érvénytelenségének
megállapítása iránti per megindítását kizárólag a bejegyzését elrendelő végzés Cégközlönyben történő közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn belül engedi meg. Álláspontjuk szerint a hat hónapos jogvesztő határidő alkotmányellenes korlátozásnak minősül mind a tulajdonhoz való jog, mind pedig a tisztességes eljáráshoz és
a jogorvoslathoz való jog vonatkozásában.
2.1. Az Alkotmánybíróság először a jogorvoslathoz való jog indítványozók által állított sérelmét vizsgálta meg.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában elemezte a
jogorvoslathoz való jog tartalmát. Ennek során megállapította, hogy tartalma szerint a jogorvoslathoz való jog az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez, vagy
ugyanazon szervezeten belül magasabb fórumhoz fordulás
lehetőségének biztosítását jelenti. [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 27, 31.; 22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 109–110., stb.] A Ctv. vizsgált rendelkezése a keresetindítás szabályait tartalmazza, nem pedig a változásbejegyző végzés elleni fellebbezés lehetőségéről szól. A jogorvoslathoz való jogot a bírósági cégeljárások során a Ctv. egyéb rendelkezései [pl. Ctv. 64. §, cégbejegyzést (változásbejegyzést) elutasító végzés elleni fellebbezés] szabályozzák. A keresetindítás szabályai nem
hozhatók alkotmányossági összefüggésbe a jogorvoslathoz való joggal. Hasonló álláspontot foglalt el az Alkotmánybíróság a 661/D/2002. AB határozatban (ABH 2004,
1627.) amikor a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi
III. törvény 123. §-át (számadási-, illetve egyéb kötelezettség megállapításra irányuló kereseti kérelmek) alkotmányosságát vizsgálta és az indítványt elutasította. Az Alkotmánybíróság fenntartva e határozatban foglalt álláspontját
megállapítja, hogy a Ctv. vizsgált rendelkezése nem áll
sem tartalmi, sem alkotmányjogilag értékelhető összefüggésben az Alkotmány 57. § (5) bekezdésével, ezért azt nem
is sérti. Erre tekintettel az Alkotmánybíróság az indítvány
ezen részét elutasította.
2.2. Ezután az Alkotmánybíróság azt vizsgálta meg,
hogy a jogvesztő határidő kikötése sérti-e a tisztességes eljáráshoz való jogot.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott annak a kérdésnek az alkotmányosságával, hogy a keresetindítás határidőhöz kötése alkotmányellenes-e.
Az alkotmánybírósági gyakorlat szerint a keresetindítási jog – a bírósághoz fordulás jogával összefüggésben –
alapjog. A 2218/B/1991. AB határozat megállapította:
„a keresetindítási jog a személynek az a joga, hogy a megsértett alanyi jogának orvoslása végett a bírósághoz forduljon” (ABH 1993, 580, 583.). A 467/B/1997. AB határozat pedig kimondta: „Az Alkotmánybíróság gyakorlata
szerint az Alkotmány 57. § (1) bekezdése által deklarált bírósághoz fordulás joga olyan alapvető jog, amely – hasonlóan az egyéb alapvető jogokhoz – szükséges és
arányos korlátozás tárgya lehet” (ABH 2001, 907, 908.).
Jelen törvényi rendelkezés szerint a létesítő okirat módosítása érvénytelenségének megállapítása iránti per megindítása kizárólag a bejegyzését elrendelő végzés Cégközlönyben történő közzétételétől számított hat hónapos jogvesztő határidőn belül lehetséges. E szabály időbeli korlátot határoz meg a keresetindításra, mely – a fent bemutatott
határozatok alapján – nyilvánvalóan a bírósághoz fordulás
jogának korlátozását eredményezi.
Az alapjog korlátozásával kapcsolatosan az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata, hogy azzal a jogalkotó akkor élhet, ha másik jog védelme vagy érvényesülése, illetőleg egyéb alkotmányos célok védelme más módon
nem érhető el, és a korlátozás csak olyan mértékű lehet,
amennyi ezekhez feltétlenül szükséges. [7/1991. (II. 28.)
AB határozat, ABH 1991, 22, 25.] Az alapjogot korlátozó
normákkal szemben támasztott arányosság feltételeit az
Alkotmánybíróság a 20/1990. (X. 4.) AB határozatában a
következőképp fogalmazta meg: „Ez [...] megköveteli,
hogy az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében
okozott alapjogsérelem súlya összhangban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott
cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt kiválasztani”
(ABH 1990, 69, 71.).
Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában [melyet az 51/2009. (IV. 28.) AB határozat (ABH 2009, 374.)
foglalt össze] foglalkozott a jogvesztő keresetindítási ha
táridőknek és az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének a kapcsolatával.
A 935/B/1997. AB határozatban az Alkotmánybíróság a
gazdasági társaságokról szóló 1988. évi VI. törvény (a továbbiakban: régiGt.) azon rendelkezését vizsgálta, amely
szerint a társasági határozatokat bíróság előtt a határozat
meghozatalától számított 30 napon belül lehet megtámadni (régiGt. 45. §). Az Alkotmánybíróság kifejtette: „Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésének a sérelme akkor lenne
megállapítható, ha az orvoslás lehetősége egyáltalán nem
lenne adott. A jogrendszer ilyen hiányai esetén van helye
az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az alkotmányellenesség kimondásának. [63/1997. (XII. 11.) AB határozat,
ABH 1997, 365.]. Ezzel szemben önmagában az a tapasztalat, hogy egy létező, a bírósági út igénybevételét biztosító – de azt időbeli korláthoz kötő – szabály alkalmazása
egyes esetekben méltánytalan, vagy akár igazságtalan
eredményre vezethet, még nem jelenti az alapjog szükségtelen és aránytalan korlátozását” (ABH 1998, 765,
772–773.). „A bírósághoz való fordulás joga – hasonlóan
az Alkotmány által deklarált többi alapjoghoz – nem abszolút jellegű jogosultság, hanem a jogállamiság elemeként megjelenő jogbiztonság korlátai között juthat csak érvényre. A konkrét ügyben az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy a jogbiztonság általános követelménye a társasági határozat bírósági felülvizsgálatára biztosított lehetőség kapcsán a társasági jog olyan, prioritást
élvező célkitűzéseiben konkretizálódik, mint a forgalombiztonság és a hitelezővédelem. Ezekre figyelemmel a keresetindítási jog időbeli korlátozását nem ítélte sem szükségtelennek, sem pedig aránytalannak” (51/2009. (IV. 28.)
AB határozat, ABH 2009, 374, 380–381.)
