text:
22/2003. (IV. 28.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenességének utólagos vizsgálata, valamint mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítása iránt benyújtott indítványok tárgyában — dr. Holló András, dr. Kukorelli István és dr. Tersztyánszkyné dr. Vasadi Éva alkotmánybírák párhuzamos indokolásával, valamint dr. Bihari Mihály, dr. Erdei Árpád, dr. Holló András és dr. Kukorelli István alkotmánybírák különvéleményével — meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság azt az indítványt, amely szerint
az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény alkot
mányellenesen korlátozza a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogát azáltal, hogy nem teszi lehetővé számukra életük orvosi segítséggel történő befejezését, elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság azt az indítványt, amely szerint
mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet állt
elő annak folytán, hogy a törvényhozó a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény 166—168. §-ait nem
hozta összhangba az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével,
elutasítja.
3. Az Alkotmánybíróság az annak megállapítására irányuló indítványokat, melyek szerint az egészségügyről
szóló 1997. évi CLIV. törvény 15. § (2) bekezdése, 20. § (3)
és (4) bekezdése, 22. § (4) bekezdése és 23. § (1) bekezdése
alkotmányellenesen korlátozza a gyógyíthatatlan betegeknek az életfenntartó vagy életmentő orvosi beavatkozás
visszautasítására vonatkozó önrendelkezési jogát, elutasítja.
4. Az Alkotmánybíróság az egészségügyről szóló 1997.
évi CLIV. törvény 17. § (1) bekezdés a) pontjának, valamint a 18. § (2) bekezdésben a ,,vagy az (1) bekezdés
b) pontja szerinti esetben’’ szövegrész alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványokat elutasítja.
5. Az Alkotmánybíróság az egészségügyről szóló 1997.
évi CLIV. törvény 15—19. §-ai alkotmányellenességének
megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt
visszautasítja.
6. Az Alkotmánybíróság az egyes egészségügyi ellátások visszautasításának részletes szabályairól szóló
117/1998. (VI. 16.) Korm. rendelet 3. §-a, 5. § (2) bekezdése, 6. §-a, 7. §-a és 10. § (2) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
indítványokat elutasítja.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. Az Alkotmánybírósághoz több indítvány érkezett a gyógyíthatatlan betegségben szenvedők életük méltó befejezéséhez való jogával kapcsolatban.
1. Két indítványozó 1993. november 25-én kelt együttes
indítványában azt kérte, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg: alkotmányellenes az egészségügyről szóló 1972. évi
II. törvény (a továbbiakban: Törvény) 43. § (2) bekezdésé
nek utolsó mondata, és semmisítse azt meg. Indítványozták
továbbá, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg azt is: a
törvényhozó mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzetet hozott létre azzal, hogy a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.)
166—168. §-ait nem hozta összhangba az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésével.
A Törvényre vonatkozó indítványaik indoka az volt,
hogy az orvos kötelességévé teszi: az általa gyógyíthatatlannak tartott beteget is a legnagyobb gondossággal gyógyítsa,
holott az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított jog
az emberi méltósághoz — álláspontjuk szerint — magában
foglalja az élet méltó befejezéséhez való jogot is. Ez pedig
a gyógyíthatatlan betegek esetében azt jelenti, hogy a betegséggel járó testi és lelki szenvedéseiket az orvos ne
kényszerüljön akár a beteg akarata ellenére is meghoszszabbítani.
A Btk. 166—168. §-aival kapcsolatos indítványukat azzal indokolták, hogy törvényhozói mulasztás következett
be, mert a Btk.-nak az Alkotmány 54. § (1) bekezdése megalkotását megelőzően meghozott, az emberölés különféle
eseteit büntető rendelkezéseit nem hozták összhangba az
Alkotmánnyal. Ennek folytán pedig a törvény büntetéssel
fenyeget olyan tevékenységet is — a gyógyíthatatlan beteg
kívánságára halála bekövetkeztéhez nyújtott orvosi segítséget — melyet a beteg Alkotmányon alapuló jogából következően jogszerűnek kellene tekinteni. Külön is alkotmányellenesnek tartják, hogy a nem önrendelkezéses aktív
halálba segítés bizonyos eseteit a törvényhozó ,,méltányossági ölésként’’ nem különíti el az emberölés törvényi tényállásától, és nem kezeli privilegizált tényállásként azt az
esetet, ,,(…) ha valaki a gyógyíthatatlan és szenvedő beteget kifejezett akarata hiányában méltányolható szánalomból segíti a halálba’’.
Az indítványozók arra tekintettel, hogy az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban:
Eütv.) a gyógyíthatatlan betegségben szenvedő betegek
kezelésére vonatkozó orvosi kötelezettséget a Törvénytől
eltérően szabályozta, 2001. június 5-én kelt beadványukban módosították és kiegészítették indítványukat. Módosított indítványukban hangsúlyozták, hogy bár az Eütv. a
Törvénytől eltérően bizonyos esetekben elismeri a gyógyíthatatlan beteg jogát életének az emberi méltóságával
összeegyeztethető befejezéséhez, e jogot változatlanul
alkotmányellenesen korlátozza. E körben sérelmezték a
gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési jogának az Eütv.
15. § (2) bekezdése általi korlátozását: ,,Az Eütv. 15. §
(2) bekezdésében megállapított önrendelkezési jog
20. §-ra utalással való korlátozása nézetünk szerint ellentétes (…) az emberi méltóságból következő önrendelkezési joggal. Az Eütv. 20. § (3) bekezdése ugyanis az ellátás
visszautasításának jogát az életfenntartó vagy életmentő
beavatkozások elvégzése tekintetében csak akkor engedi
meg, ha a betegség az orvostudomány mindenkori állása
szerint rövid időn belül — megfelelő egészségügyi ellátás
mellett is — halálhoz vezet és gyógyíthatatlan.’’ Álláspont
juk szerint továbbá az Eütv. 20. § (4) bekezdése sem egyeztethető össze az Alkotmány 54. § (1) bekezdésének az emberi méltósághoz való jogra vonatkozó szabályával, ,,(…)
amely előírásnak központi eleme az önrendelkezési jog. A
beteg ellátás visszautasítására vonatkozó önrendelkezési
jogát nem lehet attól függővé tenni, hogy aláveti-e magát
az önrendelkezési jog gyakorlásának külön alapjául szolgáló orvosi vizsgálatnak. E korlátozás aránytalan és az
önrendelkezési jog lényegével ellentétes.’’ Az indítványozók továbbá azt is kérték, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg az Eütv. 22. § (4) bekezdése, a 23. § (1) bekezdése, valamint összességükben a 15—19. §-ok alkotmányellenességét, és semmisítse azokat meg.
Az indítványozók az Eütv. egyes rendelkezései alkotmányellenességét állító indítványaik alapjául szolgáló
meggyőződésüket az alábbiak szerint fejtették ki. ,,[A]z
élethez való jog és az emberi méltóság alkotmányos elvének normatartományába a ’méltó’, ’jó’, ’emberi’ halálhoz:
az euthanáziához való jog is beletartozik.’’ Ezen az alapon
tekintik alkotmányellenesnek, hogy a törvény nem teszi
lehetővé a gyógyíthatatlan beteg halálának elősegítését az
életmentő, életfenntartó beavatkozás beszüntetésével
olyankor is, amikor a beteg nem tett ezzel kapcsolatos
kifejezett rendelkezést: ,,A beteg kifejezett rendelkezésének hiánya esetén is megengedhetőnek tartjuk a passzív
euthanáziát, ha a közeli halállal viaskodó betegnek nem
tulajdonítható olyan az emberi méltóság körében értelmezhető érdek, amely életének fenntartása mellett szólna’’. Indítványuk szerint továbbá az emberi méltósághoz
való alkotmányos joggal összeegyeztethető, ha életének a
gyógyíthatatlan beteg rendelkezése alapján vetnek véget,
ezért alkotmányellenesnek tartják ennek tilalmazását.
Az életnek az emberi méltósággal összeegyeztethető
befejezéséhez való jog korlátozása az indítványozók szerint azért is alkotmányellenes, mert egy alapjog lényeges
tartalmának korlátozását eredményezi, ezt pedig az Alkotmány 8. § (2) bekezdése tilalmazza. ,,Az emberi méltóság
jogának lényege ugyanis az önrendelkezés, amely a személyiség szabad kibontakoztatására és a személyi szabadság
önrendelkezés alapján történő megélésére vonatkozik. Ezzel összefüggésben, ha az állam intézményvédelmi kötelezettségéről beszélhetünk, és ennek alkotmányos megfogalmazására sor kerül, akkor ez az állami kötelezettség nem
lehet más, mint az emberi méltóságból következő önrendelkezés biztosítása. Minden más állami kötelezettség már
az emberi méltóság alapjogának lényegét: a személyes önrendelkezést sérti, s emiatt ellentétes lenne az Alkotmány
8. § (2) bekezdésének alapjogi lényegét védő garanciájával.
Azt állapíthatjuk tehát meg, hogy az emberi méltóságot az
annak lényegi tartalmát képező önrendelkezési jog ellenében védeni nem lehet.’’
Az indítványozók álláspontja az, hogy bár a különféle
világfelfogások, vallások, ideológiák, illetőleg ezek követői
eltérő, gyakran egymással szöges ellentétben lévő álláspontot képviselnek az eutanáziáról, az államnak az eutanázia
megítélésében is világnézetileg semlegesnek kell lennie.
Ezt részben az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből vezetik le,
mely szerint Magyarország független, demokratikus jogállam, részben az Alkotmány 2. § (3) bekezdéséből, mely
szerint egyetlen állampolgár tevékenysége sem irányulhat
a hatalom erőszakos megszerzésére vagy kizárólagos birtokolására. Álláspontjuk szerint ,,[e]z a tétel azt tartalmazza,
hogy a demokratikus jogállamisággal összeegyeztethetetlen erőszakos és kizárólagos állampolgári tevékenységen
túl az állam alapvetően semleges az állampolgári cselekvésekkel, magatartásokkal szemben. Az iménti értelmezést
alátámasztja az Alkotmány 60. § (1)—(3) bekezdése is,
amely kimondja a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságát, (…) valamint az egyház és az állam elválasztását.’’ Ebből következik szerintük, hogy az állam a társadalomban létező világfelfogásokhoz, vallásokhoz és ideológiákhoz nem egy meghatározott világnézet alapján alakítja
ki viszonyát; a demokratikus jogállam tehát világnézetileg
semleges.
Az indítványozók a Btk. 166—168. §-aival kapcsolatos
indítványukat a módosított és kiegészített indítványukban
változtatás nélkül fenntartották.
Az indítványozók azt is kérték, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg az Eütv. 17. § (1) bekezdés a) pontja,
valamint a 18. § (2) bekezdésében a ,,vagy az (1) bekezdés
b) pontja szerinti esetben’’ szövegrész alkotmányellenességét és semmisítse azokat meg.
Indítványozták végül az egyes egészségügyi ellátások
visszautasításának részletes szabályairól szóló 117/1998.
(VI. 16.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kormányrendelet) 3. §-a, 5. § (2) bekezdése, 6. §-a, 7. §-a és 10. § (2) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését is.
2. Egy súlyos és fájdalmas betegségben szenvedő másik
indítványozó annak megállapítását kérte az Alkotmánybíróságtól: sérti az emberi méltósághoz való jogát, hogy a
törvény tilalmazza olyan készítménynek az orvosa által
történő rendelkezésére bocsátását, amellyel véget vethetne
az életének.
Az Alkotmánybíróság az indítványokat egyesítette és
együtt bírálta el.
Az Alkotmánybíróság felkérésére az egészségügyi miniszter véleményt nyilvánított az indítványokban felvetett
kérdésekről.
II. Az Alkotmánybíróság az indítványozók által is többségében felhívott következő jogszabályi rendelkezések figyelembevételével hozta meg határozatát.
A) Az Alkotmány rendelkezései: ,,2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus
jogállam.’’
,,8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és
kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja
meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.’’
,,54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek
veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz,
amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.’’
,,70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén
tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az
állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.’’
B) Az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) rendelkezései:
,,20. § Az Alkotmánybíróság az arra jogosult indítványa
alapján jár el.’’
,,22. § (2) Az indítványnak a kérelem alapjául szolgáló ok
megjelölése mellett határozott kérelmet kell tartalmaznia.’’
C) A Törvény rendelkezése: ,,43. § (2) Az orvosnak a legnagyobb gondossággal és
körültekintéssel meg kell tennie mindazokat az intézkedéseket, amelyek a betegségek megelőzéséhez, a beteg életének megmentéséhez, gyógyulásához, munkaképességének
helyreállításához szükségesek. Az orvos az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógykezelni.’’
D) Az Eütv. rendelkezései: ,,3. § E törvény alkalmazásában (…)
m) invazív beavatkozás: a beteg testébe bőrön, nyálka
hártyán vagy testnyíláson keresztül behatoló fizikai beavatkozás, ide nem értve a beteg számára szakmai szempontból
elhanyagolható kockázatot jelentő beavatkozásokat;’’
,,10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi
méltóságát tiszteletben kell tartani.’’
,,13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(2) A betegnek joga van arra, hogy részletes tájékoztatást kapjon
a) egészségi állapotáról, beleértve ennek orvosi megítélését is,
b) a javasolt vizsgálatokról, beavatkozásokról,
c) a javasolt vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének,
illetve elmaradásának lehetséges előnyeiről és kockázatairól,
d) a vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének tervezett
időpontjairól,
e) döntési jogáról a javasolt vizsgálatok, beavatkozások
tekintetében,
f) a lehetséges alternatív eljárásokról, módszerekről,
g) az ellátás folyamatáról és várható kimeneteléről,
h) a további ellátásokról, valamint
i) a javasolt életmódról.
(3) A betegnek joga van a tájékoztatás során és azt
követően további kérdezésre.
(4) A betegnek joga van megismerni ellátása során az
egyes vizsgálatok, beavatkozások elvégzését követően azok
eredményét, esetleges sikertelenségét, illetve a várttól eltérő eredményt és annak okait.
(5) A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes
betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának
megfelelő tájékoztatáshoz.
(6) A betegnek joga van megismerni az ellátásában közvetlenül közreműködő személyek nevét, szakképesítését és
beosztását.
(7) A tájékoztatáshoz fűződő jogok gyakorlásához szükséges feltételeket a fenntartó biztosítja.
(8) A betegnek joga van arra, hogy számára érthető
módon kapjon tájékoztatást, figyelemmel életkorára, iskolázottságára, ismereteire, lelkiállapotára, e tekintetben
megfogalmazott kívánságára, valamint arra, hogy a tájékoztatáshoz szükség esetén és lehetőség szerint tolmácsot
vagy jeltolmácsot biztosítsanak.’’
,,15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való
jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben
és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg
szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást
igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások
elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza,
figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és
kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi
beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg
megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
(4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérően nem rendelkezik.
(5) Az invazív beavatkozásokhoz a beteg írásbeli vagy
— amennyiben erre nem képes — két tanú együttes jelenlétében, szóban vagy más módon megtett nyilatkozata
szükséges.
(6) A beteg a beavatkozás elvégzéséhez való beleegyezését bármikor visszavonhatja. A beleegyezés alapos ok nélküli visszavonása esetén azonban kötelezhető az ennek
következtében felmerült és indokolt költségek megtérítésére.’’
,,16. § (1) A cselekvőképes beteg — ha e törvény eltérően nem rendelkezik — közokiratban, teljes bizonyító
erejű magánokiratban vagy — írásképtelensége esetén —
két tanú együttes jelenlétében megtett nyilatkozattal
a) megnevezheti azt a cselekvőképes személyt, aki jogosult helyette a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát
gyakorolni, illetve, akit a 13. § alapján tájékoztatni kell,
b) az a) pontban meghatározott személy megjelölésével vagy anélkül a (2) bekezdés szerinti személyek közül
bárkit kizárhat a beleegyezés és a visszautasítás jogának
helyette történő gyakorlásából, illetve a 13. § szerinti tájékoztatásból.
(2) Amennyiben a beteg cselekvőképtelen és nincs az
(1) bekezdés a) pontja alapján nyilatkozattételre jogosult
személy, a beleegyezés és a visszautasítás jogának a (4) bekezdésben foglalt korlátok közötti gyakorlására — az
(1) bekezdés b) pontjában foglaltak figyelembevételével — a megjelölt sorrendben az alábbi személyek jogosultak:
a) a beteg törvényes képviselője, ennek hiányában
b) a beteggel közös háztartásban élő, cselekvőképes
ba) házastársa vagy élettársa, ennek hiányában
bb) gyermeke, ennek hiányában
bc) szülője, ennek hiányában
bd) testvére, ennek hiányában
be) nagyszülője, ennek hiányában
bf) unokája;
c) a b) pontban megjelölt hozzátartozója hiányában a
beteggel közös háztartásban nem élő, cselekvőképes
ca) gyermeke, ennek hiányában
cb) szülője, ennek hiányában
cc) testvére, ennek hiányában
cd) nagyszülője, ennek hiányában
ce) unokája.
(3) Az egy sorban nyilatkozattételre jogosultak ellenté
tes nyilatkozata esetén a beteg egészségi állapotát várhatóan legkedvezőbben befolyásoló döntést kell figyelembe
venni.
(4) A (2) bekezdés szerinti személyek nyilatkozata —
kizárólag a 13. §-ban foglalt tájékoztatást követően — a
kezelőorvos által javasolt invazív beavatkozásokhoz történő beleegyezésre terjedhet ki. E nyilatkozat azonban — a
20. § (3) bekezdése szerinti eset kivételével — a beavatkozással fölmerülő kockázatoktól eltekintve nem érintheti
hátrányosan a beteg egészségi állapotát, így különösen nem
vezethet súlyos vagy maradandó egészségkárosodásához.
A nyilatkozatról a beteget cselekvőképessé válását követően azonnal tájékoztatni kell.