Az Alkotmánybíróság a társasházi határozatok érvénytelenségének megállapítására irányuló keresetek előterjesztésére nyitva álló jogvesztő határidő alkotmányosságával foglalkozó határozatában megállapította, hogy a hatvan napos határidő elegendő arra, hogy a tulajdonostárs élhessen keresetindítási jogával, másrészt megfelel a társasház zavartalan működése biztosítására irányuló követelménynek is. Ugyanakkor úgy találta, hogy e határidő jogvesztő jellege alkotmányosan nem indokolható. Az Alkotmánybíróság leszögezte: „Általában nem sérti a bírósághoz való jogot az, ha a bírósághoz fordulást jogvesztő határidővel korlátozzák. Ismert és gyakran alkalmazott megoldás a jogrendszeren belül az, hogy ha (az anyagi jogi)
törvény valamely igény érvényesítésére, keresetindításra
határidőt szab meg, a határidő elmulasztása azzal a következménnyel jár, hogy az elmulasztott cselekmény a későbbiekben már nem pótolható” [3/2006. (I. 30.) AB határozat, ABH 2006, 65, 94–95.].
A 70/2006. (XII. 13.) AB határozatban az Alkotmánybíróság a bírósági eljárást megindító keresetlevél vagy kérelem késedelmes benyújtásáról szóló 4/2003. Polgári jogegységi határozat alkotmányosságának vizsgálata körében
– korábbi határozataiban kifejtett álláspontját összefoglalva – megállapította, hogy a keresetindítási jog határidőhöz
kötése szükséges korlátozása a bírósághoz fordulás jogá
nak (a jogállamiságból eredő jogbiztonság is ezt követeli
meg), az arányossági kritérium pedig a határidő hosszához
mérten határozható meg. (ABH 2006, 786, 798.) Egyúttal
megerősítette, hogy a jogvesztő keresetindítási határidő
meghatározása önmagában nem alkotmányellenes.
A 80/2006. (XII. 20.) AB határozatban az Alkotmánybíróság az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi
CXLI. törvény (a továbbiakban: Inytv.) 5. § (5) bekezdését
megsemmisítette. Indokolásában rámutatott arra, hogy a
bírósághoz fordulási jog korlátozásának alkotmányosan
elfogadható indokát kizárólag – az ingatlan-nyilvántartás
közhitelességéhez kapcsolódóan – a jogállamiságból következő jogbiztonság adja meg. Azonban arra a következtetésre jutott, hogy mivel a törlési határidő jogvesztő, kivételt nem engedő szabály, ezért a cél nem áll arányban azzal
a jogsérelemmel, amelyet az eredeti jogosult szenved el,
amikor önhibáján kívül nem tudja érvényesíteni keresetindítási jogát (ABH 2006, 892, 898–899.).
Az Inytv. 63. § (2) bekezdését vizsgáló és azt részben
megsemmisítő 51/2009. (IV. 28.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh.) az Alkotmánybíróság megállapította:
„A törlési kereset megindításával az eredeti jogosult tipikusan tulajdoni igényét kívánja érvényesíteni, így a keresetindítási határidő korlátozása azt is jelenti, hogy a határidő elmulasztásával az eredeti tulajdoni viszonyok helyreállítására nem kerülhet sor. (…) Az eredeti tulajdonos, valamint a jóhiszemű harmadik személyeket védő ingatlan-nyilvántartási közhitelesség egymással szembenálló, s
az állam által egyaránt védendő érdekeit elsősorban a törvényhozónak kell mérlegelnie. Az Alkotmánybíróság alkotmányellenességet akkor állapíthat meg, ha a mérlegelés
az ellentétes érdekek aránytalan figyelembevételét eredményezi.
Az Alkotmánybíróság megítélése szerint a hatvan napos
jogvesztő keresetindítási határidő nem áll arányban azzal a
jogsérelemmel, amelyet az eredeti jogosult elszenved. A
bejegyző végzés kézbesítésétől számított hatvan napos keresetindítási határidő aránytalan korlátozást jelent, ha az
eredeti jogosult csak utóbb szerez tudomást a bejegyzés érvénytelenségéről, vagy például csak ezt követően szűnik
meg a kényszer vagy a fenyegetés. Ilyen esetekben a törvényhozó nem mérlegeli kellő súllyal a sérelmet szenvedő
fél pozícióját a jóhiszemű harmadik személlyel, az ingatlan-nyilvántartásnak a jogbiztonságból fakadó közhitelességével szemben” (ABH 2009, 374, 384, 385.).
A fent idézett gyakorlat alapján jelen ügyben az Alkotmánybíróság azt vizsgálta meg, hogy az Alkotmány 57. §
(1) bekezdésében biztosított alapjog korlátozását mi tette
indokolttá, és a korlátozás mértéke arányban áll-e az
alkotmányos céllal.
A Ctv. preambuluma szerint a törvény célja, hogy megállapítsa a vállalkozások cégalapításának, nyilvántartásba
vételének rendjét, és a vállalkozók alkotmányos jogai érdekében, a gazdasági forgalom biztonsága, valamint a hitelezői érdekek vagy más közérdek védelme céljából biztosítsa a közhiteles cégnyilvántartás adatainak teljes körű
nyilvánosságát, közvetlenül vagy elektronikus úton.
A cégnyilvántartás mint közhiteles nyilvántartás hitelesen
tanúsítja a benne feltüntetett adatok, jogok és tények fennállását, ideértve azok változásait is (Ctv. 22. §). Ezen közhitelességi funkciójának a törvény azonban csak abban az
esetben tud maradéktalanul eleget tenni, ha időbeli korlátot állít fel a jogviszonyok vitatásának lehetősége vonatkozásában. Azaz megteremti a jogviszonyok ésszerű határidőn belüli lezárásának lehetőségét, elősegítve ezzel a jogbiztonság követelményének érvényesülését. Hasonló álláspontot foglalt el az Alkotmánybíróság a korábban ismertetett 70/2006. (XII. 13.) AB határozatban, amikor
megállapította, hogy a keresetindítási jog határidőhöz kötése szükséges korlátozása a bírósághoz fordulás jogának
(a jogállamiságból erdő jogbiztonság is ezt követeli meg),
az arányossági kritérium pedig a határidő hosszához
mérten határozható meg (ABH 2006, 786, 798.). Egyúttal
megerősítette, hogy a jogvesztő keresetindítási határidő
meghatározása önmagában nem alkotmányellenes.
A közhitelesség azonban nem az egyetlen indoka a jogvesztő határidő előírásának, hiszen emellett hasonló
súllyal szerepel a forgalom biztonsága is. Egy gazdasági
társaság ugyanis az üzleti életben jellemzően az általa kötött – túlnyomórészt gazdasági tartalmú, olykor komoly
pénzügyi kihatással bíró – szerződések révén vesz részt.
A szerződő partnerek kiemelkedően fontos érdeke, hogy
egyrészt tisztában legyenek azzal, hogy kivel kötnek szerződést (részben erre szolgál a cégnyilvántartás), másrészt,
hogy a cégnyilvántartásban szereplő adatok ne legyenek
mindenfajta (akár időbeli) korlátozás nélkül megtámadhatók, bizonytalan ideig megváltoztathatók. Ilyenfajta korlátozás hiányában ugyanis a piaci szereplők teljes (jog)bizonytalanságban lennének a tekintetben, hogy akivel szerződést kötnek tekinthető-e egyáltalán szerződő partnernek. Állandó veszély fenyegetné őket amiatt is, hogy – pl.
a változásbejegyzés több éves késedelemmel bekövetkező
(esetleg sikeres) megtámadása esetén – az általuk kötött
szerződések érvénytelennek minősülnek és így teljesedésbe mennek-e egyáltalán. Ez a helyzet végeredményében
kizárná a piaci szereplők kölcsönös bizalmát, a piaci/gazdasági forgalom zavartalanságát, közvetve pedig a jogbiztonságot veszélyeztetné.
A jogvesztő határidő hosszával, a hat hónapos időtartammal összefüggésben az Alkotmánybíróság az alábbiakat állapítja meg: a perindítás határideje a végzés Cégközlönyben történő közzétételének napján kezdődik. A Ctv.
20. § értelmében a Cégközlöny az igazságügyért felelős
miniszter által vezetett minisztérium hivatalos lapja.
A cégbíróság a Cégközlönyben hozza nyilvánosságra a
cég cégjegyzékének adatait, illetve azok változásait tartalmazó végzést. Emellett a cégbíróság a részvénytársaság és
a korlátolt felelősségű társaság cégjegyzék adatainak közzétételével egyidejűleg gondoskodik a részvénytársaság és
a korlátolt felelősségű társaság létesítő okiratának, illetve
a létesítő okirat módosításának Cégközlönyben történő
közzétételéről is.
Ennek megfelelően a hivatalos lapban megjelenő adatok és tények bárki számára hozzáférhetők. A cég ügyve-
zetőjének feladata a gazdasági társaság ügyeinek vitele,
azok folyamatos figyelemmel kísérése. Ebbe a feladatkörbe beletartozik a gazdasági társasággal kapcsolatos közlemények folyamatos követése is.
Jelen ügyben a támadott rendelkezés hat hónapot biztosít az ügyvezetőnek arra, hogy amennyiben a bejegyzett
cég adatainak változásával kapcsolatban rendellenességet
tapasztal, akkor a szükséges lépéseket megtegye, adott
esetben pert indítson. Ez a viszonylag hosszú törvényi határidő elegendő arra, hogy a megfelelő figyelemmel és körültekintéssel eljáró vezető tisztségviselő a kötelezettségét
ne mulassza el.
Ebben a körben utal az Alkotmánybíróság arra, hogy a
gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény 30. §
(2) bekezdése értelmében a vezető tisztségviselők a gazdasági társaság ügyvezetését az ilyen tisztséget betöltő személyektől általában elvárható gondossággal – és ha e törvény kivételt nem tesz —, a gazdasági társaság érdekeinek
elsődlegessége alapján kötelesek ellátni. A vezető tisztségviselők a polgári jog általános szabályai szerint felelnek a gazdasági társasággal szemben a jogszabályok, a társasági szerződés, illetve a gazdasági társaság legfőbb szerve által hozott határozatok, illetve ügyvezetési kötelezettségeik felróható megszegésével a társaságnak okozott károkért.
Mindezeket figyelembe véve jelen ügyben az Alkotmánybíróság a hat hónapos jogvesztő határidővel összefüggésben azt állapította meg, hogy az a bírósághoz fordulás jogát korlátozza ugyan, azonban – a közhitelesség és a
forgalom biztonsága követelményét szem előtt tartva –
elegendő időt biztosít arra is, hogy az érintettek igényüket
peres úton megkíséreljék érvényesíteni.
A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a kellően hosszú jogvesztő határidő nem eredményezi a bírósághoz fordulás jogának alkotmányellenes
korlátozását, ezért az indítványt e tekintetben is elutasította.
Emellett az Alkotmánybíróság az indítványozók konkrét ügyével összefüggésben utal arra is, hogy a Ctv. 76. §
(1) bekezdés b) pontja értelmében hivatalból jár el a cégbíróság, ha az eljárást más bíróság kezdeményezi. Azaz
amennyiben a büntetőbíróság megállapítja a magánokirat-hamisítás vétségét, törvényességi felügyeleti eljárást
kezdeményezhet a cégbíróságnál a jogsértő állapot megszüntetése iránt.
2.3. Végül az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy a
keresetindítási határidő jogvesztő volta sérti-e a tulajdonhoz való jogot, mint alkotmányos alapjogot.
Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában értelmezte az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz való jogot. A tulajdonhoz való jognál az Alkotmány az egyén cselekvési szabadságának anyagi alapját
védi a közhatalmi beavatkozásokkal szemben. A tulajdon
szociális kötöttségei azonban a tulajdonjog korlátozását
lehetővé teszik [64/1993. (XII. 22.) AB határozat, ABH
1993, 373, 380–381.].
A 3/2006. (II. 8.) AB határozatában az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy az Alkotmány 13. §-a szerinti tulajdonvédelem nem érvényesíthető a tulajdonosoknak az
egymással szembeni védelméről szóló szabályoknál (ABH
2006, 65, 81.).
Ami a tulajdonosváltozást illeti: „ez a változás ugyanakkor állami beavatkozás (szabályozás) révén következik be.
Azt, hogy ez alkotmányos-e, az dönti el, vajon arányosnak
tekinthető-e ez az állami beavatkozás, s a jogalkotó egyenlő
súllyal mérlegelte-e az eredeti jogosult és a jóhiszemű harmadik személy érdekeit” (ABH 2009, 374, 387.).
A 38/B/2002. AB határozatban az Alkotmánybíróság
hangsúlyozta, a polgári jogi jogviszonyok szabályozásánál a törvényhozó nagyfokú szabadsággal rendelkezik
(ABH 2005, 1058, 1062.).
Jelen esetben a gazdasági társasággal kapcsolatos változások a Cégközlönyben megjelennek, nyilvánosságra kerülnek, hiszen a hivatalos lap bárki számára hozzáférhető.