(5) Az egészségügyi ellátással kapcsolatos döntésekben
a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes
beteg véleményét a szakmailag lehetséges mértékig figyelembe kell venni abban az esetben is, ha a beleegyezés,
illetve a visszautasítás jogát a (2) bekezdés szerinti személy
gyakorolja.’’
,,17. § (1) A beteg beavatkozásokba történő beleegyezését vélelmezni kell, ha a beteg egészségi állapota következtében beleegyező nyilatkozat megtételére nem képes, és
a) a 16. § (1) bekezdés a) pontja szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna;
b) invazív beavatkozások esetén akkor, ha a 16. §
(1) bekezdés a) pontja vagy a 16. § (2) bekezdése szerinti
személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna és
a beavatkozás késedelmes elvégzése a beteg egészségi állapotának súlyos vagy maradandó károsodásához vezetne.
(2) A beteg beleegyezésére nincs szükség abban az esetben, ha az adott beavatkozás vagy intézkedés elmaradása
a) mások — ideértve a 24. hetet betöltött magzatot is —
egészségét vagy testi épségét súlyosan veszélyezteti, továbbá
b) ha — a 20—23. §-okra is figyelemmel — a beteg
közvetlen életveszélyben van.’’
,,18. § (1) Amennyiben egy invazív beavatkozás során
annak olyan kiterjesztése válik szükségessé, amely előre
nem volt látható, az erre irányuló beleegyezés hiányában a
beavatkozás kiterjesztése — a (2) bekezdés szerinti eset
kivételével — csak akkor végezhető el, ha
a) azt sürgős szükség fennállása indokolja vagy
b) ennek elmaradása a beteg számára aránytalanul sú
lyos terhet jelentene.
(2) Amennyiben a beavatkozás (1) bekezdés szerinti kiter
jesztése a beteg valamely szervének vagy testrészének elvesztéséhez vagy funkciójának teljes kieséséhez vezetne, a beavatkozás kiterjesztése — az abba történő beleegyezés hiányában — csak közvetlen életveszély fennállása esetén vagy az
(1) bekezdés b) pontja szerinti esetben végezhető el.’’
,,19. § (1) A beteg írásbeli beleegyezése szükséges bármely — a beavatkozással összefüggésben — életében eltávolított sejtjének, sejtalkotórészének, szövetének, szervének, testrészének — egészségügyi ellátásával össze nem
függő — bármilyen célú felhasználásához. Nem kell a beteg
beleegyezése ezen anyagok szokásos módon történő megsemmisítéséhez.
(2) A betegnek — e törvény keretei között — joga van
arra, hogy halála esetére rendelkezzen a holttestét érintő
beavatkozásokról. A beteg e törvény rendelkezései szerint
megtilthatja, hogy holttestéből szervet és szövetet átültetés, egyéb gyógyító célú felhasználás, kutatás vagy oktatás
céljából eltávolítsanak.’’
,,20. § (1) A cselekvőképes beteget — a (2)—(3) bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetőleg a (6) bekezdésben foglalt eset kivételével — megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét
vagy testi épségét veszélyeztetné.
(2) A beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása
esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be, csak közokiratban vagy
teljes bizonyító erejű magánokiratban, illetve írásképtelensége esetén két tanú együttes jelenlétében utasíthat
vissza. Ez utóbbi esetben a visszautasítást az egészségügyi
dokumentációban rögzíteni kell, amelyet a tanúk aláírásukkal hitelesítenek.
(3) A betegség természetes lefolyását lehetővé téve az
életfenntartó vagy életmentő beavatkozás visszautasítására csak abban az esetben van lehetőség, ha a beteg olyan
súlyos betegségben szenved, amely az orvostudomány mindenkori állása szerint rövid időn belül — megfelelő egészségügyi ellátás mellett is — halálhoz vezet és gyógyíthatatlan. Az életfenntartó, illetve életmentő beavatkozás visz
szautasítása a (2) bekezdés szerinti alaki előírások betartásával történhet.
(4) A (3) bekezdés szerinti visszautasítás csak akkor
érvényes, ha egy háromtagú orvosi bizottság a beteget megvizsgálja és egybehangzóan, írásban nyilatkozik arról, hogy
a beteg döntését annak következményei tudatában hozta
meg, illetve, hogy a (3) bekezdés szerinti feltételek fennállnak, továbbá a beteg az orvosi bizottság nyilatkozatát követő 3. napon — két tanú előtt — ismételten kinyilvánítja
a visszautasításra irányuló szándékát. Amennyiben a beteg
nem járul hozzá az orvosi bizottság vizsgálatához, a kezelés
visszautasítására vonatkozó nyilatkozata nem vehető figyelembe.
(5) A (4) bekezdés szerinti bizottság tagjai a beteg
kezelőorvosa, egy — a beteg gyógykezelésében részt nem
vevő —, a betegség jellegének megfelelő szakorvos, valamint egy pszichiáter szakorvos.
(6) A beteg nem utasíthatja vissza az életfenntartó vagy
életmentő beavatkozást, ha várandós és előreláthatóan
képes a gyermek kihordására.
(7) A (2)—(3) bekezdések szerinti visszautasítás esetén
meg kell kísérelni a beteg döntése hátterében lévő okok
— személyes beszélgetés alapján történő — feltárását és a
döntés megváltoztatását. Ennek során a 13. § szerinti tájékoztatáson túl ismételten tájékoztatni kell a beavatkozás
elmaradásának következményeiről.
(8) A beteg a visszautasításra vonatkozó nyilatkozatát
bármikor, alaki kötöttség nélkül visszavonhatja.’’
,,21. § (1) Cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a 20. § (2) bekezdése szerinti ellátás
nem utasítható vissza.
(2) Amennyiben cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a 20. § (3) bekezdése szerinti ellátás visszautasítására kerül sor, az egészségügyi szolgáltató
keresetet indít a beleegyezés bíróság általi pótlása iránt. A
kezelőorvos a bíróság jogerős határozatának meghozataláig köteles a beteg egészségi állapota által indokolt ellátások megtételére. Közvetlen életveszély esetén a szükséges
beavatkozások elvégzéséhez bírósági nyilatkozatpótlásra
nincs szükség.
(…)
(4) A (2) bekezdésben meghatározott nyilatkozat pótlá
sára irányuló eljárás során a bíróság nemperes eljárásban
soron kívül jár el. Az eljárás tárgyi költségmentes. Ha e
törvényből, illetve az eljárás nemperes jellegéből más nem
következik, a bírósági eljárásban a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény szabályait kell megfelelően
alkalmazni.’’
,,22. § (1) A cselekvőképes személy — későbbi esetleges
cselekvőképtelensége esetére — közokiratban visszautasíthat
a) a 20. § (1) bekezdése szerinti egyes vizsgálatokat,
beavatkozásokat,
b) a 20. § (3) bekezdése szerinti beavatkozásokat, valamint
c) egyes életfenntartó, életmentő beavatkozásokat, ha
gyógyíthatatlan betegségben szenved és betegsége következtében önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai megfelelő gyógykezeléssel sem enyhíthetők.
(2) A cselekvőképes személy — cselekvőképtelensége
esetére — közokiratban megnevezheti azt a cselekvőképes
személyt, aki az (1) bekezdés szerinti jogát helyette gyakorolhatja.
(3) Az (1)—(2) bekezdés szerinti nyilatkozat abban az
esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos — egy hónapnál
nem régebbi — szakvéleményben igazolja, hogy a személy
döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg. A nyilatkozatot kétévente meg kell újítani, és azt a
beteg bármikor — cselekvőképességére, illetve alaki kötöttségre tekintet nélkül — visszavonhatja.
(4) A (2) bekezdés szerinti cselekvőképes személy beavatkozást visszautasító nyilatkozata esetén a 20. § (4) bekezdése szerinti bizottság nyilatkozik, hogy
a) az (1) bekezdésben foglalt feltételek fennállnak, továbbá
b) a (2) bekezdés szerinti személy döntését annak következményei tudatában hozta meg.’’
,,23. § (1) A 20. § (3) bekezdése szerinti beavatkozás
megszüntetésére, illetve mellőzésére csak abban az esetben
kerülhet sor, ha a beteg erre irányuló akarata világosan és
meggyőző módon kideríthető. Kétség esetén a beteg később tett, személyes nyilatkozatát kell figyelembe venni;
ennek hiányában az életfenntartó, illetve életmentő beavatkozás elvégzéséhez történő beleegyezését vélelmezni
kell.’’
E) A Kormányrendelet rendelkezései: ,,3. § (1) Az életfenntartó beavatkozás visszautasítása
esetén az egészségügyi intézmény vezetője vagy az általa
kijelölt személy gondoskodik az Eütv. 20. §-ának (4) bekezdése szerinti bizottság (a továbbiakban: Bizottság) haladéktalan összehívásáról.
(2) A Bizottságnak a betegség jellegének megfelelő
szakorvos tagja nyilatkozik arról, hogy a beteg olyan betegségben szenved-e, amely az Eütv. 20. §-ának (3) bekezdésében megfogalmazott kritériumoknak megfelel.
(3) A Bizottság pszichiáter szakorvos tagja nyilatkozik
arról, hogy a beteg rendelkezik-e a döntés meghozatalához
szükséges belátási képességgel. A belátási képesség megállapítása során a beteget minden esetben, a beteg hozzátartozóját [Eütv. 16. § (2) bekezdés] lehetőség szerint meg
kell hallgatni.
(4) Ha a Bizottság döntését követő harmadik napon a
beteg — két tanú előtt — ismételten kinyilvánítja az életfenntartó beavatkozás visszautasítására irányuló szándékát, akkor a visszautasított ellátást meg kell szüntetni,
illetve azt meg sem lehet kezdeni.’’
,,5. § (2) A Bizottság a helyettes döntéshozó döntésével
kapcsolatban írásban nyilatkozik arról, hogy a törvényi
feltételek fennállnak-e, illetve a helyettes döntéshozó rendelkezik-e belátási képességgel [Eütv. 22. § (4) bekezdés
b) pont].’’
,,6. § (1) A Bizottság összehívásának rendjét az intézmény házirendje szabályozza. A szükséges vizsgálatok elvégzését követően a Bizottság az életfenntartó beavatkozás
visszautasításának érvényességével kapcsolatos nyilatkozatát haladéktalanul, egyhangúan hozza meg, amelyet írásba kell foglalni, és azt a Bizottság tagjai aláírásukkal ellátnak.
(2) A Bizottság nyilatkozata meghozatalát megelőzően
megkeresheti az intézményben működő etikai bizottságot
állásfoglalás kérése céljából.
(3) A Bizottság működése során azt is vizsgálja, hogy a
beteg tájékoztatása megfelelt-e a törvényi követelményeknek.’’
,,7. § (1) Amennyiben a Bizottság nem állapítja meg az
életfenntartó beavatkozás visszautasításának érvényességét, a beteg, valamint a helyettes döntéshozó keresetet
indíthat az életfenntartó beavatkozás visszautasításának
érvényességét megállapító bírósági döntés iránt. A bíróság
eljárására az Eütv. 21. §-ának (4) bekezdése az irányadó.
(2) A beteg jogosult ismételten visszautasítani az életfenntartó beavatkozást, ha a Bizottság nem állapította meg
az életfenntartó beavatkozás visszautasításának érvényességét.’’
,,10. § (2) Az egészségügyi szolgáltatónak biztosítania
kell a Bizottság szükség szerinti működését.’’
F) A Btk. rendelkezései: ,,166. § (1) Aki mást megöl, bűntettet követ el, és öt évtől
tizenöt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.’’
,,167. § Aki mást méltányolható okból származó erős
felindulásban megöl, bűntettet követ el, és két évtől nyolc
évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.’’
,,168. § Aki mást öngyilkosságra rábír vagy ennek elkövetéséhez segítséget nyújt, ha az öngyilkosságot megkísérlik vagy elkövetik, bűntettet követ el, és öt évig terjedő
szabadságvesztéssel büntetendő.’’
III. 1. A törvényhozót régóta nehéz döntés elé állítja azoknak a gyógyíthatatlan betegeknek az óhaja, akik nem kívánnak további orvosi segítséget igénybe venni életük fenntartásához vagy éppen ahhoz kérnek orvosi segítséget, hogy
életük véget érjen.
2. A korábbi magyar jogszabályok közvetlen módon
nem tartalmaztak a gyógyíthatatlan betegek halálának kívánságukra történő elősegítését tilalmazó rendelkezést:
,,A halálba segítés problémája ma még nem jutott el arra a
jelentőségre, hogy a tételes büntetőtörvények szükségesnek tartották volna még csak mint az ölés bizonyos sajátszerű, minősített esetét is figyelembe venni’’ (Jámbor
László: A halálbasegítés, 1936). A magyar büntető törvények azonban az 1878. évi V. törvény óta következetesen
büntetéssel fenyegetik az emberölést az arra való tekintet
nélkül, hogy azt a súlyos, gyógyíthatatlan beteg kívánságára
vagy érdekében orvos követte-e el. A büntető törvény ezen
álláspontjának elméleti alapjai jutottak kifejezésre neves
jogtudósok munkáiban is. Finkey Ferenc a betegek halálba
segítéséről úgy vélekedett, hogy azt még a gyógyíthatatlan
betegek esetében sem lehet megengedettnek nyilvánítani
(Finkey: A magyar anyagi büntetőjog jelen állapota, 1923).
A beteg halálának elősegítését Angyal Pál is a jog követelményeivel össze nem egyeztethető tettként írta le: ,,Az élet
értéktelenségének mindenkép ingatag talaján nyugvó megállapítása sohasem lehet olyan erős, hogy megfoszthassa
érvényétől azt a lényegében erkölcsi jellegű normát, mely
az ember megölését tiltja’’ (Angyal: A magyar büntetőjog
kézikönyve II, Az ember élete elleni bűncselekmények és
a párviadal, Budapest, 1928., Atheneum kiadó).
3. Az Eütv. az indítványokban felvetett kérdésekre is
kiható változásokat vezetett be 1997-ben. Először is átrendezte az orvos és a beteg viszonyát; ezt jelzi a törvényhozó
szándékát kifejező Általános Indokolás 5. pontjának a Törvényre vonatkozó kritikus megállapítása: ,,A hatályos törvény az egészségügyi viszonyrendszer szereplőinek jogait
és kötelezettségeit sem szabályozza egyértelműen. Így például kizárólag az egészségügyi dolgozók kötelezettségeként jelentkeznek olyan, a másik felet — a betegeket —
megillető jogosultságok, amelyek alanyi jogosultságként
való megfogalmazása elengedhetetlen e jogok érvényesítésének a szempontjából.’’ Az Eütv. további jellemző vonása
a betegjogok erősítése, ami részben abban fejeződik ki,
hogy ,,[a]z államnak biztosítania kell a betegek általános
emberi és állampolgári jogainak, valamint az egészségügyi
ellátás nyújtása során releváns betegjogainak érvényre juttatását’’ (Általános Indokolás 4. pont).
A törvény e célkitűzéseiből következik, hogy a beteg,
önrendelkezési jogából adódóan, jogosult eldönteni, hogy
kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, és az ellátás
során mely beavatkozások elvégzéséhez járul hozzá, illetőleg melyeket utasít vissza. Annak, hogy a beteg a beavatkozással kapcsolatos beleegyezését állapotának, betegsége
természetének és várható lefolyásának ismeretében adja
meg vagy utasítja vissza, az a biztosítéka, hogy az Eütv. a
beteg alapvető jogává teszi, hogy állapotáról folyamatos
tájékoztatást kapjon. Az Eütv. úgy rendelkezik, hogy a
beteget az emberi méltósághoz való jogán alapuló önrendelkezési joga betegségének természetétől, annak enyhe
vagy súlyos lefolyásától, gyógyulásának esélyeitől függetlenül illeti meg. Következésképpen megilleti az orvostudomány állása szerint olyan gyógyíthatatlan betegségben
szenvedő személyt is, akinek betegsége megfelelő egészségügyi ellátás mellett is rövid időn belül halálhoz vezet. A
betegnek az életmentő, illetőleg életfenntartó egészségügyi ellátás visszautasítására vonatkozó jogát azonban az
Eütv. speciális feltételekhez köti. Bár e feltételekről a későbbiekben részletesebben is szó lesz, az Alkotmánybíróság már e helyütt is kiemeli, hogy az életmentő vagy élet
fenntartó orvosi beavatkozásnak a gyógyíthatatlan beteg
általi visszautasítására csak közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban, illetve a beteg írásképtelensége esetén két tanú jelenlétében kerülhet sor. A visszautasítás csak akkor érvényes, ha egy háromtagú orvosi bizottság a beteget megvizsgálja, és egybehangzóan nyilatkozik
arról: gyógyíthatatlan betegségben szenved és döntését annak következményei tudatában hozta meg. A betegnek az
orvosi bizottság nyilatkozatát követő harmadik napon két
tanú előtt ismételten ki kell nyilvánítania a visszautasításra
irányuló szándékát. Az Eütv. meghatározza az orvosi bizottság összetételét is: a bizottság egy tagja a betegség
jellegének megfelelő szakorvos, egy másik tagja pszichiáter
szakorvos. Megköveteli a törvény, hogy a beavatkozás
visszautasítása esetén személyes beszélgetés során kíséreljék meg a beteg döntésének hátterében lévő okok feltárását
és a döntés megváltoztatását. Az Eütv. részletes szabályozást ad arra az esetre is, ha a gyógyíthatatlan beteg cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes.
A törvény azt is lehetővé teszi a belátási képessége birtokában lévő személynek, hogy jövőbeli esetleges cselekvőképtelenségét feltételezve előre visszautasítson életmentő beavatkozásokat, ha gyógyíthatatlan betegségben
szenved, önmagát fizikailag ellátni nem képes, illetve fájdalmai megfelelő gyógykezeléssel sem enyhíthetők.
4. Az orvosi megítélés szerint a leggondosabb kezelés
ellenére rövid időn belül halálhoz vezető gyógyíthatatlan
betegségben szenvedők számára tehát a hatályos magyar
jogszabályok már 1997 óta biztosítják a jogot, hogy ,,a betegség természetes lefolyásának lehetővé tétele céljából’’
visszautasítsák az életük fenntartásához szükséges orvosi
beavatkozást. E törvényi rendelkezés, ugyanakkor, amikor
érintetlenül hagyja a belenyugvás szabadságának teljességét azok számára, akik nem kívánják haláluk bekövetkeztét
befolyásolni, lehetővé teszi a gyógyíthatatlan betegségben
szenvedők számára, hogy életük befejezésének méltóságukkal összeegyeztethető módját válasszák.
5. Az indítványozók, amint ez az indítványok ismertetéséből kitűnik, három irányban fogalmaztak meg alkotmányossági kifogást az Eütv.-nek, illetőleg ehhez kapcsolódóan a Kormányrendeletnek a súlyos, gyógyíthatatlan
betegeket megillető önrendelkezési jog érvényesülésére
vonatkozó szabályait illetően.
Először, az indítványozók álláspontja szerint a törvényhozó alkotmányellenesen korlátozza a gyógyíthatatlan betegségben szenvedők önrendelkezési jogát akkor, amikor
csak az életfenntartó vagy életmentő beavatkozások viszszautasításának lehetőségét biztosítja számukra. Nézetük
szerint a törvény csak akkor kerülne összhangba az Alkotmány 54. § (1) bekezdése által mindenki, a betegek számára is biztosított joggal az emberi méltósághoz, ha a törvényhozó a gyógyíthatatlan betegeket, ha ezt kívánják, ennél
szélesebb körű, további jogosítványokkal ruházná fel: orvosi segítség igénybevételére életük méltó módon történő
befejezéséhez. Álláspontjuk szerint az Alkotmánynak az
emberi méltósághoz való jogot biztosító rendelkezéséből
az is levezethető továbbá, hogy az orvos, a haldokló emberi
méltóságának megőrzése érdekében, a beteg ez irányú kívánságának hiányában is elősegíthesse életének befejezését.
Másodszor, bár megítélésük szerint ,,[a]z Eütv. előírásai
— ideértve az általunk kifogásolt rendelkezéseket is — az
emberi méltóság megnyilvánulásának lényegesen szélesebb lehetőséget biztosítanak, mint az egészségügyről
szóló — korábbi — 1972. évi II. törvény szabályai’’, álláspontjuk szerint a törvény a gyógyíthatatlan betegeket megillető, életfenntartó vagy életmentő orvosi beavatkozás
visszautasítására vonatkozó jogosultságot még mindig indokolatlan, ezért alkotmányellenes korlátozásoknak veti
alá. Ebben a körben konkrét formában az Eütv. 15. §
(2) bekezdésével, 20. § (3) bekezdésével, 20. § (4) bekezdésével, a 22. § (4) bekezdésével és 23. § (1) bekezdésével
kapcsolatban fogalmaztak meg alkotmányossági kifogásokat.
Harmadszor, az indítványozók alkotmányossági kifogásai az Eütv., illetőleg a Kormányrendelet néhány olyan
további rendelkezéseit érintik, melyek nincsenek közvetlen összefüggésben az e jogszabályoknak a gyógyíthatatlan
betegek életének méltóságukkal összeegyeztethető befejezését érintő rendelkezéseivel, hanem a minden beteget
megillető önrendelkezési jogra vonatkoznak.
6. Az Alkotmánybíróság rámutat: az Abtv. 20. §-ára és
22. § (2) bekezdésére figyelemmel, és összhangban saját
eljárásának indítványhoz kötöttségét illetően követett állandó gyakorlatával, az indítványok tartalmának és irányultságának megfelelően az Eütv. indítványozók által
megjelölt rendelkezéseinek alkotmányossági vizsgálatát
csak abból a szempontból végezte el, hogy azok nem korlátozzák-e alkotmányellenesen a betegek emberi méltósághoz való jogát.
Az Alkotmánybíróság arra is rámutat: az indítványozók
a jelenlegi jogi szabályozást lényegében az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésével tartják összeegyeztethetetlennek. Indítványuk megalapozására nem hívtak fel az Alkotmány által
is biztosított olyan egyéb emberi jogokat, melyek megsértésére a külföldi országok bíróságai és nemzetközi bíróságok elé terjesztett, az indítványokhoz tartalmilag hasonló
panaszokban hivatkozni szoktak. A későbbiekben említendő Pretty ügyben például a panaszos kérelme szerint az
emberi életnek a beteg méltóságérzetének megfelelő befejezéséhez való jog törvény általi korlátozása a kínzás, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmód vagy büntetés
tilalmával, a magánélet tiszteletben tartásához való joggal,
a lelkiismereti és vallásszabadsághoz való joggal, valamint
a hátrányos megkülönböztetés tilalmával is összeegyeztethetetlen. Ezért az Alkotmánybíróság az Abtv. 20. § és 22. §
(2) bekezdésének megfelelően az indítványozók által megjelölt jogszabályok alkotmányosságának vizsgálatát csak
e körben végezte el.
7. Az Alkotmánybíróság szükségesnek tartotta, hogy az
indítványokban érintett kérdéseket nemzetközi összefüggéseiben is áttekintse. Ennek eredményeképpen a következő megállapításra jutott: bár a világ legtöbb országában
tilalmazzák, hogy az orvos bármilyen indokból, akár a beteg vagy hozzátartozója kérésére elősegítse betege halálát,
az utóbbi évtizedekben a tudomány, illetőleg a törvényhozás egyre inkább teret szentel az arról való gondolkodásnak, hogyan lehetne a súlyos, gyógyíthatatlan, gyakran nagy
fájdalmakkal küszködő betegek számára az élet méltó befejezéséhez való jogot biztosítani anélkül, hogy az élet
kioltására vonatkozó tilalom oldása nem kívánt hatásokkal
járjon. Ezzel összefüggésben két fontos fejlemény érdemel
említést.
Az egyik az, hogy a 20. század utolsó évtizedeiben számos ország törvényhozása, illetőleg bírói gyakorlata arra
az álláspontra helyezkedett, hogy bár az élet elleni cselekmények teljes tilalmát, bármilyen motiváció alapján került
is sor elkövetésükre, változatlanul fenn kell tartani, a korábbiaktól eltérően el kell azonban ismerni a betegnek azt
a jogosultságát, hogy visszautasíthassa az élete fenntartására, illetőleg meghosszabbítására vonatkozó orvosi beavatkozást még akkor is, ha a visszautasítás minden valószínűség szerint halálát fogja eredményezni. E jogosultságot, Magyarországhoz hasonlóan, egyes országokban törvényhozási úton ismerték el. Másutt, így az Egyesült Királyságban a bírói gyakorlat munkálta ki a betegnek a
beavatkozás visszautasítására vonatkozó jogát (pl. Ms B. v.
an NHS Hospital, Court of Appeal judgment of 22 March
2002). Ugyanez történt az Amerikai Egyesült Államokban
is (lásd az alábbiakban ugyancsak említett Cruzan v. Director, Missouri Department of Health ügyet).
A másik fejlemény az, hogy egyes olyan országokban,
ahol a törvény a gyógyíthatatlan beteg halálának az elősegítését változatlanul tiltja, mégis büntetlenséget biztosítanak az orvosnak, ha a halál a betegség végső szakaszában
lévő beteg fájdalmainak csillapítására általa előírt szer
elkerülhetetlen mellékhatásaként következett be. Erre
példa az Egyesült Királyságban a Re J [1991] Fam 33. ügy,
Németországban pedig a Legfelsőbb Bíróság egy 1996. évi
állásfoglalása, mely szerint az orvosilag indikált, a haldokló
kifejezett vagy feltételezett kívánságának megfelelő fájdalomcsillapítás akkor sem jogellenes, ha az — elkerülhetetlen, számításba vett, de nem szándékolt következményként
— a halál bekövetkeztét siettetheti (BGHSt 42, 305).
E fejlemények ellenére ez idő szerint a legtöbb országban kevés hajlandóság mutatkozik a gyógyíthatatlan betegségben szenvedők halálának elősegítésére vonatkozó tilalom feloldására vagy enyhítésére. Az Egyesült Királyságban például, bár 1980-ban az öngyilkossághoz nyújtott
segítségadás bűncselekményének felülvizsgálata során felmerült, hogy a haldokló iránti szánalomból elkövetett ún.
méltányossági emberölést privilegizált tényállásként fogalmazzák meg és a korábbinál lényegesen enyhébben, két
évig terjedő szabadságvesztéssel büntessék, végül a javaslatot elvetették, többek között azért, mert a méltányossági
emberölés fogalmának meghatározása során nem találtak
olyan megoldást, amely a hátrányos helyzetben lévő, öreg
és gyenge betegeket teljes biztonsággal megóvhatná attól,
hogy az új törvényi tényállás alapján életük, akaratuk ellenére, veszélybe kerüljön. 1994-ben pedig a Lordok Háza
orvosetikai vizsgálóbizottsága, megvizsgálva az eutanáziával összefüggő kérdéseket, arra a megállapításra jutott,
hogy nem lát elegendő indokot a szándékos emberöléssel
kapcsolatos törvényeknek az eutanázia egyes módozatai
lehetővé tételének érdekében történő enyhítésére.
A fellebbviteli bíróságként eljáró Lordok Házának egy
közelmúltban hozott döntése azt jelzi, hogy az Egyesült
Királyságban nem csak a törvényhozás, hanem a jogalkalmazás is idegenkedik a régóta fennálló tilalmak oldása
irányában teendő lépésektől. A Dianne Pretty v. Director
of Public Prosecution ügyben a felperes, egy teljes mozgásképtelenséget okozó gyógyíthatatlan betegség végső szakaszában lévő beteg annak megállapítását kérte, hogy a vádhatóság határozata, — melyben visszautasította az arra
irányuló kérelmét, hogy vállaljon kötelezettséget: nem
emel vádat férje ellen emberölés miatt, ha az majd segítséget nyújt halálához, — megsértette alapvető emberi jogait,
egyebek mellett az embertelen bánásmód tilalmát és az
élethez való jogát. Élethez való jogának sérelmét abban
látta, hogy a vádhatóság álláspontja megfosztja attól a
jogától: ő dönthesse el, kíván-e tovább élni, és határozatával az élethez való jogát élete végigélésének kötelezettségévé változtatta.
A Lordok Háza 2001. november 29-i ítéletében kimondta: a felperest nem illeti meg a jog ahhoz, hogy a vádhatóság
büntetlenséget biztosítson férje számára, ha az közreműködik halálában ([2001] UKHL). Ezzel elvetette az emberölés e módozatának bírósági határozattal történő legalizálását.
8. Eddig világszerte csak igen kevés olyan törvény született, mely lehetővé teszi a súlyos, gyógyíthatatlan betegségben szenvedő beteg kérésére halálához nyújtott segítséget. Még ezen országokban sem csillapodnak azonban az
arról folyó viták, hogy ez összeegyeztethető-e az alkotmányos alapelvekkel.
Hollandiában a korábbi teljes tilalmat a bírói gyakorlat
kezdte feloldani. 1973-tól kezdődően több olyan ítélet született, melyek a gyógyíthatatlan betegét halálba segítő orvosokat azzal az indokkal mentettek fel az emberölés vádja
alól, hogy szükséghelyzetben cselekedtek. A Legfelsőbb
Bíróság egy 1984-ben hozott ítéletében nyilvánította ki elvi
éllel, hogy bár más megölése a büntető törvények alkalmazásában változatlanul bűncselekménynek tekintendő, a beteget halálba segítő orvos bizonyos feltételek esetén hivatkozhat arra, hogy az emberölést szükséghelyzetben követte
el. A bírói gyakorlat ennek feltételeit is kimunkálta. E
feltételek a következők: az orvos a beteg szabadon kinyilvánított akarata alapján jár el miután tőle és a betegtől
független orvossal konzultációt folytatott, a betegnek ez a
kívánsága átgondolt, megfontolt és tartósan hangoztatott,
a beteg tűrhetetlen fájdalmaktól szenved, és nincs kilátás
állapota javulására, a szenvedés enyhítését eredményező
módszer pedig nem áll rendelkezésre.
E legfőbb bírói döntés hatott a törvényhozásra is. 1994ben módosították a büntető törvényt és a halálesetek kivizsgálásáról szóló jogszabályt. Ezek úgy rendelkeztek,
hogy gyógyíthatatlan betegét halálba segítő orvosnak minden ilyen halálesetet jelenteni kell egy e célra felállított
bizottságnak, mely állást foglal az orvos eljárásának jogszerűségéről, és jelentését megküldi az ügyésznek, aki dönt
arról, hogy büntetőeljárást indít-e az orvos ellen.
E szabályozás alkalmazásának tapasztalatai alapján átfogó törvényjavaslatot nyújtottak be a törvényhozáshoz
,,Az életnek kérésre történő végetvetés és az öngyilkossághoz nyújtott segítség eseteinek felülvizsgálatáról’’ címmel.
A javaslatot a törvényhozás mindkét háza megszavazta, az
2001. október 1-jén lépett hatályba.
A törvény a büntető törvények módosításával büntetlenséget biztosít az orvosnak az emberölés és az öngyilkosság
elősegítésének bűntette alól, ha kellő gondossággal és körültekintéssel járt el, és ha jelentést tett az illetékes halottkémnek a beteg halálában való közreműködéséről. A kellő
gondosság, körültekintés feltételeit a büntető törvény határozza meg. E szerint az orvos eljárása akkor kellően
gondos, ha meggyőződött arról: a beteg állapota reménytelen, a betegnek nem enyhíthető, elviselhetetlen szenvedés a része, és más ésszerű megoldás nem áll rendelkezésre.
A kellő gondossággal való eljárás akkor állapítható meg,
ha az orvos a beteget részletesen tájékoztatta állapotáról
és kilátásairól, és a beteg szabad akaratából, mindent megfontolva fejezte ki azt az akaratát, hogy meg kíván halni.
További követelmény az orvossal szemben, hogy a betegtől
független legalább egy orvossal konzultáljon, és a kellő
gondosságát alátámasztó fenti feltételek meglétéről írásbeli értékelést készítsen, végül hogy a beteg halálát megfelelő orvosi gondossággal segítse elő.
E halálesetek körülményeinek kivizsgálására Hollandiában regionális felülvizsgálati bizottságok működnek.
Mindegyiknek legalább három tagja van. Vizsgálódásaikat
a beteg halálában közreműködő orvos bevonásával végzik.
Ha megállapítják, hogy az orvos kellő gondossággal járt el,
az ügyet lezárják, ellenkező esetben értesítik az ügyészt
büntetőeljárás indításának megfontolására.
A törvény a 16—17 éves fiataloknak is megadja a jogot,
hogy határozzanak saját halálukról, a döntési folyamatba
szüleiket is be kell vonni. A 12—15 éves gyermekek esetében a törvény a szülők beleegyezését is előírja.
A törvény szigorú garanciális feltételek mellett lehetővé
teszi: még mielőtt betegségének végső szakaszába jut, a
beteg írásbeli nyilatkozatban kérheti, hogy orvosa működjön közre halála elősegítésében.
Belgiumban 2002. május 28-án hoztak törvényt annak
lehetővé tételéről, hogy az orvos a gyógyíthatatlan beteg
kívánságára véget vethessen életének. A törvény szóhasználatában ez eutanázia, melyet így határoz meg: eutanázián
az orvos által eszközölt azon cselekmény értendő, mellyel
szándékosan véget vet betege életének.
A törvény szerint az eutanáziát elvégző orvos nem követ
el bűncselekményt, ha megbizonyosodik arról, hogy a beteg nagykorú, cselekvőképes, az eutanáziára vonatkozó
elhatározására önkéntesen, megfontoltan és külső befolyástól mentesen jutott, orvosi szempontból kilátástalan a
helyzete és olyan állandó, elviselhetetlen testi vagy lelki
szenvedés állapotában van, melyet gyógyíthatatlan betegsége vagy balesete okoz.
A betegnek írásban kell előterjesztenie az eutanázia
iránti kérelmét, amelyet neki magának kell megírnia és
aláírnia. Ha nincsen erre képes állapotban, a kérelmet az
általa választott olyan nagykorú személynek kell elkészítenie, akinek nem származhat anyagi előnye a beteg halálából. E személynek a kérelmet az orvos jelenlétében kell
megírnia, ebben az ok megjelölésével rögzítenie kell, hogy
a beteg maga nem képes kérelmet készíteni.
Eutanáziára csak akkor kerülhet sor, ha az orvos részletes tájékoztatást adott a betegnek egészségi állapotáról,
életkilátásairól, ismertette a még szóba jöhető terápiás
vagy a fájdalom csillapítására rendelkezésre álló lehetőségeket. A beteg elhatározásának megmásíthatatlanságát az
orvosnak a beteggel folytatott beszélgetések során kell
ellenőriznie.
Az eutanázia további feltétele a kezelőorvosnak más
orvossal folytatott konzultációja. A konzulens orvossal
szembeni követelmény, hogy az adott betegséggel kapcsolatos szakismeretekkel rendelkezzen, valamint hogy mind
a beteg, mind a kezelőorvos tekintetében független legyen.
A konzulensnek meg kell vizsgálnia a beteget, rendelkezésére kell bocsátania a beteg állapotára vonatkozó összes
adatot, iratot. A konzulens orvosnak meg kell bizonyosodnia a szenvedés állandó, csillapíthatatlan és elviselhetetlen
jellegéről. A konzulens megállapításait jelentésben foglalja össze. A konzulens orvos jelentését a kezelőorvos ismerteti a beteggel.
A kezelőorvosnak meg kell bizonyosodnia arról, hogy a
betegnek volt alkalma elhatározását megbeszélnie mindazokkal, akikkel találkozni kívánt; ha a beteg ezt kívánja,
megbeszélést kell folytatnia a beteg által megjelölt hozzátartozóival.