A forgalom biztonsága ugyanakkor megkívánja, hogy a
cégnyilvántartás, mint közhiteles nyilvántartás a valóságnak megfeleljen, és az abban foglaltak bizonyos idő eltelte
után (melynek hossza esetről esetre más lehet) ne legyenek
vitássá tehetők. Az ügyvezetőtől elvárható gondosság,
mint a cég érdekeit szem előtt tartó ügyvezetővel szemben
állított követelmény arra készteti a vezető tisztségviselőt,
hogy lényegében naprakész információk birtokában legyen a gazdasági társaság ügyeivel, helyzetével kapcsolatban. Ezen információk hiányában a vezető tisztségviselőtől a körültekintő cégvezetés nem remélhető.
A gazdasági társaságot érintő változásokra tehát az ügyvezetőnek haladéktalanul reagálnia kell, melyre – a forgalom biztonságát és az üzleti élet zavartalanságát is figyelembe véve – a hat hónapos határidő elegendő.
A Cégközlönyben történő közzétételtől számított hat
hónapos jogvesztő keresetindítási határidő tehát nem tekinthető aránytalannak, ezért az Alkotmánybíróság az indítványt az Alkotmány 13. § (1) bekezdésével összefüggésben is elutasította.
Budapest, 2010. szeptember 14. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
255/2017. (VII. 13.) KE határozata bírói felmentésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII. törvény 90. §-a alapján – az Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – nyugállományba helyezés iránti
kérelmére tekintettel Tamáné dr. Nagy Erzsébetet 2017. december 29-ei hatállyal bírói tisztségéből felmentem.
Budapest, 2017. június 30. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
334/2011. (XII. 23.) KE határozata szolgálati nyugállományba helyezésről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés i) pontjában biztosított jogkörömben, a honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 49. § (2) bekezdésének b) pontja alapján, a honvédelmi miniszter előterjesztésére Juhász István Ferenc
vezérőrnagy szolgálati viszonyát 2011. december 15-én megszüntetem és őt 2011. december 16-ai hatállyal szolgálati
nyugállományba helyezem. Budapest, 2011. november 2. Schmitt Pál s. k.,
köztársasági elnök


text:
1135/B/2007. AB határozat.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában meghozta a következő h a t á r o z a t o t: Az Alkotmánybíróság a Budavári Önkormányzat Képviselő-testületének az építményadóról szóló 22/1998. (XII. 22.) Kt. rendelete 4. § (1) bekezdés b) pontja, (2) bekezdése, valamint 6. § (2) bekezdés a) pontja alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
I. Az indítványozó a Budavári Önkormányzat Képviselőtestületének az építményadóról szóló 22/1998. (XII. 22.)
Kt. rendeletével (a továbbiakban: Ör.) kapcsolatban fordult az Alkotmánybírósághoz. Hiánypótlási eljárás során
kifejtett álláspontja szerint az Ör. 6. § (1)–(2) bekezdései
az adó alanyát, tárgyát és mértékét nem a helyi adókról
szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Hatv.) keretei
között állapítják meg, s ezért ellentétesek az Alkotmány
44/A. § (2) bekezdésével. Az Ör. alapján ugyanis a Hatv.
16. §-a szerinti adómaximumot meghaladó mértékű az
építményadó mértéke, másrészt pedig az Ör. szerint az adó
tárgyától független, a Hatv. 11. § (1) bekezdésében nem
szereplő körülménytől (az építmény hasznosításától, illetve az ott bejegyzett tevékenységtől) függ az építményadó
mértéke. A támadott rendelkezések az indítványozó szerint emellett – az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe ütköző módon – alkotmányos indok nélkül tesznek különbséget az azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között azzal, hogy eltérő adóterhet állapítanak meg attól függően, hogy az adott ingatlan székhelyként, telephelyként,
fióktelepként szerepel-e valamely hatóság nyilvántartásában. Meglátása szerint a diszkrimináció a jogi és a természetes személyek között, illetve a tevékenység jellege
alapján (az adómentesség attól függ, hogy az ingatlanban
végeznek-e gazdasági tevékenységet vagy sem) valósul
meg.
II. 1. Az Alkotmány indítvánnyal érintett rendelkezései:
„44/A. § (2) A helyi képviselőtestület a feladatkörében
rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb
szintű jogszabállyal.”
„70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve
az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más
vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni,
születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”
2. Az Hatv. érintett rendelkezései:
„11. § (1) Adóköteles az önkormányzat illetékességi te
rületén lévő építmények közül a lakás és a nem lakás céljára szolgáló épület, épületrész (a továbbiakban együtt: építmény).”
„16. § Az adó évi mértékének felső határa:
a) a 15. § a) pontja szerinti adóalap-megállapításnál
1100 Ft/m2, (…)” 3.1. Az Ör. támadott, az indítvány benyújtásakor hatályos rendelkezései:
„6. § (2) Az építményadó évi mértéke:
a) nem lakás céljára szolgáló építmény után, valamint a
lakás után, ha az a vállalkozó üzleti célt szolgáló épületének,
épületrészének minősül, és valamely hatóság nyilvántartásában az adóalany székhelyeként, telephelyeként, vagy fióktelepeként van bejegyezve, 2007. évben 1042 Ft/m2.
(…)
c) az a) pontba nem sorolható lakás után 0 Ft/m2.”
3.2. Az Ör. támadott, az indítvány elbírálásakor hatályos rendelkezései:
„4. § (1) Mentes az adó alól
(…)
b) a magánszemély lakás céljára szolgáló építménye, ki
véve, ha az építmény székhelyként, telephelyként, vagy fióktelepként szerepel valamely hatóság nyilvántartásában;
(…)
(2) Az egyébként fizetendő adó 75%-áig terjedő adó
kedvezmény jár magánszemély lakás céljára is szolgáló
építménye után, ha az építmény székhelyként, telephelyként vagy fióktelepként szerepel valamely közhiteles nyilvántartásban és az adóalany az építményben a lakcímbejelentés szabályai szerint nyilvántartásban vett lakóhellyel,
tartózkodási hellyel rendelkezik.”
„6. § (2) a) Az építményadó évi mértéke: 2010. évben
1293 Ft/m2.”
III. Az indítvány nem megalapozott. 1. Az Alkotmánybíróság az indítvány érdemi vizsgálatát megelőzően az alábbiakat állapította meg.
1.1. Mindenekelőtt azt kellett megvizsgálni, hogy az indítvány pontosan mire irányul. A kérelemben az indítványozó az Ör. 6. § (1)–(2) bekezdéseit jelölte meg, ugyanakkor tartalmilag valójában nem támadta a 6. § (1) bekez
dését (amely csupán annyit mond ki, hogy az építményadó
mértéke az építmény m²-ben számított hasznos alapterülete). Emellett indokolásában szintén nem sérelmezte a 6. §
(2) bekezdésének a gépjárműtárolók adójára vonatkozó
b) pontját sem. Tehát egyértelműen megállapítható volt,
hogy az indítvány – mely azt kifogásolta, hogy a székhelyként nyilvántartott ingatlanra nem érvényes a 0 Ft-os adómérték – csak az Ör. 6. § (2) bekezdés a) pontja megsemmisítésére irányult.
1.2. Az Alkotmánybíróság észlelte, hogy eljárása során
az önkormányzat módosította a támadott rendelkezéseket.
A hatályos szabályok már nem eltérő adómértékekről
szólnak, az Ör. jelenleg – más szabályozási technikát alkalmazva – a 4. § (1) bekezdés b) pontjában adómentességet állapít meg a magánszemélyek lakás céljára szolgáló
építményei után, amelynek az a feltétele, hogy az ingatlan
ne legyen székhelyként, telephelyként vagy fióktelepként
nyilvántartásba véve. A (2) bekezdés pedig 75%-os adókedvezményt ad akkor, ha a székhelynek (telephelynek, fióktelepnek) minősülő ingatlan egyidejűleg az adóalany
bejelentett lakóhelye vagy tartózkodási helye is.
Az Alkotmánybíróság főszabályként csak hatályban lévő jogszabály, illetve állami irányítás egyéb jogi eszköze
alkotmányosságát vizsgálja. Ez alól kivétel a konkrét normakontroll két esete [tehát az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény 38. § (1) bekezdése alapján benyújtott bírói kezdeményezés és 48. §-a alapján előterjesztett alkotmányjogi panasz alapján], mivel ilyenkor a támadott jogszabályi rendelkezés alkalmazhatósága is eldöntendő kérdés. A jelen eljárásban előterjesztett indítvány
nem tartozik ezek körébe, mert utólagos normakontrollra
irányul. Az Alkotmánybíróság utólagos normakontrollra
irányuló vizsgálatát a régi helyébe lépő új szabályozás tekintetében akkor folytatja le, ha az tartalmilag, valamint a
szabályozás szintje tekintetében is a korábbival azonos
(pl. 1066/B/1995. AB végzés, ABH 1999, 867, 868.;
1314/B/1997. AB végzés, ABH 2001, 1605, 1606.).
A szabályozási konstrukció változása jelen ügyben az
Alkotmánybíróság megítélése szerint a vizsgált alkotmányjogi problémát nem érintette, az indítványozó által
sérelmezett helyzet nem szűnt meg: az Ör. hatályos 4. §-a
alapján a fizetendő adó mértéke szempontjából továbbra is
jelentősége van annak, hogy az érintett ingatlan székhelyként van-e bejelentve.
Az is megállapítható volt, hogy az építményadónak az
Ör. 6. § (2) bekezdésében meghatározott mértéke az indítvány benyújtásának időpontjában hatályos mértékhez képest tovább emelkedett [a 6. § (2) bekezdés b) pontja szerint az építményadó 2011. évi mértéke 1293 Ft/m2].
Az említett jogszabályváltozások mindezek miatt az eljárás megszüntetését nem indokolják, ugyanakkor – a fentebb kifejtettekre tekintettel, gyakorlatának megfelelően –
az Alkotmánybíróság a vizsgálatot nem az indítvány benyújtásakor, hanem a jelenleg hatályos szabályozás tekintetében folytatta le.
Az alkotmányossági vizsgálat mindezek alapján a továbbiakban annak megállapítására irányult, hogy alkotmányellenes-e az Ör. 4. § (1) bekezdésének b) pontja (magánszemély lakás céljára szolgáló építménye adómentességének kizártsága székhely esetén), (2) bekezdése (adókedvezmény, ha a székhely egyidejűleg lakóhely is), illetve a 6. § (2) bekezdésének a) pontja (adómérték).
Megjegyzi az Alkotmánybíróság e körben azt is, hogy a
305/B/2001. AB határozat (ABH 2001, 1499.) már vizsgálta az Ör. 6. § (2) bekezdését. Azonban, mivel e rendelkezés jelen ügy elbírálásakor hatályos szövege nem egyezik meg a korábbi döntés meghozatalának időpontjában
hatályos szöveggel, az ügy nem tekinthető res iudicatanak, és az eljárás megszüntetésének ez okból sincs helye.
2. Az Alkotmánybíróság először az építményadó mértékével kapcsolatos indítványozói kifogást vizsgálta meg, és
a következőket állapította meg.
Építményadó esetében a Hatv. választási lehetőséget ad
a helyi önkormányzatnak arra, hogy az építmény alapterülete alapján tételes adóként vagy az ingatlan korrigált forgalmi értéke alapján határozza meg az adó mértékét. Az
Hatv. 16. § a) pontja értelmében az adó évi mértékének felső határa a 15. § a) pontja (az építmény m2-ben számított
hasznos alapterülete) szerinti adóalap-számítás esetén
2011. január 1-től 1100 Ft/m2. A Hatv. 6. § c) pontja
ugyanakkor azt is lehetővé teszi, hogy az önkormányzat
ettől a felső mértéktől az infláció követésével eltérjen.
E jogszabályi szakasz úgy rendelkezik ugyanis, hogy az
önkormányzat adómegállapítási joga arra terjed ki, hogy
„az adó mértékét a helyi sajátosságokhoz, az önkormányzat gazdálkodási követelményeihez és az adóalanyok teherviselő képességéhez igazodóan – az e törvényben meghatározott felső határokra, illetőleg a 16. § a) pontjában, a
22. § a) pontjában, a 26. §-ában, a 33. §-ának a) pontjában
meghatározott felső határoknak 2005. évre a KSH által
2003. évre vonatkozóan közzétett fogyasztói árszínvonal-változással, 2006. évtől pedig a 2003. évre és az adóévet megelőző második évig eltelt évek fogyasztói árszínvonal változásai szorzatával növelt összegére (a felső határ
és a felső határ növelt összege együtt: adómaximum) figyelemmel – megállapítsa”. A tételes módon meghatározott építményadónak a Hatv. 16. § a) pontjában foglalt
1100 Ft-os mértéke tehát – a Hatv. 6. § c) pontja által lehetővé tett indexálás folytán – nem azonos az adómaximummal. Az idézett rendelkezések alapján az építményadó
mértékének megállapításánál figyelembe vehető adómaximum 2011. január 1. napjától 1580 Ft/m2.
Az építményadó Ör. szerinti mértéke (1293 Ft/m2) a
Hatv. által előírt kereteken belül marad, ezért az Alkotmánybíróság az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésének a sérelmére alapított, az Ör. 6. § (2) bekezdésének b) pontjával
kapcsolatos indítványt elutasította.
3. Az Alkotmánybíróság ezt követően azt vizsgálta
meg, hogy alkotmányellenes-e az, hogy a lakás tekinteté-
ben nyújtott teljes adómentesség nem terjed ki a székhelyként nyilvántartott lakásingatlanokra.