Ha a kezelőorvos véleménye szerint a beteg halála nem
következik be rövid időn belül, a törvény az eutanázia két
további feltételét is meghatározza. Az egyik az, hogy a
kezelőorvosnak további konzultációt kell folytatnia egy
második orvossal, lehetőség szerint pszichiáterrel vagy az
érintett patológiai terület szakértőjével, akinek a betegtől,
az orvostól és az elsőként konzultált orvostól függetlennek
kell lennie. A beteget e második konzultáció eredményéről
is tájékoztatni kell.
A másik feltétel az, hogy a beteg kérelme és az eutanázia
között legalább egy hónap teljen el.
A törvény lehetőséget biztosít arra is, hogy a cselekvőképes nagykorú személy a jövőben bekövetkező betegségével kapcsolatban arra az esetre, ha akaratát már nem tudja
kifejezni, írásbeli nyilatkozatban fejezze ki az eutanáziára
vonatkozó kívánságát, amennyiben az orvos megállapítja,
hogy súlyos, gyógyíthatatlan betegségben szenved, nincsen
tudatánál, és állapota a tudomány állása szerint visszafordíthatatlan. Az írásbeli nyilatkozat csak akkor vehető
figyelembe, ha az a gyógyíthatatlan betegség kezdetét megelőző öt évnél nem korábban készült, illetőleg került ismételten megerősítésre.
A törvény kimondja: orvos nem köteles eutanáziát alkalmazni és más személy sem köteles eutanáziában részt venni. Ha az orvos a beteg eutanázia iránti kérelmét megtagadja, a beteg kérésére köteles a kérelmet a beteg által
megjelölt orvoshoz eljuttatni.
Ha az orvos úgy dönt, hogy eleget tesz a beteg eutanázia
iránti kívánságának, a beteg halálától számított négy napon
belül írásos jelentést kell tennie a törvény által létrehozott
Bizottságnak. A Bizottság tizenhat tagja közül nyolc orvos
— közülük legalább négy belga egyetemi tanár — négy
tagja jogászprofesszor vagy ügyvéd, négy tagja a gyógyíthatatlan betegek problémáiban jártas szakember. A Bizottság tagjai nem lehetnek parlamenti képviselők, sem a kormány tagjai.
A Bizottság az orvos jelentésének benyújtásától számított két hónapon belül dönt arról, hogy az eutanáziára a
törvény rendelkezéseinek megfelelően került-e sor. Ha
kétharmados szótöbbséggel úgy véli, hogy az orvos a törvény rendelkezéseit nem tartotta tiszteletben, az iratokat
megküldi az ügyésznek.
Az eutanáziára vonatkozó törvényjavaslat benyújtását
követően a nemzetgyűlés felsőházának megkeresésére az
államtanács (Conseil d’État) 2001. július 2-án véleményt
nyilvánított két törvényjavaslatról. Arra az álláspontra helyezkedett, hogy a javaslatok nem összeegyeztethetetlenek
az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságok Védelméről
szóló egyezmény, valamint a Polgári és Politikai Jogok
Nemzetközi Egyezségokmánya rendelkezéseivel. Annak a
véleményének is hangot adott, hogy a két javaslatnak azok
a rendelkezései, melyek a törvény előírásai szerint eljáró
orvosokat mentesítik a büntetőjogi felelősség alól, nem
ütköznek a büntető törvény alapelveibe.
Az Amerikai Egyesült Államokban a gyógyíthatatlan
betegségben szenvedők jogait illetően a bírói gyakorlatban
és a törvényhozásban egyaránt lényeges változások következtek be az elmúlt évtizedekben.
a) A törvények korábban nem tartalmaztak egyértelmű
rendelkezéseket az egészségügyi intézményekben kezelt
betegeknek arra vonatkozó jogáról, hogy az orvos gyógyító
tevékenységét visszautasíthatják-e, és ha igen, milyen feltételek esetén. Ezért a kezelés abbahagyását kívánó betegek a bíróságoktól kérték az egészségügyi intézmények
arra való kötelezését, hogy tartsák tiszteletben pácienseik
akaratát. Azt követően, hogy a múlt század második felében számos olyan ítélet született, melyek e kereseteknek
helyt adtak és kötelezték az egészségügyi intézményt a
kezelés abbahagyására, a szövetségi Legfelsőbb Bíróság a
betegeket megillető joggá nyilvánította, hogy akár az élet
ben tartásukhoz feltétlenül szükséges orvosi kezelést is
visszautasítsák (Cruzan v. Director, Missouri Department
of Health 497 US 261, 1990.).
b) Az orvosi beavatkozás visszautasítását elismerő bírói gyakorlat fejlődésével párhuzamosan az Egyesült Államok több tagállamában kezdeményeztek népszavazást abból a célból, hogy a gyógyíthatatlan beteg halálának az
orvos általi elősegítését a törvény lehetővé tegye. Kaliforniában 1988-ban egy erre irányuló népszavazáson a szükséges szavazatoknak még csak mintegy egyharmada gyűlt
össze, négy évvel később a résztvevőknek már a 48%-a
szavazott az élet kioltásának minden formáját mereven
tiltó jogszabály megváltoztatását célzó törvény napirendre
tűzése mellett. Washington államban egy 1991. évi népszavazáson a résztvevők 46,4%-a állt ki az orvos által történő
halálba segítést lehetővé tevő törvény meghozatala mellett. Oregon az első — és eddig az egyetlen — amerikai
állam, melyben 51%-os többségbe kerültek az öngyilkossághoz adott orvosi segítség törvény általi lehetővé tételének hívei. Az 1994. évi népszavazás eredményeként meghozott törvény 1997-ben lépett hatályba.
A méltó halálról szóló 1994. évi törvény (Oregon Death
with Dignity Act 1994) azt teszi lehetővé, hogy a kezelőorvos olyan szert (készítményt) bocsásson gyógyíthatatlan
betege rendelkezésére, mellyel az véget vethet életének.
Erre csak belátási képessége teljes birtokában lévő nagykorú beteg szóbeli, majd írásban megismételt kívánságára
kerülhet sor, ha a kezelőorvos, továbbá legalább egy konzulens orvos megállapította, hogy gyógyíthatatlan betegsége végső stádiumában van. E kívánság kinyilvánításának
megtörténtét két személynek kell tanúsítania, akik vele
sem rokonsági kapcsolatban nem állnak, sem örökösei
vagy halálának más módon haszonélvezői nem lehetnek.
Nem lehet tanú a kezelőorvos és annak az egészségügyi
intézménynek az alkalmazottja sem, melyben a beteget
kezelik. E kívánság bármikor visszavonható.
A betegnek tájékoztatnia kell döntéséről közeli hozzátartozóját, de ha erre képtelen, vagy nem kívánja hozzátartozóját értesíteni, ez nem lehet akadálya kívánsága teljesítésének.
Mielőtt a beteg e kívánságának kifejezésre juttatására
sor kerülne, kezelőorvosának minden részletre kiterjedő
tájékoztatást kell adnia a betegség természetéről, a várható
végkifejletről, és meg kell jelölni a lehetséges alternatívákat (pl. testi és lelki segélyszolgálat igénybevétele, fájdalomcsillapítás). Ha akár a kezelőorvos, akár a konzulens
orvos feltételezése szerint a beteget e döntése meghozatalában elmebeli állapota vagy depressziója befolyásolhatta,
a beteget az e téren járatos szakorvoshoz kell utalniuk, s
csak azt követően dönthetnek a szer/készítmény kiszolgáltatásáról, ha a szakorvos megállapította, hogy a beteg nem
szenved kóros elmebeli vagy pszichés állapotban.
A törvény kötelező várakozási időket határoz meg a
beteg kívánságának kifejezésre juttatása és a szer kiszolgáltatása között.
A törvény rendelkezik a beteg kívánságára kiszolgáltatott készítmény következtében történt elhalálozásának a
végrendeletére, a szerződéseire és a biztosítási jogviszonyaira gyakorolt kihatásáról is.
A törvény kimondja: rendelkezéseit nem lehet úgy értelmezni, hogy azok feljogosítják az orvost aktív eutanáziára,
ugyanakkor biztosítja a törvény szerint eljáró orvosnak az
emberölés vagy az öngyilkossághoz segítségnyújtás bűncselekményével és orvosetikai fegyelmi vétséggel kapcsolatos büntetlenségét.
A beteg kezelőorvosa nem köteles a beteg e törvény
szerint kifejezett kívánságának eleget tenni. Ez esetben a
betegre vonatkozó orvosi feljegyzéseket köteles a beteg
orvosi ellátását átvevő orvosnak átadni.
Végül a törvény rendelkezik arról, hogy a beteg kívánságának kinyilvánításától kezdve milyen nyilvántartásokat
kell vezetni a történtekről, azokba milyen adatokat kell
bejegyezni.
E törvény alapján Oregon államban sok esetben került
már sor az eutanáziához való jog gyakorlására.
Habár az Egyesült Államok szövetségi törvényhozásában most vizsgálják az oregoni népszavazás érvénytelenítésének lehetőségét, tizenhat további tagállam törvényhozásában terjesztettek be az öngyilkossághoz nyújtott orvosi
segítséget vagy a gyógyíthatatlan betegnek az orvos aktív
tevékenységével halálba segítését lehetővé tevő törvényjavaslatot. Ugyanakkor hat tagállam törvényhozása a jelenlegi tilalom fenntartását, illetőleg további szigorítását célzó törvényeket fogadott el.
c) A gyógyíthatatlan betegek kívánságukra orvosi segítséggel előidézett halálának jogi minősítésére és jövőbeli
törvényi szabályozására az Egyesült Államokban várhatóan hatást fognak gyakorolni az e tárgykörben a közelmúltban hozott bírósági döntések is.
A Compassion in Dying v. Washington ügyben a kereset
annak megállapítására irányult, hogy Washington állam
törvénye, mely tilalmazta, hogy orvosok segítséget nyújtsanak betegeiknek abban, hogy véget vessenek életüknek,
alkotmányellenes. A felperesek álláspontjuk alátámasztására az Alkotmány tizennegyedik módosítására hivatkoztak, mely szerint tisztességes jogi eljárás (due process of
law) nélkül senkit sem szabad életétől, szabadságától, illetőleg javaitól megfosztani. Álláspontjuk szerint a tizennegyedik módosítás szabadság-fogalma, ahogyan azt az amerikai bíróságok ítélkezési gyakorlatában értelmezik, kiterjed az egyén legbensőségesebb viszonylatait illető cselekvési szabadságára is, ideértve azt is, hogy gyógyíthatatlan
betegsége végső stádiumában lévő beteg orvosi segítséggel
kövessen el öngyilkosságot. A bíróság helyt adott a keresetnek [79 F.3d 790 (9th Cir. 1996)].
A Quill v. Koppel-ügy orvos felperesei annak megállapítását kérték, hogy New York állam büntető törvényének
az öngyilkosság elősegítését, illetőleg az ahhoz nyújtott
segítséget tiltó rendelkezése alkotmányellenes. Részben
ugyancsak az Alkotmány tizennegyedik módosítására hivatkoztak, részben pedig arra, hogy indokolatlan, ezért
alkotmányellenes a betegnek az orvosi ellátás visszautasítására vonatkozó joga és az öngyilkosságban való orvosi
közreműködés eltérő törvényi kezelése. Amíg ugyanis az
előbbit a jog nem csak hogy nem tiltja, hanem kifejezetten
lehetővé teszi, az utóbbit bünteti. A keresetnek ebben az
ügyben is helyt adtak [Quill v. Vacco, 80 F.3d 716 (2nd Cir.
1996.)].
A szövetségi Legfelsőbb Bíróság mindkét ítéletet megváltoztatta, és a kereseteket elutasította [Washington v.
Glucksberg, 521 U.S. 702 (1997), Vacco v. Quill, 521 U.S.
793 (1997)]. A Legfelsőbb Bíróság ítélete absztrakt normakontrollnak tekinthető; azt mondta ki, hogy a gyógyíthatatlan betegség végső szakaszában lévő személy halálához
nyújtott orvosi segítség törvényi tilalmazása nem alkotmányellenes. A határozathoz fűzött öt párhuzamos indokolás mindazonáltal nyilvánvalóvá teszi: a legfőbb bírák
többsége hajlik arra, hogy a betegségük végső szakaszában
nagy fájdalmakat elszenvedő, ítélőképességük birtokában
lévő betegek jogát ahhoz, hogy segítséget kaphassanak
életük befejezéséhez, legalább olyan erős jognak tekintse,
mint az orvosi kezelés visszautasításának a törvények által
már régóta biztosított jogot. Ezért jelezték: nem zárható
ki, hogy ha e kérdés konkrét jogvitában merül majd fel, a
beteg javára döntenek.
Ausztráliában az Északi Terület 1995-ben törvényt fogadott el a gyógyíthatatlan betegek jogairól (Rights of the
Terminally Ill Act 1995.). E törvény lehetővé tette, hogy az
a nagykorú személy, akinek betegsége ésszerű orvosi megítélés szerint rövidesen halálával fog végződni, s akinek
betegsége a beteg számára elfogadható gyógymóddal sem
kezelhető, súlyos fájdalma, szenvedése sem enyhíthető,
kérhesse kezelőorvosa segítségét élete befejezéséhez. A
törvény a holland, a belga, illetőleg az oregoni törvényekhez hasonlóan szigorú garanciális rendelkezéseket tartalmazott.
E törvény csak mintegy két évig volt hatályban. Az
Ausztrál Államszövetség, módosítva az Északi Terület törvényhozási hatáskörét szabályozó 1978. évi törvényt, 1997ben kimondta, hogy e hatáskör nem terjed ki olyan orvosi
tevékenység engedélyezésére, melynek eredményeképpen
az orvos szándékos tevékenysége folytán a beteg meghal. A
törvény így érvényét veszítette, a hatálya idején a beteg
halálához nyújtott orvosi segítséget azonban jogszerűnek
ismerték el.
Összefoglalásképpen megállapítható, hogy a gyógyíthatatlan betegek életének emberi méltóságukkal összeegyeztethető, kívánságuk szerinti befejezését a világban ma szabályozó — nem jelentős számú — törvények ezt főként úgy
teszik lehetővé, hogy elismerik a beteg önrendelkezési jogát még az életfenntartó orvosi beavatkozás visszautasítására is. Az ismertetett törvények közül csak a holland, a
belga, valamint az Oregon állambeli törvény teszi lehetővé
az indítványozók által önrendelkezéses aktív eutanáziaként jelölt lehetőséget.
9. Az elmúlt évtizedekben az Európa Tanács fórumain
is helyet kaptak az élet méltó befejezésével kapcsolatos
kérdések.
9.1. Habár az Európai Emberi Jogi Egyezmény betartása felett őrködő strasbourgi szervek elé korábban csak
elvétve kerültek olyan kérelmek, melyekben azt a kérdést
kellett eldönteni, hogy joga van-e a gyógyíthatatlan betegnek ahhoz: élete kívánsága szerinti befejezéséhez más közreműködését vegye igénybe, a közelmúltban az Emberi
Jogok Európai Bírósága egy olyan ítéletet hozott, melyben
erről érdemben foglalt állást Dianne Pretty kérelme nyomán. Az ebben az ügyben a brit Lordok Háza által hozott
ítéletről a 7. pontban már történt említés. A Bíróságnak
abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy sérti-e a
gyógyíthatatlan betegség végső szakaszában, belátási képessége birtokában lévő, de teljes mozgásképtelensége
folytán életének önkezével véget vetni nem képes kérelmező emberi jogait az, hogy a vádhatóság elutasította büntetlenség biztosítását férje számára, ha felesége kérésére életének ő vetne véget.
A Bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a büntetlenség iránti kérelemnek a brit hatóságok által történt
elutasítása nem sérti a kérelmezőnek az európai emberi
jogi Egyezményben biztosított jogait, egyebek között az
élethez való jogot kinyilvánító 2. cikkét. Az élethez való
jognak ugyanis nem tulajdonítható a halálhoz való jogot
biztosító értelem. ,,Ezért a Bíróság megállapítja, hogy az
Egyezmény 2. cikkéből nem vezethető le sem a más személy
keze általi, sem az állam segítségével történő elhalálozáshoz való jog’’ (Pretty v. the United Kingdom, 2002. április
29-i ítélet 40. pont).
9.2. Az Európa Tanácsnak az emberi lény emberi jogainak és méltóságának a biológia és az orvostudomány alkalmazására tekintettel történő védelméről szóló, Oviedóban, 1997. április 4-én kelt Egyezménye: Az emberi jogokról és a biomedicináról szóló Egyezmény, valamint az
Egyezménynek az emberi lény klónozásának tilalmáról
szóló, Párizsban, 1998. január 12-én kelt Kiegészítő Jegyzőkönyve kihirdetéséről szóló 2002. évi VI. törvény tartalmaz bizonyos támpontot az indítványokban felvetett kérdésekben való állásfoglaláshoz. Kimondja ugyanis, hogy
egészségügyi beavatkozás csak azután hajtható végre, ha
abba az érdekelt személy szabadon és tájékozottságon alapuló beleegyezését adta, továbbá, hogy ez a beleegyezés
bármikor visszavonható (5. cikk).
9.3. Az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése korábban már több alkalommal is foglalkozott a gyógyíthatatlan
betegeket megillető alapvető emberi jogokkal [613 (1976)
számú határozat, 779 (1996) számú ajánlás]. Ez utóbbi
ajánlásban hangot adott annak a meggyőződésének, hogy
az élet meghosszabbítása önmagában nem jelentheti az
orvoslás kizárólagos célját, hanem ugyanolyan mértékben
kell törekedni a szenvedések enyhítésére is.
A Közgyűlés átfogó jelleggel 1999. június 25-én elfogadott 1418 (1999) ajánlásában fejtette ki álláspontját ebben
a kérdésben.