3.1. Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy a Hatv. által
megállapított kereteken belül az önkormányzatok a 6. § c)
(adómaximum) és d) pontja (kedvezmények, mentességek) alapján nagyfokú autonómiával rendelkeznek mind
az építményadó mértéke, mind pedig az adó megfizetése
alóli kedvezmények nyújtása tekintetében. Az Alkotmánybíróság továbbá korábbi döntésében elvi éllel állapította meg, hogy a jogalkotó az adórendszert nagyfokú önállósággal alakítja ki. E körben az adóalanyok egyes, speciális jellemzőkkel rendelkező csoportjaira, egy adott vagyontárgy jellegére, közérdekű vagy más funkciójára tekintettel differenciált szabályrendszer megalkotására kerülhet sor [55/2008. (IV. 24.) AB határozat, ABH 2008,
525, 537.]. „A helyi adópolitika kialakítása jogalkotói
mérlegelés kérdése, s e mérlegelés során a helyi önkormányzat (…) figyelemmel a helyi sajátosságokra és az
adóalanyok vagyoni és jövedelmi viszonyaira – érvényre
juttathat gazdaságpolitikai, szociálpolitikai és egyéb célkitűzéseket is. E mérlegelés körében hozott rendelkezésekkel kapcsolatosan az Alkotmánybíróság hatáskörébe csak
annak ellenőrzése tartozik, hogy a jogalkotó a mérlegelése
során nem került-e ellentétbe az Alkotmány rendelkezéseivel, nem eredményezik-e valamely alapvető jog alkotmányellenes korlátozását, vagy nem tartalmaznak-e a
diszkrimináció tilalmába ütköző hátrányos megkülönböztetést.” (463/H/1995. AB határozat, ABH 1996, 690,
691–692.) Összefoglalva tehát: a kedvezmények, mentességek helyi szabályozását a törvényi és az alkotmányi keretekre tekintettel kell megalkotniuk az önkormányzatoknak.
Az Alkotmány 70/A. §-ának (1) bekezdésében írt tilalom elsősorban az alkotmányos alapjogok tekintetében tett
megkülönböztetésekre terjed ki, abban az esetben, ha a
megkülönböztetés nem az emberi vagy az alapvető állampolgári jog tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha az az emberi méltósághoz való jogot sérti. Az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlata során ez utóbbi körben akkor ítélte alkotmányellenesnek a jogalanyok közötti megkülönböztetést,
ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos szabályozási kör alá vont – homogén
csoportba tartozó – jogalanyok között. [9/1990. (IV. 25.)
AB határozat, ABH 1990, 46, 48.; 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 77–78.; 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH 1992, 280, 281–282.; 35/1994. (VI. 24.) AB
határozat, ABH 1994, 197, 203–204.; 30/1997. (IV. 29.)
AB határozat, ABH 1997, 130, 138–140.; stb.]
3.2. Az Ör. szabályai alapján az önkormányzatnak a lakás célú ingatlanhasználat preferálása volt a célja (magánszemélyek lakás célú ingatlanjait illeti adómentesség). Ezzel összefüggésben két körülményre kell felhívni a figyelmet.
Egyrészt arra, hogy az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatában alkotmányellenesnek minősítette a hasznosítástól, rendeltetéstől függő adómértékeket [pl. 22/2002.
(VI. 10.) AB határozat, ABH 2002, 509.]. Ugyanakkor a
Hatv. 2003. január 1. napján hatályba lépett európai uniós
jogharmonizációs követelményeknek való megfelelést
szolgáló 7. § e) pontja nyomán e gyakorlat változott.
A Hatv. említett rendelkezése értelmében vállalkozó
(Hatv. 52. § 26. pont: pl. egyéni vállalkozó, jogi személy,
egyéni cég, egyéb szervezet) üzleti célt szolgáló épülete,
épületrésze után fizetendő építményadó esetében adómentességet/-kedvezményt az önkormányzat 2003-tól kezdve
egyáltalán nem állapíthat meg (a korábban, határozott időre megállapított kedvezményeket pedig legkésőbb 2007.
december 31. napjáig hatályon kívül kellett helyezni). Ezt
követően a Alkotmánybíróság már nem állapította meg az
adó mértékét az építmény funkciójától függően, differenciáltan szabályozó önkormányzati rendeleti szabályok alkotmányellenességét (785/B/2002. AB határozat, ABH
2005, 1418, 1424.).
Másrészt az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az
önkormányzatok a Hatv. 6. § d) pontjában írtak alapján –
mérlegelési jogkörükkel élve – bevezethetnek adómentességet a lakások tekintetében, s ez – figyelemmel elsősorban a döntés szociális okaira – nem minősül önkényes,
ésszerűtlen különbségtételnek (lsd. 554/B/1996. AB határozat, ABH 1996, 764, 766.; 1214/B/2007. AB határozat,
ABK 2010. július, 969, 971.). Az Alkotmánybíróság azt
sem minősítette alkotmányellenesnek, amikor az adómentesség kizárólag azokra a lakásingatlanokra terjedt ki,
amelyeket eredeti céljuknak megfelelően valóban lakásként hasznosítottak (305/B/2001. AB határozat, ABH
2001, 1499, 1503.).
3.3. Az Ör.-ben foglalt előírásokat ennek fényében
megvizsgálva a következők állapíthatók meg. Leszögezhető, hogy a székhelyként (telephelyként, fióktelepként)
történő bejelentés mindig egy adott cég, szervezet, gazdasági társaság, vállalkozás létéhez kapcsolódik. Az üzletszerű gazdasági tevékenység folytatása céljából létrejött
cégekre vonatkozó, a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény
(a továbbiakban: Ctv.) 7. § (1) bekezdése szerint a cég
székhelye a cég cégtáblával megjelölt bejegyzett irodája
(a cég levelezési címe, az a hely, ahol a cég üzleti és hivatalos iratainak átvétele, érkeztetése, őrzése, rendelkezésre
tartása, valamint a külön jogszabályban meghatározott, a
székhellyel összefüggő kötelezettségek teljesítése történik), mely jellemzően – de nem feltétlenül – a központi
ügyintézés helye. A cég telephelye a Ctv. 7. § (2) bekezdése értelmében a tevékenység gyakorlásának – a cég létesítő
okiratában foglalt – olyan tartós, önállósult üzleti (üzemi)
letelepedéssel járó helye, amely a cég székhelyétől eltérő
helyen található, a cég fióktelepe pedig olyan telephely,
amely más településen – magyar cég külföldön lévő fióktelepe esetén más országban – van, mint a cég székhelye.