Az ajánlás alapgondolata, hogy: ,,A halálos betegek és a
haldoklók méltóságának tisztelete és védelme olyan kötelezettség, amely az ember méltóságának az élet végéig tartó
sérthetetlenségéből fakad. E tiszteletnek és védelemnek
olyan körülmények kialakításában kell realizálódnia, melyek között embertársaink méltó körülmények között halálozhatnak el’’ (5. pont).
Az ajánlás amellett, hogy a tagállamok széles körű intézkedését szorgalmazza a haldoklással járó fájdalom, testi és
lelki szenvedés csökkentésére, valamint a betegeket sújtó
szorongás és a magárahagyottság érzésének — egyebek
mellett hospice szolgálatok igénybevételével történő —
enyhítésére, két alapvető követelményt fogalmaz meg.
Az egyik az, hogy a tagállamok biztosítsák, hogy a haldokló vagy a betegség végső szakaszába érkezett betegek
akaratuk ellenére gyógykezelésben ne részesüljenek, egyben azonban kizárva a betegek mások által történő befolyásolását vagy kényszerítését.
A másik az, hogy a tagállamok a halálos betegek és
haldoklók élettől való szándékos megfosztása tilalmának
fenntartásával szavatolják e betegek élethez való jogát,
biztosítsák, hogy a gyógyíthatatlan betegek halál utáni vágya ne képezhessen jogos igényt arra, hogy életüknek más
vessen véget. E követelmény azt is magában foglalja, hogy
e betegek kívánsága életük befejezésére ne szolgálhasson
olyan cselekmények jogalapjául, melyek a halál beálltának
előidézésére irányulnak.
IV. 1. Az indítványozók szerint az, hogy az Eütv. rendelkezései a súlyos, gyógyíthatatlan beteg számára csupán azt
teszik lehetővé — és szerintük ezt sem kellően széles körben — hogy az életének további fenntartásához szükséges
orvosi kezelést visszautasítsa, azt azonban nem, hogy orvosi segítséget vegyen igénybe ahhoz, hogy életének véget
vessen, összeegyeztethetetlen a beteg emberi méltósághoz
való jogával. Ugyanezen okból tartják alkotmányellenesnek a Btk. rendelkezéseit is, melyek az emberölés bűncselekménnyé nyilvánítása és a büntetési tételek megállapítása körében nem veszik tekintetbe, ha azt a beteg kívánságára vagy érdekében követték el. Véleményük szerint az
általuk alkotmányossági szempontból kifogásolt törvényi
rendelkezések a gyógyíthatatlan betegség végső szakaszában lévő betegek közül azokat, akik úgy döntenének: életük e fizikai és lelki szenvedésekkel teli időszakát nem
kívánják végig élni, megfosztják az általuk méltónak tartott
halál lehetőségétől. Ez pedig sérti az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésében biztosított jogukat az emberi méltósághoz.
2. Annak folytán, hogy az indítványozók álláspontja az,
hogy a törvényhozó két alkotmányos alapjognak: az élethez, illetőleg az emberi méltósághoz való jognak a súlyos,
gyógyíthatatlan beteg helyzetéből adódó konfliktusát nem
oldotta fel az Alkotmányból folyó követelményekkel összhangban, az Alkotmánybíróság mindenekelőtt az élethez
és az emberi méltósághoz való joggal kapcsolatos eddigi
ítélkezési gyakorlatát tekintette át.
3. Az emberi méltósághoz való jog tartalmának részletes kibontását az Alkotmánybíróság már működésének
legelején hozott határozataiban megkezdte, és ez a folyamat azóta is tart. Már egyik első határozatában kinyilvánította, hogy az emberi méltósághoz való jogot az általános
személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinti. Az általános személyiségi jogot, melynek különféle aspektusai,
például a személyiség szabad kibontakoztatásához való
jog, az általános cselekvési szabadság, a magánszférához
való jog vagy — az indítványok elbírálása szempontjából
jelentős — önrendelkezési szabadság, az Alkotmánybíróság olyan ,,anyajognak’’, azaz olyan szubszidiárius alapjognak tekintette és tekinti ma is, melyet az Alkotmánybíróság
és a rendes bíróságok egyaránt minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott
tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható [8/1990. (IV. 23.) AB határozat, ABH 1990, 42,
44—45.]. Ítélkezési gyakorlatában máig is tartja magát
ehhez az értékeléséhez, melyet egyik közelmúltbeli határozatában megismételt és megerősített [36/2000. (X. 27.)
AB határozat, ABH 2000, 241, 256—257.]
4. Az emberi méltósághoz való jognak az Alkotmánybíróság az alapjogok sorában megkülönböztetett jelentőséget tulajdonít. Ez abból is kitűnik, hogy ez a jog, az élethez
való joggal együtt, az Alkotmánynak az alapvető jogokra
és kötelességekre vonatkozó fejezete élén helyezkedik el,
azt az Alkotmány az ember veleszületett jogaként deklarálja, ezért az, a 23/1990. (X. 31.) AB határozat szóhasználata szerint ,,minden mást megelőző legnagyobb érték’’
(ABH 1990, 88, 93.). Már ebben a határozatban megfogalmazást nyert az Alkotmánybíróságnak azon álláspontja is,
hogy az emberi élethez és az emberi méltósághoz való jog
elválaszthatatlan egységet alkotó oszthatatlan és korlátozhatatlan alapjog. A későbbiek során azután az Alkotmánybíróság elvégezte annak kimunkálását is, milyen összefüggésben érvényesül az emberi méltóság korlátozhatatlansága. Arra az álláspontra helyezkedett, hogy az emberi méltósághoz való jog csupán az emberi státusz meghatározójaként, csak az élettel együtt fennálló egységben abszolút
és korlátozhatatlan [64/1991. (XII. 17.) AB határozat,
ABH 1991, 297, 308, 312.]. Ezért anyajog mivoltából levezetett egyes részjogosítványai (mint például az önrendelkezéshez és a személy testi integritásához való jogok) az
Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerint bármely más alapjoghoz hasonlóan korlátozhatók [75/1995. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 383.].
5. Az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában is
foglalkozott már az emberi élet kezdetével és végével
összefüggésben felvetődő egyes alkotmányossági kérdésekkel. E határozatokban azonban, így a 23/1990. (X. 31.)
AB határozatban (ABH 1990, 88.), a 64/1991. (XII. 17.)
AB határozatban (ABH 1991, 297.), valamint a 48/1998.
(XI. 23.) AB határozatban (ABH 1998, 333.) az élethez,
valamint az emberi méltósághoz való jog viszonyának más
összefüggései kaptak hangsúlyt, mint amelyek áttekintését
a jelen indítványok szükségessé teszik. Ezért az első eldöntendő kérdés az, hogy az emberi méltósághoz való jognak
az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban már megjelenített vetületei kielégítő alapul szolgálnak-e az indítvány
elbírálásához.
Az Alkotmánybíróság álláspontja az, hogy az emberi
méltósághoz való, az Alkotmány 54. § (1) bekezdése által
biztosított jog mibenlétére, lényeges tartalmára, valamint
az Alkotmány 8. § (2) bekezdése által lehetővé tett törvény
általi korlátozhatóságára nézve eddigi gyakorlata alapján
kimunkált elvek megfelelő alapul szolgálnak az indítványban felvetett kérdésekben való állásfoglaláshoz is.
Az emberi méltósághoz való jog különféle aspektusai
közül az Alkotmánybíróság alapvetően az embert megillető önrendelkezési jogot tekinti az emberi méltósághoz való
jog azon megfogalmazásának, melynek alapján állásfoglalását ki kell alakítania az indítványok által érintett alkotmányossági kérdésekben.
Az indítványokban megfogalmazott alkotmányossági
kérdéseknek az önrendelkezési jog felől történő megközelítése a nemzetközi tendenciákkal is összhangban van. Az
e tekintetben alkotmánybírósági feladatokat ellátó kanadai Legfelsőbb Bíróság egy ítéletében ugyancsak arra az
álláspontra helyezkedett, hogy a gyógyíthatatlan beteg
azon kívánságának törvényi tilalmazása, hogy életének orvosa vessen véget, a beteg önrendelkezési szabadsága
(egyébként az ítélet által e konkrét ügyben jogszerűnek
talált) korlátozásának minősül (Rodriguez v. the Attorney
General of Canada [1994] 2 LRC 136). Hasonlóképpen
vélekedett az Emberi Jogok Európai Bírósága is a már
említett Pretty-ügyben hozott ítéletében, amikor arra
utalt, hogy az orvoslás fejlett eszközeivel és módszereivel
életben tartott, főként időskorúak vagy súlyosan betegek
esetében az arra vonatkozó törvényi tilalom, hogy életüknek, ha úgy kívánják, más vessen véget, az önmagukkal való
azonosság tudata, illetőleg az önmagukról való rendelkezés joga korlátozásának minősül (Pretty-ítélet 66. pont).
6. Az indítványokban felvetett kérdéseket az élethez
való jog, illetőleg az emberi méltóság részét képező önrendelkezési jog szempontjából vizsgálva az Alkotmánybíróságnak a következő az álláspontja:
6.1. A gyógyíthatatlan beteg döntése arról, hogy életének a rá váró szenvedésekkel teli hátralévő részét nem
akarja végig élni, a beteg önrendelkezési jogának része, így
vonatkoznak rá az Alkotmány 54. § (1) bekezdésének rendelkezései. A saját haláláról való döntés ugyanis mindenkit
megillet, függetlenül attól, hogy egészséges vagy beteg, és
ha beteg, betegsége az orvostudomány szerint gyógyítható-e
vagy nem. Egyebek mellett ebből is következik, hogy eltérően a régebbi koroktól, amikor a jog az öngyilkosságot sok
helyütt szankciókkal sújtotta: az öngyilkosságot elkövetőket haláluk után hátrányos intézkedések érték (pl. testüket
a temetőn kívül földelték el vagyonukat elkobozták), a
korszerű jogrendszerek, így a magyar jog sem tilalmazza az
öngyilkosságot, csak az ahhoz nyújtott segítséget bünteti.
A világnézeti szempontból semleges alkotmányos alapokon álló jogrendszer ugyanis sem helyeslő, sem helytelenítő álláspontot nem foglalhat el az ember saját életének
befejezését elhatározó döntésével kapcsolatban; itt olyan
szféráról van szó, melytől az államnak főszabályként távol
kell magát tartania. Az állam e körben csak annyiban jut
szerephez, amennyiben ezt az élethez való jogra vonatkozó
intézményvédelmi kötelezettsége elkerülhetetlenül szükségessé teszi.
6.2. A fentiekből az Alkotmánybíróság álláspontja szerint két következtetés adódik.
Egyrészt az, hogy a gyógyíthatatlan beteg arra vonatkozó
elhatározása: életét akár fájdalmainak, szenvedésének
megrövidítése érdekében, akár más meggondolásból nem
kívánja végig élni, ezért visszautasítja az életben tartásához
feltétlenül szükséges orvosi beavatkozást, önrendelkezési
jogának olyan része, melynek gyakorlását a törvény más
alapjog védelméhez elkerülhetetlenül szükséges mértékben korlátozhatja ugyan, de nem vonhatja el. Alkotmányossági megítélés tárgya legfeljebb ezen önrendelkezési
jog korlátozásának indokoltsága lehet, például az, hogy a
törvény e lehetőséget a várandós anyáknak nem biztosítja,
illetőleg hogy a jog gyakorlását bizonyos eljárási követelmények teljesítésétől teszi függővé.
Másrészt az, hogy a gyógyíthatatlan betegnek az a kívánsága, hogy életének nem pusztán az életfenntartó, életmentő orvosi beavatkozás visszautasításával, hanem az orvos
tevőleges segítségével vessen véget, alkotmányossági megítélés szempontjából már nem tekinthető az életével, illetőleg halálával kapcsolatos önrendelkezési joga olyan részének, melyet a törvény más alapjog védelme érdekében
akár teljes egészében is ne vonhatna el. Ebben az esetben
ugyanis más személy: a beteg orvosa is cselekvő részesévé
válik annak a folyamatnak, melynek során a beteg az élete
befejezésének a méltóságával összeegyeztethető módját
választja. Az orvos szerepe nem csak a beteg elhatározásának a teljesítésében áll; a kezelőorvos szükségképpen közreműködik, gyakran meghatározó módon, már a beteg
döntésének kialakításában is, annak folytán, hogy felvilágosítást ad részére betegségének természetéről, várható
lefolyásáról, életkilátásairól, a betegséggel járó fájdalom
vagy szenvedés enyhítésének lehetőségéről.
V. 1. Mivel az indítványozók alkotmányossági kifogásaikat az emberi élethez és az emberi méltósághoz való jog
összefüggésrendszerébe helyezve állítják azt, hogy a törvényhozó alkotmányellenesen korlátozza a méltó halálhoz
való jogot, az Alkotmánybíróságnak mindenekelőtt azt
kellett megvizsgálnia, hogy mennyiben irányadó a jelen
indítványok elbírálása szempontjából a korábbi határozataiban kialakított az az álláspontja, hogy az emberi méltósághoz való jog csak akkor korlátozhatatlan, ha az emberi
élettel egységben jelentkezik.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az, hogy az
emberi méltósághoz való jog az élettel együtt fennálló
egységben korlátozhatatlan, csak az olyan helyzetre vonatkozik, amikor az életet és az attól elválaszthatatlan emberi
méltóságot mások korlátoznák. Az Alkotmánybíróság ezt
az alkotmányos tartalmat markánsan az abortusszal kapcsolatos első határozatában fogalmazta meg [64/1991.
(XII. 17.) AB határozat], amelyben az eldöntendő kérdés
az emberi élet mások általi elvételének a minősítése volt
(ABH 1991, 297—317.). A méltó halálhoz való jog viszont
nem az élettől való megfosztás, hanem az élet saját elhatározásból való befejezésének összefüggésében merül fel,
még akkor is, ha egyes módozatainál a halálba induló beteg
más személy — az orvos — segítségét kívánja igénybe
venni. Ennek folytán a méltó halálhoz való jog az indítványokban megfogalmazott alkotmányos összefüggésben
nem az élethez való joggal fennálló egységben jelentkezik,
hanem ellenkezőleg; ezen életszakasz megélésének kényszeréből adódóan az emberi méltóság sérelme éppen az
által következik be, hogy bár a beteg gyógyíthatatlan, az
élet nem ér véget azon a ponton, ahol élete a betegség
elviselésével járó súlyos testi, lelki szenvedés, a kiszolgáltatottság és a reménytelenség érzése folytán kibékíthetetlen konfliktusba kerül méltóságérzetével.
Következésképpen a gyógyíthatatlan beteg életének emberi méltósághoz való jogával összhangban történő befejezésével kapcsolatos alkotmányossági kérdéseknek akár a
halálbüntetésnél, akár a terhesség művi megszakításánál
vizsgálandó alkotmányossági kérdésekhez képest az a megkülönböztető jegye, hogy az emberi méltósághoz való jog
nem az élethez való joggal elválaszthatatlan egységben
jelentkezik, hanem fordítva: az egyik érvényesülésével
együtt járhat a másik háttérbe szorulása. Ezért pusztán a
méltósághoz való joggal egységben jelentkező élethez való
jognak az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban kifejtettek szerinti korlátozhatatlanságára hivatkozással nem
állítható megalapozottan, hogy a gyógyíthatatlan beteg
életének emberi méltóságával összeegyeztethető befejezésére vonatkozó önrendelkezési joga is korlátozhatatlan.
2. Ez a megállapítás azonban nem áll az indítványozóknak a jelenlegi törvényi szabályozással szemben megfogalmazott valamennyi alkotmányossági kifogására. Szerintük
ugyanis nem csak az alkotmányellenes, hogy a törvény
túlságosan szűkre szabottan, lényegében az életmentő orvosi beavatkozás visszautasítására korlátozva teszi lehetővé a gyógyíthatatlan beteg életének emberi méltóságával
összeegyeztethető módon történő befejezését. Azt is alkotmányellenesnek tartják, hogy a törvény megtiltja: az orvos
a gyógyíthatatlan beteg rendelkezésének hiányában is elősegíthesse halálát az életmentő, életfenntartó beavatkozás
beszüntetésével, amennyiben a közeli halállal viaskodó
betegnek nem tulajdonítható olyan, az emberi méltóság
körében értelmezhető érdek, mely életének fenntartása
mellett szólna. Alkotmányellenesnek tartják továbbá a
gyógyíthatatlan és szenvedő beteg kifejezett akarata hiányában méltányolható szánalomból történő halálba segítésének tilalmazását.
Az Alkotmánybíróság megállapítja: az életmentő, életfenntartó orvosi beavatkozás beszüntetése, valamint a beteg halálba segítése a gyógyíthatatlan beteg óhajának hiányában éppen azt az elemet — a beteg beleegyezését —
iktatná ki az életmentő, életfenntartó beavatkozás folytatására, illetőleg beszüntetésére vonatkozó döntéséből,
mely kapcsolatot teremtene az élet folytatása vagy befejezése közötti választás és a beteg önrendelkezési joga között. Ezekben az esetekben ugyanis nem a beteg, hanem
más — az orvos — döntené el, mi egyeztethető össze a
beteg emberi méltóságával, és mi nem. Holott az emberi
méltósághoz való joggal kapcsolatos eddigi határozataiban
— legutóbb a 36/2000. (X. 27.) AB határozatban — az
Alkotmánybíróság egyértelművé tette, hogy a betegeket
e mivoltukra tekintettel megillető jog az emberi méltósághoz önrendelkezési jogukon keresztül érvényesül. ,,Az
Eütv. — az Alkotmány 54. § (1) bekezdésébe foglalt emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató — garanciális
rendelkezéseket tartalmaz a betegek önrendelkezési joga
tekintetében. A betegek önrendelkezési jogához tartozik
— többek között — az egészségügyi beavatkozásokba való
beleegyezés és az ellátás visszautasításának joga is’’
(ABH 2000, 241, 254—255).
Következésképpen az, hogy a törvény tiltja, illetőleg
büntetni rendeli, ha az orvos vagy más a gyógyíthatatlan
beteg erre vonatkozó kívánsága nélkül vet véget életének,
még ha ezt szándéka szerint a beteg emberi méltóságának
megóvása érdekében tenné is, nincsen közvetlen alkotmányos összefüggésben a gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési jogával. Ezzel kapcsolatban az Alkotmánybíróság arra
is rámutat, hogy ezt — amint ez a nemzetközi áttekintésből
is kitűnik — a korábbi tilalmak oldására leginkább törekvő
államok törvényhozása sem teszi lehetővé.
VI. 1. Az Alkotmánybíróság a IV. 6.1. pontban már kifejtette: a gyógyíthatatlan betegnek az az elhatározása, hogy
életét az életfenntartó orvosi beavatkozás igénybevételével
nem kívánja fenntartani, illetőleg meghosszabbítani, önrendelkezési jogának része, mellyel kapcsolatban alkotmá
nyossági megítélés tárgya legfeljebb ezen önrendelkezési
jog korlátozásának indokoltsága lehet.
Ezzel kapcsolatban az a kérdés merül fel, és az Alkotmánybíróság a továbbiakban ezt vizsgálta meg, hogy abból:
a törvényhozó a gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési jogának az életfenntartó orvosi beavatkozás visszautasításában való megnyilvánulását nem tilalmazza, nem folyik-e az
a kötelezettsége, hogy a gyógyíthatatlan beteg életének
emberi méltósága szerinti befejezésének egyéb módozatait
se tilalmazza?
2. Az Alkotmánybíróság rámutat: annak folytán, hogy
a gyógyíthatatlan betegnek önrendelkezési joga alapján
joga van az életfenntartó vagy életmentő beavatkozást
visszautasítva életének emberi méltóságával összeegyeztethető befejezéséhez, ugyanakkor megkülönböztetett körültekintéssel kell biztosítani, hogy az erre vonatkozó szabályozás kizárja az élethez való jog sérelmét, a törvényhozó
mozgástere szűk. Annak a határvonalnak a meghatározásához, melyen túllépve a gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési joga érvényesülésének tilalmazása az emberi méltósághoz való jog alkotmányellenes korlátjává válik, számos,
természetében igen különféle tényező mérlegelése szükséges. Ez fordítva is így van: ha a törvényhozó megfelelő
garanciák biztosítása nélkül teszi lehetővé az életnek az
emberi méltósággal összeegyeztethető befejezéséhez való
jog érvényesülését, ez nem kellően körültekintő szabályozás esetén az élettől való önkényes megfosztás forrásává
válhat, s a szabályozás ennek folytán minősülhet alkotmányellenesnek. Ezért a törvényhozó csak annyiban engedhet teret a gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési joga
érvényesülésének, amennyiben képes biztosítani, hogy a
döntés a beteg saját, valódi, befolyásolástól mentesen kialakított akaratát testesítse meg. A szabályozásnak figyelemmel kell lennie arra, hogy az önrendelkezési jog érvényesülésének lehetővé tétele ne járjon együtt az egészségügyi intézményekben való bizalom megrendülésével sem
azok részéről, akik e lehetőséggel nem kívánnak élni. A
törvényhozónak továbbá azt is figyelembe kell vennie, hogy
ha a jogalkotás nem reagál kellő időben és megfelelően
arra a krízishelyzetre, melybe a gyógyíthatatlan betegség
végstádiumában szenvedők kerülnek, ennek feloldására,
amint erre sok országban számos példa van, a mindennapi
gyakorlatban jogon kívüli, jogellenes megoldásokhoz folyamodnak.
A fentiekből következik az életfenntartó vagy életmentő
beavatkozás visszautasítása jogi szabályozásának sajátos
feltételrendszere.
3. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint annak, hogy
a törvény egészen a közelmúltig világszerte szinte kivétel
nélkül tilalmazta azt is, hogy a gyógyíthatatlan beteg kívánságára az orvos beszüntesse az élete fenntartását célzó
beavatkozást, továbbá azt is, hogy a beteg kívánságára az
orvos vessen véget az életének, az egyik kétségtelen indoka
az volt, hogy a törvényhozók megítélése szerint az élethez
való jog megóvását szolgáló korábbi merev tilalmak akár
részleges oldásának feltételei csak mostanában alakultak
ki. Az Emberi Jogok Európai Bizottságának és az Emberi
Jogok Európai Bíróságának több határozata is például
szolgálhat arra, hogy a körülmények változása, ezen belül
a tudományos ismeretek fejlődése egyes emberi jogok korábban jogszerűnek tartott korlátozását meghaladottá tette (pl. a Sutherland kontra Egyesült Királyság ügy, a Bizottság 1997. július 1-jei jelentése, Goodwin kontra Egyesült
Királyság ügy, a Bíróság 2002. július 3-i ítélete).
Az Alkotmánybíróság álláspontja az, hogy a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogának érvényesülésére vonatkozó törvényi szabályozás területén a még alkotmányos
és már alkotmányellenes szabályozás közötti határvonal
nem egyszer s mindenkorra adott; az ismeretek szintje, az
intézmények állapota, fejlettsége-fejletlensége és egy sor
további tényező befolyással lehet e kérdés alkotmányosságának megítélésére.
A magyar szabályozás is azt az utat járta be, hogy a teljes
tilalmazás hosszú időszakát követően a törvényhozó csak
1997-ben tette lehetővé, a Törvény azon előírását hatályon
kívül helyezve, hogy az orvos még az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógyítani, hogy a gyógyíthatatlan beteg visszautasítsa az életmentő vagy életfenntartó beavatkozást, azaz — legalább is
e körben — érvényesíthesse az önrendelkezési jogát. Ezzel
a törvényhozó lehetővé tette e betegek számára, hogy maguk dönthessenek életüknek az emberi méltóságukkal
összeegyeztethető befejezéséről. A törvényhozó egyidejűleg több rendelkezéssel segítette elő, hogy a beteg a
döntését annak következményei ismeretében, befolyástól
mentesen hozza meg.
4. A gyógyíthatatlan betegeket az Eütv. 20. § (3) bekezdése, 21. § (2) bekezdése, illetőleg 22. § (1) és (2) bekezdése szerint megillető jog az életfenntartó, életmentő orvosi
beavatkozás visszautasítására nem csak a gyógyíthatatlan,
hanem az Alkotmány 54. § (1) bekezdése alapján minden
beteget megillető általános önrendelkezési jogból következik. Ezt a jogot az Eütv. 15. §-a külön is nevesíti. A
beteget megillető önrendelkezési jog lényege, hogy minden
beteg szabadon döntheti el: kíván-e egészségügyi ellátást
igénybe venni, illetőleg annak során milyen beavatkozás
elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza. A
beteget megillető önrendelkezési jognak ezt az értelmezését alátámasztják az Alkotmánybíróság azon korábbi határozatai is, melyek iránymutatóak arra nézve: hogyan kell a
mindenkit megillető emberi méltósághoz való jogot a beteg ember sajátos helyzetére alkalmazva értelmezni. A
betegek emberi méltóságának egyik fontos aspektusa
ugyanis az, hogy az ember semmilyen körülmények között
nem válhat eszközzé vagy tárggyá: ,,Az emberi méltósághoz
való jog azt jelenti, hogy van az egyén autonómiájának,
önrendelkezésének egy olyan, mindenki más rendelkezése
alól kivont magja, amelynél fogva — a klasszikus megfogalmazás szerint — az ember alany marad, s nem válhat
eszközzé vagy tárggyá’’ [64/1991. (XII. 17.) AB határozat,
ABH 1991, 297, 308.]. A betegek emberi méltóságához
való jogából következő másik aspektus a testi integritáshoz
való alapjog. ,,Az emberi méltósághoz való jog tehát magában foglalja az önrendelkezés szabadságához való alkotmányos alapjogot csakúgy, mint a személy testi integritásához fűződő alapjogot is’’ [75/1995. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 381]. A testi integritáshoz való jog az
Alkotmánybíróság álláspontja szerint a betegekre vonatkoztatva azt is jelenti, hogy főszabályként a beteg egyetértése, hozzájárulása nélkül testéhez más nem nyúlhat.
Ezzel szemben a gyógyíthatatlan betegségben szenvedő
személyeknek az a kívánsága, hogy halálukat orvosuk idézze elő, például erre alkalmas szer rendelkezésre bocsátásával vagy beadásával, ahogyan erre az Alkotmánybíróság a
IV. 6.2. pontban rámutatott, már nem a betegeket megillető önrendelkezési jognak az a része, melyet a törvény akár
teljes egészében is ne vonhatna el, mivel ezekben az esetekben a halál más személy — az orvos — aktív tevékenysége folytán következik be. Ezért a gyógyíthatatlan beteg
halálának kívánságára, aktív orvosi tevékenységgel való
előidézése nem vezethető le a minden beteget megillető
általános önrendelkezési jogból.
Így a gyógyíthatatlan beteg életének fenntartásához
szükséges beavatkozás mellőzése, és aktív orvosi segítséggel előidézett halála közötti lényeges különbségekre tekintettel az Alkotmánybíróság álláspontja szerint abból, hogy
az előbbit lehetővé teszi, nem következik a törvényhozóra
nézve olyan alkotmányos kötelezettség, hogy az utóbbit is
engedélyezze.
VII. A IV. 6.2. pontban az Alkotmánybíróság már kialakította álláspontját arról, hogy ha a gyógyíthatatlan beteg életének emberi méltóságával összeegyeztethető befejezéséhez
orvosának segítségét kívánja igénybe venni, alkotmányossági megítélés szempontjából ez már nem tekinthető az
életével, illetőleg halálával kapcsolatos önrendelkezési joga törvény által nem korlátozható részének.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az, hogy jogszabály tilalmazza: a gyógyíthatatlan betegségben szenvedő
személy kívánságára az orvos — valamely szer vagy készítmény beadásával, rendelkezésére bocsátásával vagy más
módon — cselekvőleg idézze elő halálát, az önrendelkezési
jognak az Alkotmány 8. § (2) bekezdés értelmében vett
korlátozása. Ugyancsak e jog korlátozása, hogy jogszabály
a gyógyíthatatlan betegeknek az életfenntartó, életmentő
orvosi beavatkozás visszautasítására vonatkozó jogának
gyakorlását a törvényben meghatározott feltételekhez
köti.
Az Alkotmánybíróság alábbiakban azt tekintette át,
hogy e korlátozások megfelelnek-e az alapjogok korlátozásához megkívánt alkotmányos követelményeknek.
VIII. Az Alkotmánybíróság először azt vizsgálta: megalapozott-e az indítványozóknak azon állítása, mely szerint az a
jogszabályi tilalom, hogy a gyógyíthatatlan betegségben
szenvedő személy kívánságára az orvos cselekvőleg idézze
elő halálát, e beteget megillető önrendelkezési jog alkotmányellenes korlátozásának minősül.
1. Az Alkotmánybíróság számos határozatában alakította ki azokat az ismérveket, amelyeknek valamely alapjog
törvényi korlátozásának eleget kell tennie ahhoz, hogy
kielégítse a jogkorlátozás alkotmányos feltételeit [pl. a
2/1990. (II. 18.) AB határozat, ABH 1990, 18, 20, a 20/1990.
(X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 69, 71, a 30/1992. (V. 26.)
AB határozat, ABH 1992, 167, 171, valamint a 6/1998. (III.
11.) AB határozat, ABH 1998, 91, 98—99.]. Az Alkotmánybíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint nem tekinthető az alapjog alkotmányellenes korlátozásának többek között az, ha a korlátozást másik alapjog védelme elkerülhetetlenül szükségessé teszi, és a korlátozással okozott sérelem egyensúlyban van az adott szabályozási cél fontosságával, így azzal arányos.
2. Az indítványok által sérelmezett alapjog-korlátozás
alkotmányossági vizsgálatánál az Alkotmánybíróság azt
tartja kiinduló pontnak, hogy a súlyos, gyógyíthatatlan
betegségben szenvedő személyekkel kapcsolatban az e betegek helyzetéből (állapotából) adódóan az állam életvédelmi kötelezettségének különleges hangsúllyal kell érvényesülnie. Ezt az indokolja, hogy kiváltképpen a gyógyíthatatlan betegség előrehaladott szakaszában lévő, általában hosszadalmas betegségtől megviselt, érdekeik érvényesítésére ezért is csökkent mértékben képes személyek
az élet és a halál közötti választásuk során fokozott mértékben ki vannak téve környezetük befolyásának. A család,
a hozzátartozók, a barátok, ismerősök, az egészségügyi
intézmény dolgozói, a betegtársak hatással lehetnek a beteg arra vonatkozó elhatározására, hogy orvosa közreműködését kérje halála mielőbbi bekövetkezéséhez. Annak
tisztázása, hogy a beteg elhatározásának kialakulásában
nem a környezeti befolyás volt-e a meghatározó, csak akkor lehetséges, ha a beteg kívánságának teljesítésére vagy
annak megtagadására minden számba jöhető szempontra
tekintettel lévő, átlátható, ellenőrizhető, a téves megítélés
és az esetleges visszaélés lehetőségét kizáró eljárás keretében kerül sor.
Az e kívánalmaknak megfelelő eljárás meghonosítása
azonban nem csak elhatározás kérdése, hanem számos
feltétel függvénye. Ezek között fontos szerepe van egyebek
mellett az orvosi ismeretek fejlettségi szintjének, az egészségügyi intézményrendszer általános állapotának és annak,
hogy a beteg kívánságáról való döntésre és annak végbevitelére kellő számú, felkészültségű és megfelelő gyakorlattal rendelkező szakember álljon rendelkezésre.
3. Annak megítélése, hogy a gyógyíthatatlan betegeket
életüknek emberi méltóságukkal összeegyeztethető befejezése terén megillető önrendelkezési jogosítványokra vonatkozó jelenlegi törvényi korlátok oldásának feltételei
kialakultak-e, a törvényhozó joga és felelőssége ugyan, a
törvényhozói döntést azonban az Alkotmánybíróság, az
Abtv. által meghatározott keretek között, alkotmányossági
szempontból felülvizsgálhatja.
A korlátozás alkotmányos feltételeinek megítélésénél
az Alkotmánybíróság változatlanul azt tartja irányadónak,
hogy ,,[a]z állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának
eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme
vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának
alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő,
hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb
alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges,
hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott
alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással’’ [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171.].
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint abban, hogy a
törvény csak részben teszi lehetővé a súlyos, gyógyíthatatlan betegségben szenvedő betegek önrendelkezési jogának
érvényesülését életüknek emberi méltósághoz való jogukkal összeegyeztethető bejezéséhez, részben azonban korlátozza, az államnak az élet védelmét illetően fennálló, és az
Alkotmány 8. § (1) bekezdésén alapuló kötelezettsége
nyilvánul meg az emberi élet védelmére.
4. Az állam e körben fennálló életvédelmi kötelezettsége az, hogy azt a bonyolult folyamatot, amelynek során a
beteg arról dönt: él-e az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításának lehetőségével, ne zavarhassák meg e döntési folyamattól idegen hatások. Az állami
intézményvédelmi kötelezettségnek az életéről és haláláról döntést hozó betegen kívül, tágabb értelemben mindenki más életének védelmében is kell érvényesülnie, aki a
jövőben kerülhet hasonló helyzetbe. Az Alkotmánybíróságnak ez a megközelítése összecseng a már működésének
elején kialakított álláspontjával, mely szerint ,,[a]z élethez
való jog objektív oldalából ugyanakkor az államnak nem
csupán az a kötelessége következik, hogy az egyes emberek
élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak
védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel
gondoskodjék, hanem ennél több. Ez a kötelesség nem
merül ki az egyes emberek egyedi életvédelmében, hanem
általában az emberi életet és létfeltételeit is védi. Ez utóbbi
feladat minőségileg más, mint az élethez való egyéni alanyi
jogok védelmének összeadása; ’az emberi élet’ általában
— következésképp az emberi élet mint érték — a védelem
tárgya.’’ [64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297,
303.]. Az Alkotmánybíróság a jelen határozatban elbírált
indítványokkal összefüggésben ezt az érvrendszert kiegészíti még az egészségügyi szolgáltatások és az egészségügyi
intézmények iránti közbizalom fontosságával, ami csak
azon alapulhat, hogy a közösség valamennyi tagja — betegek és hozzátartozóik egyaránt — annak tudatában vehessenek igénybe egészségügyi szolgáltatást, hogy ha arra kerül a sor, életük és méltóságuk kérdésében hozott döntésüket a törvény megfelelő garanciákkal veszi körül.
Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság álláspontja
szerint a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogának
az indítványokban sérelmezett korlátozása egy másik alapvető jog, az élethez való jog védelme érdekében szükséges.
5. A jogkorlátozás szükségességének vizsgálata során
alkalmazott szempontokat a korlátozás arányosságának
vizsgálatánál is figyelembe kell venni. Egy alapjog védelmében egy másik alapjog korlátozása akkor tekinthető
aránytalannak, ha indokolatlanul széles körű. Továbbá, a
korábbi körülmények között aránytalannak nem tekinthető korlátozás aránytalanná válhat, ha az idők során kialakultak a feltételei a tilalmak, korlátozások enyhítésének
vagy megszüntetésének, de a törvényhozó indokolatlanul
késlekedik a korlátozások oldásával.
Az Alkotmánybíróság rámutat: a törvényhozó 1997-ben
jutott arra a következtetésre, hogy az addig e téren fennállt
teljes körű tilalmazás meghaladottá vált. Ezért az Eütv.
azon súlyos betegek számára, akiknek betegsége az orvostudomány állása szerint gyógyíthatatlan és rövid időn belül
halálhoz vezet, lehetővé tette, hogy az életfenntartó vagy
életmentő beavatkozás visszautasításával életük befejezésének méltóságukkal összeegyeztethető módját válasszák.