A székhely, telephely, fióktelep fogalmára az egyéni vál
lalkozók és az egyéni cégek esetében is ugyanezen szabályok vonatkoznak [az egyéni vállalkozóról és az egyéni
cégről szóló 2009. évi CXV. törvény 6. § (3) bekezdés].
Székhelye emellett más, nem gazdasági tevékenység
végzése céljából létrehozott szervezetnek is van (pl. alapítvány), de a székhely funkciója ebben az esetben is
ugyanaz.
Az a tény tehát, hogy egy adott lakás egyben székhely
(telephely, fióktelep) is, azt jelenti, hogy az érintett lakás
célú ingatlanként nyilvántartott építmény funkciója nem,
vagy nem kizárólag a lakhatás biztosítása.
Tekintettel arra, hogy az Ör. alapján a székhelyként történő bejegyzés a jogalanyiság jellegétől függetlenül kizárja az adómentességet (sem a jogi személyek, sem a székhely-bejelentésre kötelezett – pl. egyéni vállalkozó – magánszemélyek ingatlana nem adómentes), a jogi és a magánszemélyek közötti diszkriminációra vonatkozó hivatkozás nem megalapozott.
Téved továbbá az indítványozó, amikor azt állítja, hogy
az önkormányzat az építményadóval magát az adótárgy
használata során végzett gazdasági, vállalkozási, üzleti célú tevékenységet adóztatja, s hátrányosan megkülönbözteti az ilyen tevékenységet végzőket. Az Ör. támadott rendelkezése nem a jövedelemszerző tevékenységet adóztatja
(az adó mértéke nem függ attól, hogy pontosan milyen jellegű tevékenységet végeznek az ingatlanban, s hogy az
nyereséges-e), hanem a Hatv. 4. § a) pontja szerinti adótárgyat – az ingatlantulajdont – oly módon, hogy adómentességet biztosít akkor, ha a lakás célú ingatlant kizárólag lakásként és nem más célra használják, illetve adókedvezményt nyújt akkor, ha az ingatlan megosztott célú használatú, tehát, ha az székhely (telephely, fióktelep), de egyúttal bejelentett lakóhely is.
Az Alkotmánybíróság fentebb idézett gyakorlata alapján ez a megoldás szociálpolitikai okok miatt nem tekinthető önkényes, ésszerűtlen megkülönböztetésnek, s ezért
nem sérti az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdését. Az Alkotmánybíróság ezért az Ör. 4. § (1) bekezdés b) pontja és
(2) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására
és megsemmisítésére irányuló indítványt is elutasította.
Budapest, 2011. március 4. Dr. Bihari Mihály s. k., Dr. Lenkovics Barnabás s. k.,
alkotmánybíró előadó alkotmánybíró


text:
81/2011. (VI. 24.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2011. június 20-án megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva Sz. B. és dr. Sch. A. magánszemélyek (a továbbiakban: beadványozók) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest,
Pf. 2; fax: 06-1-7950-143).
Indokolás I. A beadványozók 2011. május 24-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtották be az Országos Választási Bizottsághoz
az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 2. §-a szerinti
hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e Ön azzal, hogy a öregségi nyugdíjkorhatárt el nem érő személy számára járó nyugdíj összege ne csökkenjen?”
A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvénynek (a továbbiakban: Alkotmány) az Alaptörvénnyel
összefüggő egyes átmeneti rendelkezések megalkotása érdekében szükséges módosításáról szóló 2011. évi
LXI. törvény 2. §-a szerint az Alkotmány 70/E. §-a a következő (3) bekezdéssel egészül ki: „(3) Az ellátáshoz való jog
a nyugellátás tekintetében az általános öregségi nyugdíjkorhatárt betöltött, a nyugellátás törvényi feltételeinek
megfelelő személyre terjed ki. Törvény az e korhatárt be nem töltött személynek is nyugellátást állapíthat meg. Az
általános öregségi nyugdíjkorhatár betöltését megelőzően folyósított nyugellátás törvényben meghatározottak
szerint csökkenthető és szociális ellátássá alakítható, munkavégzésre való képesség esetén megszüntethető.”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy a feltenni kívánt kérdésben megtartásra kerülő országos
népszavazás eredményének az Országgyűlés csak úgy tudna eleget tenni, ha magát az Alkotmányt módosítaná.
Az Alkotmánybíróság több határozatában is [2/1993. (I. 22.) AB, 25/1999. (VII. 7.) AB, 28/1999. (X. 6.) AB, 40/1999.
(XII. 21.) AB, 50/2001. (XI. 29.) AB, 48/2003. (X. 27.) AB határozatok] leszögezte, hogy az Alkotmány módosítására, csak
az Alkotmányban előírt eljárási rendben, az Alkotmány által feljogosított alkotmányozó hatalom által [Alkotmány 24. §
(3) bekezdés] kerülhet sor. Az Alkotmány módosítására irányuló kérdésben választópolgárok által kezdeményezett
népszavazásnak nincs helye.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy a kérdésben nem lehet országos népszavazást tartani, így
a Bizottság az Nsztv. 10. § b) pontja értelmében az aláírásgyűjtő ív hitelesítését megtagadja.
II. A határozat az Alkotmány 24. § (3) bekezdésén, 70/E. § (3) bekezdésén, az Nsztv. 2. §-án és a 10. § b) pontján,
a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén alapul.
Dr. Bordás Vilmos s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
59/2014. (III. 4.) Korm. rendelete a gödöllői uszoda beruházási programmal összefüggő közigazgatási hatósági ügyek kiemelt jelentőségű üggyé nyilvánításáról és az eljáró hatóságok kijelöléséről.
A Kormány a  nemzetgazdasági szempontból kiemelt jelentőségű beruházások megvalósításának gyorsításáról és
egyszerűsítéséről szóló 2006. évi LIII. törvény 12. § (5) bekezdés a), b) és e) pontjában, valamint a közigazgatási hatósági eljárás és
szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 174/A. § (1) bekezdés a) pontjában kapott felhatalmazás alapján,
a 3. § tekintetében az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 62. § (1) bekezdés 16., 17. és
24. pontjában kapott felhatalmazás alapján,
a 4. § tekintetében az Alaptörvény 15. cikk (3) bekezdésében meghatározott eredeti jogalkotói hatáskörében,
az Alaptörvény 15. cikk (1) bekezdésében meghatározott feladatkörében eljárva a következőket rendeli el:
1. § (1) A  Kormány nemzetgazdasági szempontból kiemelt jelentőségű üggyé nyilvánítja gödöllői uszoda beruházási
program keretében a Gödöllő közigazgatási területén fekvő, 5880 helyrajzi számú ingatlan területén megvalósuló
beruházással összefüggő, az 1. mellékletben felsorolt közigazgatási hatósági ügyeket.