Az egészségügyi miniszter véleménye, mely szerint a jelenlegi korlátozások további szűkítése az élethez való jog
védelmét illetően jelentős kockázatokkal járna, az Alkotmánybíróság megítélése szerint ugyancsak azt támasztja
alá, hogy a jelenleg meglévő korlátozásokat nem lehet
aránytalannak tekinteni a védendő célhoz, az élethez való
joghoz viszonyítva.
A fentiek alapján az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogának törvény általi korlátozása nem tekinthető
aránytalannak.
6. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján elvégzett
szükségességi-arányossági teszt eredménye ezek szerint az,
hogy a gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogának az
indítványozók által kifogásolt korlátozását az élethez való
jog védelme indokolja, és a korlátozás terjedelme a korlátozással védett érdek kiemelkedő alkotmányos értéke folytán nem tekinthető aránytalannak.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság az annak megállapítására irányuló indítványt, mely szerint az Eütv. — annak folytán, hogy akár a gyógyíthatatlan betegségben szenvedő személyek kívánságára, akár a beteg feltételezhető
érdekének szem előtt tartásával ilyen kívánság nélkül is
nem teszi lehetővé e betegek számára életük orvosi segítséggel történő befejezését — alkotmányellenesen korlátozza e betegek önrendelkezési jogát, elutasította.
IX. Ezek után az Alkotmánybíróság az indítványozóknak
azt az állítását vizsgálta meg, mely szerint bár a törvény
1997. óta lehetővé teszi a gyógyíthatatlan betegek számára
az életmentő vagy életfenntartó orvosi beavatkozás visszautasítását, az, hogy e jog gyakorlását különféle feltételhez
köti, e betegeket megillető önrendelkezési jog alkotmányellenes korlátozásának minősül.
Az Alkotmánybíróság először általánosságban tekintette át, hogyan érvényesül a beteget az Eütv. 15. §-a alapján
megillető önrendelkezési jog a súlyos, gyógyíthatatlan betegek esetében.
Az Eütv. 15. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ,,[a]z
önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon
döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe
egyezik bele, illetőleg melyeket utasít vissza, figyelembe
véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat’’. A betegek önrendelkezési jogát kinyilvánító törvényi rendelkezésnek a
20. §-ra utalása az Alkotmánybíróság megítélése szerint
világossá teszi, hogy a törvényhozó a súlyos betegségben
szenvedők egyes kategóriái tekintetében speciális — az
általánosnál kötöttebb — szabályokat kívánt megállapítani a beavatkozás visszautasításában megnyilvánuló önrendelkezési jogot illetően.
Az önmagában nem lehet megalapozott alkotmányossági kifogás tárgya, hogy abban a körben, melyben a beteg
önrendelkezési jogának gyakorlása kihat a beteg vagy mások életére, a törvényhozó a beteg önrendelkezési jogának
általános szabályaihoz képest speciális szabályokat hoz
létre. A beteg önrendelkezési jogára vonatkozó általános
előírásokhoz képest különleges szabályozás létrehozatalát
ebben a körben az államnak az élethez való joggal összefüggő intézményvédelmi kötelezettsége indokolja. A
súlyos, gyógyíthatatlan betegnek az életmentő vagy
életfenntartó beavatkozás visszautasításában megnyilvánuló önrendelkezési joga kétségtelenül ebbe a körbe
tartozik.
E speciális szabályozásnak is meg kell azonban felelnie
az Alkotmány 8. § (2) bekezdése által megszabott követelményeknek.
A súlyos, gyógyíthatatlan betegségben szenvedők esetében e speciális szabályozás lényege az, hogy a törvény az
életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítását
csak akkor teszi lehetővé, ha betegségük megfelelő egészségügyi ellátás esetén is rövid időn belül halálhoz vezet; a
törvény továbbá a beavatkozás visszautasításához meghatározott alaki előírások betartását kívánja meg. Ezek abban állnak, hogy a visszautasításnak közokiratban vagy
teljes bizonyító erejű magánokiratban, a beteg írásképtelensége esetén két tanú jelenlétében kell megtörténnie. A
beavatkozás visszautasítása csak akkor érvényes, így csak
akkor vehető figyelembe, ha egy háromtagú orvosi bizottság a beteget megvizsgálja, és egybehangzóan nyilatkozik
arról, hogy a beteg a döntését annak következményei tuda
tában hozta meg, illetve, hogy a visszautasítás törvényi
feltételei — miszerint a beteg cselekvőképes, súlyos, az
orvostudomány állása szerint gyógyíthatatlan és megfelelő
egészségügyi ellátás esetén is rövid időn belül halálhoz
vezető betegségben szenved — fennállnak. A betegnek az
orvosi bizottság nyilatkozatát követő 3. napon két tanú
előtt ismételten ki kell nyilvánítania a visszautasításra vonatkozó szándékát. A várandós és a gyermek kihordására
előreláthatóan képes beteg nem élhet a visszautasítás jogával.
A törvény előírja, hogy a beavatkozás visszautasítása
esetén meg kell kísérelni a döntés hátterében lévő okok
személyes beszélgetés alapján történő feltárását, és a döntés megváltoztatását.
Korlátozottan cselekvőképes, illetőleg cselekvőképtelen betegek esetében az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítását a törvény további feltételekhez
köti.
Az indítványok e speciális szabályozás indokoltságát
egészében nem vitatják. A szabályozás öt olyan konkrét
elemét jelölik meg, melyekkel összefüggésben a törvény
álláspontjuk szerint alkotmányellenesen korlátozza a súlyos, gyógyíthatatlan betegek önrendelkezési jogát.
1. Az indítványozók szerint ellentétes az emberi méltóságból következő önrendelkezési joggal az, hogy ,,[a]z
Eütv. 20. § (3) bekezdése (…) az ellátás visszautasításának
jogát az életfenntartó vagy életmentő beavatkozások elvégzése tekintetében csak akkor engedi meg, ha a betegség az
orvostudomány mindenkori állása szerint rövid időn belül
— megfelelő egészségügyi ellátás mellett is — halálhoz
vezet és gyógyíthatatlan’’. Az indítványozók két tekintetben tartják e rendelkezést alkotmányellenesnek. Részben
azért, mert a törvény rendelkezéseiből, közelebbről az
Eütv. 20. § (4) bekezdéséből következően nem a beteg,
hanem a beavatkozásnak a beteg által történt visszautasítás
érvényességéről döntő orvosi bizottság megítélésétől teszi
függővé, hogy a beteg haláláig előreláthatólag hátralévő
idő rövidnek tekinthető-e vagy nem. Részben pedig azért,
mert a törvény csak azon súlyos, gyógyíthatatlan beteg
számára teszi lehetővé az életmentő vagy életfenntartó
beavatkozás visszautasítását, akinek betegsége előreláthatólag rövid időn belül halálhoz vezet. Ezt pedig az olyan
súlyos, gyógyíthatatlan betegek esetében, akiknek halála az
orvostudomány állása szerint ugyancsak mindenképpen
halálhoz vezet, de előreláthatólag nem rövid időn belül,
önrendelkezési joguk alkotmányellenes korlátozásának
tekintik.
Az indítványozók ezen állításával kapcsolatban az Alkotmánybíróság álláspontja a következő: ha a beteg halálának bekövetkeztéig hátralévő idő hosszának megítélését
a törvény valóban nem a beteg, hanem az orvosi bizottság
(szubjektív) mérlegelésére bízná, ez kétségtelenül alkotmányossági aggályokat vethetne fel. A beteg ugyanis nyilván másként — végtelenül hosszúként — éli meg azt az időt
is, melyet az orvosi bizottság nem tart elegendően rövidnek
ahhoz, hogy alapul szolgálhasson a beavatkozás visszautasításához. Ha a törvény rendelkezésének valóban az volna
a tartalma, melyet az indítványozók tulajdonítanak neki,
akkor kétségtelenül nem a beteg, hanem mások döntenének arról, hogy élete befejezésének mely módja egyeztethető össze a beteg emberi méltósághoz való jogával.
Az Alkotmánybíróság álláspontja azonban az, hogy az
Eütv. 20. § (3) és (4) bekezdéséből egyértelmű: a törvényhozó nem az orvosi bizottság, illetőleg tagjai saját belátásától, illetőleg a beteg helyzetére vonatkozó beleérzőképességüktől teszi függővé az arról való döntést, hogy az
életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításának törvényi feltételei, így az, hogy a beteg olyan gyógyíthatatlan betegségben szenved, mely megfelelő egészségügyi ellátás szerint rövid időn belül halálhoz vezet, fennállnak-e. Az orvosi bizottságnak abban kell állást foglalnia,
hogy a betegség az orvostudomány mindenkori állása szerint rövid időn belül halálhoz vezet-e. Nem arról van tehát
szó, hogy a törvény a beteg önrendelkezési jogának háttérbe szorításával rajta kívül állóknak — az orvosi bizottságnak — biztosít elsőbbséget a beteggel szemben az ő emberi
méltósághoz való jogáról történő döntésben. E rendelkezés úgy értendő, hogy a törvény egy objektív elemet vitt be
a szabályozásba: azt, hogy akkor ad lehetőséget a betegnek
az életmentő beavatkozás visszautasítására, ha betegsége
az orvostudomány mindenkori állása szerint gyógyíthatatlan, és — ugyancsak az orvostudomány állása szerint —
rövid időn belül halálhoz vezet. Mivel tehát a rövid idő
fogalmát a törvény szerint az orvostudomány mindenkori
állásához mérve, nem pedig ahhoz viszonyítva kell megítélni, hogy a beteg ezt az időt rövid vagy hosszú időként éli-e
meg, az orvosi bizottság nem a beteg önrendelkezési jogának a területére eső kérdésben foglal állást.
A gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési jogának és az
orvostudomány mindenkori állása összekapcsolásának van
egy másik olyan vetülete is, melyet az indítványozók számításon kívül hagytak, amikor alkotmányossági kifogásaikat
megfogalmazták.
Az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasíthatóságának az orvostudomány mindenkori állásához
kötése az Eütv. 20. § (3) bekezdésében szereplő feltételek
közül nem csak a rövid időre, hanem a gyógyíthatatlanságra is alkalmazandó. Könnyen belátható, hogy azt a betegséget, amely az orvostudomány állása szerint ma gyógyíthatatlan, a tudományos ismeretek, gyógyítási, kezelési eljárások, a műszerezettség, a felhasználható szerek és készítmények, és talán főként az egyes, korábban gyógyíthatatlannak hitt betegségek kezelését illető orvosi jártasság
következtében előbb vagy utóbb már nem lehet gyógyíthatatlan betegségnek tekinteni. A világon különösen az elmúlt évtizedekben végbement, az orvostudományra is kiható látványos fejlődés eredményeként erre számos példa
van. A korábban gyógyíthatatlan betegségek gyógyíthatóvá
válását nagyban elősegíti az is, hogy mára sokkal hozzáférhetőbbé váltak a más országokban elért tudományos vív
mányok, illetőleg az ott meghonosított gyógyítási eljárások. Az, hogy több betegség, melyet korábban gyógyíthatatlannak ítéltek, később gyógyíthatóvá vált, illetőleg válik,
szolgál az Alkotmánybíróság következő megállapítása
alapjául. Szemben az indítványozók azon álláspontjával,
mely szerint a törvényhozó alkotmányellenesen korlátozza
azoknak a gyógyíthatatlan betegségben szenvedő betegeknek az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításához való jogát, akiknek betegsége az orvostudomány
mindenkori állása szerint nem vezet rövid időn belül a
halálukhoz, az Alkotmánybíróságnak az álláspontja az,
hogy e rendelkezés az élethez való jog szándékától motivált
ésszerű, tehát nem önkényes meggondolásokon nyugszik.
Az államnak az emberi életre vonatkozó intézményvédelmi kötelezettsége folytán ezért, figyelemmel a fenti VIII. 3.
pontban kifejtettekre is, nem tekinthető alkotmányellenesnek a törvényhozónak az álláspontja, hogy az életmentő
vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításának lehetőségét azoknak, akik ugyan súlyos, az orvostudomány mai
állása szerint gyógyíthatatlan betegségben szenvednek, de
haláluk az orvostudomány jelenlegi ismeretei alapján előreláthatólag csak hosszabb idő múlva következik be, jelenleg ne tegye lehetővé.
Az Alkotmánybíróság a fentiek szerint az indítványt
nem találta megalapozottnak és azt elutasította.
2. Az indítványozók álláspontja szerint az Eütv. 20. §
(4) bekezdése sem egyeztethető össze az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésének az emberi méltósághoz való jogra vonatkozó szabályával, ,,(…) amely előírásnak központi eleme
az önrendelkezési jog. A beteg ellátás visszautasítására
vonatkozó önrendelkezési jogát nem lehet attól függővé
tenni, hogy aláveti-e magát az önrendelkezési jog gyakorlásának külön alapjául szolgáló orvosi vizsgálatnak. E korlátozás aránytalan és az önrendelkezési jog lényegével ellentétes.’’
Az Eütv. 20. § (4) bekezdésének az indítványozók által
sérelmezett rendelkezése szerint a visszautasítás csak akkor érvényes, ha egy háromtagú orvosi bizottság a beteget
megvizsgálja és egybehangzóan, írásban nyilatkozik arról,
hogy a beteg döntését annak következményei tudatában
hozta meg, illetve, hogy a (3) bekezdés szerinti feltételek
fennállnak, továbbá a beteg az orvosi bizottság nyilatkozatát követő 3. napon — két tanú előtt — ismételten kinyilvánítja a visszautasításra irányuló szándékát.
Az Alkotmánybíróság álláspontja az, hogy az államnak
az élethez való joggal kapcsolatos intézményvédelmi kötelezettségéből adódóan biztosítania kell, hogy az életmentő
vagy életfenntartó beavatkozás visszautasítására csak a törvény erre vonatkozó rendelkezéseinek keretei között kerüljön sor. Nyilvánvalóan ezt célozza a törvénynek az az
előírása, hogy az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás
visszautasítása feltételeinek meglétét egy háromtagú orvosi bizottságnak kell ellenőriznie. E bizottság, amely, illetőleg amelynek pszichiáter szakorvos tagja a beteget meg
hallgatja [Kormányrendelet 3. § (3) bekezdése] bizonyosodik meg arról, hogy a beteg súlyos, gyógyíthatatlan betegségben szenved, a betegnek a beavatkozás visszautasítására
vonatkozó akarata világos és egyértelmű [Eütv. 23. §
(1) bekezdés]. E körben az Alkotmánybíróság szükségesnek tartja kiemelni a törvény azon rendelkezését, hogy a
beavatkozás visszautasítására vonatkozó döntést csak az
annak következményeit belátó, tehát cselekvőképes személyek hozhatnak [cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes beteg esetében az Eütv. 21. § (2) bekezdésében megszabott eljárás irányadó]. Az orvosi bizottságnak tekintettel kell lennie arra is, hogy az Eütv. 20. §
(3) bekezdésének azt a kívánalmát, mely szerint az életmentő vagy életfenntartó beavatkozást csak cselekvőképes
személy utasíthat vissza, érvényre kell juttatnia az olyan
esetekben is, amikor a beteg, habár nem helyezték cselekvőképességét kizáró vagy korlátozó gondnokság alá, a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. §
(1) bekezdésére tekintettel cselekvőképtelen. Erre utal a
Kormányrendelet 3. § (3) bekezdése is, amikor arról rendelkezik, hogy az orvosi bizottság pszichiáter szakorvos
tagjának arról kell nyilatkoznia, hogy a beteg rendelkezik-e
a döntés meghozatalához szükséges belátási képességgel.
Ezért a visszautasítás érvényességének ahhoz a feltételhez kötése, hogy az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás beszüntetését megelőzően orvosi bizottságnak kell
megállapítania: a visszautasítás törvény által megkívánt
feltételei fennállnak, az élethez való jog kiemelkedő alkotmányos értékére tekintettel nem tekinthető sem szükségtelennek, sem aránytalannak. Mivel pedig az orvosi bizottság a visszautasítás érvényességét illetően csak akkor tud
véleményt kialakítani, ha a beteg hozzájárul az orvosi bizottság vizsgálatához, az annak megállapítására irányuló
indítvány, hogy alkotmányellenes a törvény azon rendelkezése, mely szerint a betegnek a kezelés visszautasítására
vonatkozó nyilatkozata nem vehető figyelembe, ha nem
veti alá magát az orvosi bizottság vizsgálatának, megalapozatlan, ezért azt az Alkotmánybíróság elutasította.
3. Az indítványozók szerint ,,[a]z Eütv. 15. § (2) bekezdésében megállapított önrendelkezési jog 20. §-ra utalással való korlátozása (…) ellentétes (…) az emberi méltóságból következő önrendelkezési joggal. Az Eütv. 20. §
(3) bekezdése ugyanis az ellátás visszautasításának jogát az
életfenntartó vagy életmentő beavatkozások elvégzése tekintetében csak akkor engedi meg, ha a betegség az orvostudomány mindenkori állása szerint rövid időn belül —
megfelelő egészségügyi ellátás mellett is — halálhoz vezet
és gyógyíthatatlan. Az önrendelkezési jog 20. § (3) bekezdésre utaló korlátozása kizárja pl. a beteg önrendelkezési
jogának gyakorlását a végtagok amputációjának szükségessége esetében, ha annak végrehajtására nem gyógyíthatatlan betegség miatt kerülne sor. Az önrendelkezési jog e
korlátozása nem egyeztethető össze az emberi méltóságból
következő önrendelkezési elvvel.’’
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Eütv. 20. §
(1) bekezdése alapján nem lehet kétséges: a beteget, ha
cselekvőképes, minden esetben megilleti az ellátás visszautasításának a joga, kivéve, ha e jog gyakorlása mások
(tehát nem a beteg saját) életét vagy testi épségét veszélyeztetné. A 20. § (1) bekezdésének az a kitétele, mely szerint
ez a jog a beteget ,,a (2)—(3) bekezdésben foglaltakra
tekintettel’’ illeti meg, éppen azt teszi világossá, hogy a
törvény nem csak a rövid időn belül halálhoz vezető gyógyíthatatlan betegségben szenvedő beteg számára teszi lehetővé a beavatkozás visszautasítását, hanem azon beteg
számára is, aki, mint az indítványbeli példa szerinti végtagamputáció előtt álló beteg, olyan ellátást utasít vissza,
,,amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be’’
[20. § (2) bekezdés].
Az orvosi beavatkozás visszautasítására az indítványozók által példaként felhozott végtag-amputáció előtt álló
beteg esetében tehát, eltérően az indítványban foglaltaktól, nem az Eütv. 20. § (3) bekezdése tartalmaz rendelkezéseket, hanem a 20. § (2) bekezdése. Az Eütv. 20. § (2) bekezdése az olyan ellátás visszautasításának feltételeit szabja meg, melynek elmaradása esetén a beteg egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be. Az ilyen betegségben szenvedők általi visszautasítás feltételei egyszerűbbek, mint a beavatkozásnak a
gyógyíthatatlan betegek általi visszautasításának feltételei.
Az Alkotmánybíróságnak az álláspontja az, hogy az Eütv.
20. § (2) bekezdése szerinti visszautasításnak (ez vonatkozik az indítványban példaként említett amputáció előtt álló
betegre) lényegében az az egyetlen feltétele, mely szerint a
beavatkozás visszautasítása csak a beteg közokiratban vagy
teljes bizonyító erejű magánokiratba foglalt kívánságára
történhet, éppen a beteg érdekében fogalmaz meg biztosítékokat avégett, hogy az orvosilag indokolt beavatkozás
valóban csak a beteg félreérthetetlen és utólag is bizonyítható kívánsága alapján maradhasson el, ezért e korlátozás
szükséges, és aránytalannak sem tekinthető.
Nem megalapozott tehát az indítványozóknak az az állítása, hogy ,,[a]z önrendelkezési jog 20. § (3) bekezdésre
utaló korlátozása kizárja pl. a beteg önrendelkezési jogának gyakorlását a végtagok amputációjának szükségessége
esetében, ha annak végrehajtására nem gyógyíthatatlan
betegség miatt kerülne sor.’’
Ezért az Alkotmánybíróság az Eütv. 15. § (2) és 20. §
(3) bekezdése alkotmányellenességének megállapítására
és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasította.
4. Az indítványozók szerint az Eütv. 22. § (4) bekezdésében foglalt rendelkezés a beteg önrendelkezési jogának
az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével ellentétes korlátozása.
Bár az indítvány csak az Eütv. 22. § (4) bekezdésének
alkotmányellenességét állítja, elbírálásához az Alkotmánybíróságnak a 22. § egyes bekezdései közötti összefüggés folytán át kellett tekintenie — anélkül, hogy azok
alkotmányosságáról állást foglalt volna — e §-nak az indítványokkal nem érintett rendelkezéseit is.
A 22. § (1) bekezdése lehetővé teszi a cselekvőképes
személy számára, hogy későbbi esetleges cselekvőképtelensége esetére — tehát a jövőre nézve — közokiratban
visszautasíthasson egyes vizsgálatokat, beavatkozásokat,
valamint hogy az olyan gyógyíthatatlan betegsége esetére,
mely az orvostudomány állása szerint rövid időn belül
megfelelő egészségügyi ellátás esetén is halálhoz vezet,
visszautasíthassa az életfenntartó, életmentő beavatkozásokat, továbbá, ha gyógyíthatatlan betegségben szenved és
betegsége következtében önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai megfelelő gyógykezeléssel sem enyhíthetők, visszautasíthasson egyes életfenntartó, életmentő beavatkozásokat is.
A 22. § (2) bekezdése szerint a cselekvőképes személy
cselekvőképtelensége esetére közokiratban megnevezheti
azt a cselekvőképes személyt, aki a törvény 22. § (1) bekezdés szerinti jogát helyette gyakorolja.
A 22. § (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a (2) és
(3) bekezdés szerinti nyilatkozatok abban az esetben érvényesek, ha pszichiáter szakorvos szakvéleményben igazolja, hogy a személy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg.
Végül az indítványozók által kifogásolt 22. § (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 20. § (4) bekezdése szerinti
bizottság nyilatkozik arról: a törvény 22. § (1) bekezdése
szerinti feltételek fennállnak-e, továbbá, hogy a 22. §
(2) bekezdése szerinti személy döntését annak következményei tudatában hozta-e meg.
Az indítványozók e rendelkezésben kifogásolják: a cselekvőképes személy arra vonatkozó rendelkezésének érvényességéhez, hogy cselekvőképtelensége esetére orvosi beavatkozást visszautasítson vagy a visszautasítás jogára mást
felhatalmazzon, még külön orvosi bizottsági jóváhagyás is
szükséges annak ellenére, hogy a törvény rendelkezései
szerint pszichiáter szakorvosnak már korábban igazolnia
kellett: a cselekvőképes személy döntését annak lehetséges
következményei tudatában hozta meg. E kettős jóváhagyás
követelménye az, mely az indítványozók szerint az önrendelkezési jog indokolatlan korlátozását képezi.
Az Alkotmánybíróság rámutat: az indítvány az Eütv.
22. §-ának téves értelmezésén alapul. Az orvosi bizottság
ugyanis nem ugyanabban a kérdésben foglal állást, mint a
pszichiáter szakorvos — a cselekvőképes személy döntését
cselekvőképtelensége esetére a döntés lehetséges következményeinek tudatában hozta-e meg —, hanem abban a
kérdésben, hogy a cselekvőképes személy által az orvosi
beavatkozás visszautasítására vonatkozóan másra átruházott jog alapján e másik, megbízott személy (a helyettes
döntéshozó) a már cselekvőképtelenné vált megbízó helyett eljárva az orvosi beavatkozás visszautasítására vonatkozó döntését annak következményei tudatában hozta-e
meg. Következésképpen az Eütv., szemben az indítványozók állításával, nem kívánja meg, hogy ugyanannak a köve
telménynek a meglétét két különféle testület, illetőleg orvos két különböző eljárásban ellenőrizze.
Nincsen tehát szó az önrendelkezési jog indokolatlan
korlátozásáról. Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt
elutasította.
5. Az indítványozók szerint az Eütv. 23. § (1) bekezdése
alkalmas arra, hogy a beteg önrendelkezési joga utóbb
kétségbe vonható legyen, ezért e rendelkezés ellentétben
áll az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállami jogbiztonság követelményével és a beteg emberi méltósághoz
való jogával.
Ezt az álláspontjukat a következőkkel indokolták:
Az Eütv. 20. § (2) bekezdése szerint az ellátás visszauta
sítására vonatkozó jog csak megfelelő alakiságok mellett
gyakorolható. Ehhez képest a 23. § (1) bekezdésének az a
további követelménye, hogy az ellátás visszautasítására,
illetőleg beszüntetésére vonatkozó akaratnak világosan és
meggyőzően kideríthetőnek kell lennie, az önrendelkezési
jog lényegének korlátozása, ezért alkotmányellenes. Mivel
e rendelkezés alkalmazása folytán a beteg önrendelkezési
joga keretében hozott döntése utóbb kétségbe vonhatóvá
válik, a jogbiztonság követelményével is ellentétes.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az indítvány az
Eütv. rendelkezéseinek félreértésén alapul. A törvény 23. §
(1) bekezdése ugyanis a 20. § (3) bekezdését hívja fel, a
23. § (2) bekezdését nem, így csak a 20. § (3) bekezdésében
foglaltakra alkalmazható, mely a gyógyíthatatlan és rövid
időn belül halálhoz vezető betegségben szenvedők jogát
fogalmazza meg az életfenntartó, életmentő beavatkozás
visszautasítására. A 23. § (1) bekezdésnek az a rendelkezése viszont, hogy a beavatkozás megszüntetésére, mellőzésére csak akkor kerülhet sor, ha a beteg erre irányuló
akarata világosan és meggyőzően kideríthető, az államnak
az emberi élet megóvását illetően fennálló intézményvédelmi kötelezettségén alapuló előírás, és semmiben sem
korlátozza a beteg önrendelkezési jogát, továbbá a jogbiztonságot sem veszélyezteti.
Az Eütv. 23. § (1) bekezdése ezek szerint az indítványozók által hivatkozott Eütv. 20. § (2) bekezdésében foglaltakkal nincsen összefüggésben. Ezért az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította.
X. 1. Az indítványozók a Btk. 166—168. §-aival kapcsolatban kétféle alkotmányossági kifogást fogalmaztak meg.
Egyrészt, álláspontjuk szerint annak folytán, hogy a törvényhozó megítélésük szerint nem hozta összhangba a Btk.
166 —168. §-ait az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével, mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet állt
elő. Ezt azzal indokolták, hogy az Alkotmánynak az 1989.
évi XXXI. törvénnyel bekövetkezett módosításakor megalkotott 54. § (1) bekezdése szerinti emberi méltósághoz
való jog magában foglalja az élethez és a méltósághoz való
jog közötti választás jogát is, a Btk-nak az emberölés különféle eseteit büntetni rendelő rendelkezései azonban
1989-et követően is hatályban maradtak, és változatlanul
büntetéssel fenyegetik a gyógyíthatatlan betegek halálát
kívánságukra vagy esetenként anélkül is elősegítő orvosokat. Bár az indítványozók nem fejtették ki részletesen, hogy
megítélésük szerint az emberi méltóság megóvásának
szándéka által motivált élet elleni cselekmények teljes dekriminalizálása vagy pedig privilegizált bűncselekménnyé
átalakítása állna-e inkább összhangban az Alkotmány 54. §
(1) bekezdésével, a törvényhozó — álláspontjuk szerint —
elmulasztotta a büntető törvény vonatkozó rendelkezéseit
az Alkotmány 1989-től hatályos rendelkezéséhez hozzáigazítani.
Másrészt alkotmányellenesnek tartják, hogy a nem önrendelkezéses aktív halálba segítés bizonyos eseteit a törvényhozó ,,méltányossági ölésként’’ nem különíti el az emberölés törvényi tényállásától, és nem kezeli privilegizált
tényállásként azt az esetet, ,,(…) ha valaki a gyógyíthatatlan és szenvedő beteget kifejezett akarata hiányában méltányolható szánalomból segíti a halálba’’.
2. Az Alkotmánybíróság e határozatában már állást
foglalt abban: a gyógyíthatatlan beteg önrendelkezési jogának része, hogy életének befejezése összeegyeztethető legyen emberi méltóságával.
Nem tartotta azonban megalapozottnak az Alkotmánybíróság az indítványozóknak azt az álláspontját, mely szerint az emberi méltósághoz való jogot alkotmányos alapjogként elismerő 1989. évi alkotmánymódosítás óta a gyógyíthatatlan betegek arra vonatkozó joga, hogy életüket
méltóságukkal összeegyeztethető módon fejezzék be, az
Alkotmány 54. § (1) bekezdéséből levezethető olyan jog,
melyet törvény nem korlátozhat.
Abban is állást foglalt az Alkotmánybíróság, hogy az
emberi méltósághoz való jognak az indítványozók által
sérelmezett korlátozását az államnak az élethez való jogra
vonatkozó objektív intézményvédelmi kötelessége indokolja, és hogy e korlátozás terjedelme az élethez való jog
kiemelkedő alkotmányos értékére tekintettel nem aránytalan, következésképpen nem alkotmányellenes.
Az életmentő vagy életfenntartó beavatkozás visszautasításának az Eütv. által 1997-ben történt lehetővé tételétől
eltekintve tehát a törvény változatlanul tilalmazza, hogy a
gyógyíthatatlan beteg kívánságára vagy anélkül is, emberi
méltósághoz való jogának megóvása érdekében orvos vagy
más vessen véget életének, illetőleg nyújtson segítséget
ehhez. E tilalom az arra való hivatkozással, hogy a gyógyíthatatlan beteg korlátozásnak alá nem vethető alkotmányos
joga az élete és méltósága közötti választás során más
segítségét vegye igénybe, az Alkotmánybíróság e határozatának IV—VII. részében részletesen kifejtett álláspontjára
tekintettel — melynek lényege, hogy itt nem korlátozhatatlan jogról van szó — nem tekinthető alkotmányellenesnek.
E tilalom megszegőit a Btk. mellett más (így polgári jogi,
munkajogi és közigazgatási) jogszabályok is súlyos joghátrányokkal fenyegetik. Mindazonáltal az Alkotmánybíróság
álláspontja az, hogy az élethez való jog kiemelkedő alkotmányos értékére tekintettel semmiképpen nem tekinthető
indokolatlannak, hogy a törvényhozó e tilalom megszegőivel szemben büntetőjogi szankciókat is kilátásba
helyezzen.
Nem megalapozott tehát az indítványozók azon állítása,
mely szerint mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértésre került sor annak folytán, hogy a törvényhozó az 1989.
évi alkotmánymódosítást követően a Btk. rendelkezéseit
nem igazította hozzá az Alkotmány 54. § (1) bekezdéséhez.
3. Az Alkotmánybíróság nem tartja az indítványozóknak azt az álláspontját sem megalapozottnak, mely szerint
annak folytán is mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet állt elő, hogy a törvényhozó az 1989. évi
alkotmánymódosításra tekintettel nem különítette el az
önrendelkezéses aktív halálba segítést az emberölés törvényi tényállásától. Nem következett be mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet annak folytán sem,
hogy a törvényhozó nem szankcionálta privilegizált tényállásként azt, ha valaki a gyógyíthatatlan és szenvedő beteget kifejezett akarata hiányában méltányolható szánalomból segíti halálba.
Az Alkotmánybíróság megállapítja: minthogy az Alkotmány szövegébe az 1989. évi alkotmánymódosítás során
beiktatott emberi méltósághoz való jog nem szolgál alapul
olyan következtetés levonásához, hogy a törvényhozó ennek alapján köteles volna elkülöníteni az önrendelkezéses
aktív halálba segítést az emberölés büntetőjogi tényállásától, továbbá, hogy a korábbinál enyhébben kellene szankcionálnia a gyógyíthatatlan beteg iránti szánalomból elkövetett ölési cselekményeket, nem következett be mulasztásban álló alkotmánysértés. A gyógyíthatatlan beteg halálának előidézésében közreműködő személyek indítékait a
bíróság a büntetéskiszabás körében értékelheti.
Ezért az Alkotmánybíróság a mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet megállapítására irányuló
indítványokat elutasította.
XI. Az Alkotmánybíróság az Eütv. illetőleg a Kormányrendelet egyes rendelkezéseire vonatkozó további indítványokat az alábbiak szerint bírálta el:
1. Az indítványozók szerint az Eütv. 17. § (1) bekezdés
a) pontja sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdése által deklarált jogállamiság részét képező jogbiztonságot.
Az Alkotmánybíróság megállapítja: az indítvánnyal
érintett rendelkezés az Eütv. II. Fejezetének a beteg jogait
és kötelezettségeit összefoglaló 2. Címén belül az önrendelkezéshez való jogra vonatkozó 15—19. §-ok egyik
rendelkezése. Az önrendelkezéshez való jog alapvető szabálya az, hogy a beteg szabadon döntheti el, mely beavatkozásokba egyezik bele, illetőleg melyeket utasít vissza
[15. § (2) bekezdés]. A törvény a cselekvőképes beteg számára megadja azt a jogot is, hogy közokiratban vagy teljes
bizonyító magánokiratban megnevezheti azt a személyt,
aki jogosult helyette a beleegyezés, illetőleg a visszautasítás jogát gyakorolni [16. § (1) bekezdés a) pont]. Ehhez a
rendelkezéshez fűzi a törvény 17. § (1) bekezdésének
a) pontja az indítványozók által kifogásolt azt a rendelkezést, hogy ha a beteg egészségi állapota következtében
beleegyező nyilatkozat megtételére nem képes és a 16. §
(1) bekezdés a) pontja szerinti személy nyilatkozatának
beszerzése késedelemmel járna, a beavatkozásba történt
beleegyezést vélelmezni kell.
Az indítvány szerint az Eütv. 17. § (1) bekezdés a) pontjában szereplő ,,késedelemmel járna’’ olyan pontatlan
megfogalmazás, mely a belőle fakadó jogbizonytalanság
miatt az önrendelkezési jog teljes kiüresítésére alkalmas.
Az indítványozók úgy érvelnek, hogy egy nyilatkozat beszerzése mindig jelent bizonyos késedelmet, a törvény
azonban nem tisztázza, milyen várható káros következményekre tekintettel lehet mellőzni a beteg rendelkezési jogának gyakorlását.
Az indítvány nem megalapozott. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint azoknak a
helyzeteknek a törvényi definíciója, melyekre tekintettel a
beteg által megjelölt személy nyilatkozatának beszerzését
a késedelem veszélye miatt mellőzni lehet, a gyógyító tevékenységek során előadódó felsorolhatatlanul nagyszámú
és egymástól is eltérő helyzetek természetére tekintettel
nem elvárható a törvényhozótól. A késedelem fogalmának
törvényi behatárolása ezért óhatatlanul leszűkítené az orvosilag indokolható és szükséges beavatkozások elvégezhetőségének lehetőségét is. A törvény megalkotásakor
ugyanis nem előreláthatóak, ezáltal nem definiálhatóak
kimerítő módon mindazok a helyzetek — például hogy a
beteg által megnevezett személy ismeretlen helyen távol
van, melyek folytán az Eütv. 17. § (1) bekezdés a) pontja
alkalmazható lehet.
Az Alkotmánybíróság álláspontja az, hogy éppen a késedelem fogalmának a törvény általi kimerítő, felsorolásszerű meghatározása válhatna a jogbiztonság kárára annak folytán, hogy a gyakorlatban mindig újabb és újabb
olyan helyzet merülhet