(2) A  Kormány az  (1)  bekezdés szerinti beruházással összefüggő közigazgatási hatósági ügyekben eljáró hatóságként
az 1. mellékletben meghatározott hatóságokat jelöli ki.
(3) Azokban az esetekben, amikor az 1. mellékletben meghatározott ügyfajtákra vonatkozó jogszabály az adott ügyben
szakhatóság közreműködését rendeli el, a Kormány az (1) bekezdés szerinti közigazgatási hatósági ügyekben eljáró
szakhatóságként a 2. mellékletben meghatározott hatóságokat jelöli ki.
2. § (1) Az ügyfélnek az eljárás megindítása előtt benyújtott kérelmére az 1. § (1) bekezdése szerinti hatósági eljárásokban
a szakhatóság – a hatóság határozatának meghozataláig felhasználható – előzetes szakhatósági állásfoglalást ad ki
azzal, hogy a kérelemhez benyújtott előzetes szakhatósági hozzájárulást a hatóság a közigazgatási hatósági eljárás
és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 44. § (8) bekezdése szerint használja fel.
(2) Az  1.  § (1)  bekezdése szerinti közigazgatási hatósági ügyekben hozott döntés fellebbezésre tekintet nélkül
végrehajtható.
3. § Az 1. § (1) bekezdésében megjelölt beruházással összefüggésben
a) építésügyi hatósági ügyekben nem kell építészeti-műszaki tervtanácsi véleményt beszerezni,
b) építésügyi hatósági ügyekben nem kell településképi véleményezési eljárást lefolytatni és
c) településképi bejelentési eljárásnak nincs helye.
4. § (1) Az  1.  § (1)  bekezdése szerinti beruházás hivatalos közbeszerzési tanácsadója, beruházáslebonyolítója és építési
műszaki ellenőre kizárólagos joggal a BMSK Beruházási, Műszaki Fejlesztési, Sportüzemeltetési és Közbeszerzési Zrt.
(2) Az  (1)  bekezdés szerinti beruházáslebonyolítói feladatkörbe az  épített környezet alakításáról és védelméről
szóló 1997. LXXVIII.  törvény 43.  § (1)  bekezdés c)–d), f ), j) és k)  pontjában foglalt feladatokon túlmenően
– az építésügyi szakmagyakorlásra vonatkozó összeférhetetlenségi szabályok betartásával – minden olyan feladat,
illetve tevékenység ellátása beletartozik, ami az  építési tevékenység szakszerű megvalósításának előkészítésével,
ellenőrzésével vagy irányításával kapcsolatos.
5. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
94/2011. (VI. 24.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2011. június 20-án megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 124/A. § (3) bekezdés b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva Sz. B. és dr. Sch. A. magánszemélyek (a továbbiakban: beadványozók) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését megtagadja.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – az Alkotmánybírósághoz címzett
kifogást lehet benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest,
Pf. 2; fax: 06-1-7950-143).
Indokolás I. A beadványozók 2011. május 24-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtották be az Országos Választási Bizottsághoz
az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 2. §-a szerinti
hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő kérdés szerepelt:
„Egyetért-e Ön azzal, hogy a munkáltató a munkaviszonyt rendkívüli felmondással csak akkor szüntethesse meg,
ha a munkavállaló a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét szándékosan vagy súlyos gondatlansággal
jelentős mértékben megszegi, vagy egyébként olyan magatartást tanúsít, amely a munkaviszony fenntartását lehetetlenné
teszi?”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az országos népszavazáson feltenni kívánt kérdés nem felel meg
az Nsztv. 13. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelményének. Az egyértelműség követelménye azt jelenti,
hogy a népszavazásra szánt kérdésnek egyértelműen megválaszolhatónak kell lennie. Ahhoz, hogy a választópolgár
a népszavazásra feltett kérdésre egyértelműen tudjon válaszolni, az szükséges, hogy a kérdés világos és kizárólag
egyféleképpen értelmezhető legyen, a kérdésre „igen”-nel vagy „nem”-mel lehessen felelni.
A kérdés egyértelműségének vizsgálatakor az Országos Választási Bizottságnak határozata meghozatala során
figyelemmel kell lennie arra is, hogy a népszavazás eredménye alapján az Országgyűlés – a hatályban lévő
jogszabályok szerint – el tudja-e dönteni, hogy terheli-e jogalkotási kötelezettség, ha igen, milyen jogalkotásra köteles.
[51/2001. (XI. 29.) AB határozat, ABH 2001, 392, 396.; 25/2004. (VII. 7.) AB határozat, ABH 2004, 381, 386.; 105/2007.
(XII. 13.) AB határozat, ABH 2007, 891, 895.] A kérdés egyértelműsége annak tükrében dönthető el, hogy az a hatályos
jogi szabályozáshoz képest milyen jogalkotásra irányul.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény
(a továbbiakban: Mt.) 96. § (1) bekezdés a) és b) pontjai alapján „A munkáltató, illetve a munkavállaló a munkaviszonyt
rendkívüli felmondással megszüntetheti, ha a másik fél a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét
szándékosan vagy súlyos gondatlansággal jelentős mértékben megszegi, vagy egyébként olyan magatartást tanúsít,
amely a munkaviszony fenntartását lehetetlenné teszi. Ettől érvényesen eltérni nem lehet.” A népszavazásra feltenni
kívánt kérdés a hatályos jogi szabályozással megegyező szabályozás kialakítását célozza. A kérdés az átlagos
választópolgárnak azt sugallja, hogy „igen” szavazatával a fennálló jogszabályi helyzet megváltoztatására szavaz.
Valójában azonban a kérdésre adott „igen” válasszal a mai jogi szabályozást erősítenék meg, míg a „nem” válasz
értelmetlen lenne.
Az Országos Választási Bizottság megállapítja továbbá, hogy a népszavazásra feltenni kívánt kérdés nem egyértelmű
azért sem, mert az – bár a hatályos jogi norma szövegét ismétli – túlságosan összetett és a választópolgárok számára
nem egyértelmű kifejezéseket tartalmaz, így nem lennének tisztában azzal, hogy pontosan milyen tartalmú
népszavazási kezdeményezést támogatnak.
Fentiek értelmében a népszavazásra feltenni kívánt kérdés nem felel meg a törvényben foglalt követelményeknek, így
a Bizottság az Nsztv. 10. § c) pontja értelmében az aláírásgyűjtő ív hitelesítését megtagadja.
II. A határozat az Mt. 96. § (1) bekezdés a) és b) pontján, az Nsztv. 2. §-án, 10. § c) pontján és a 13. § (1) bekezdésén,
a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §-ának (1) bekezdésén alapul.
Dr. Bordás Vilmos s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke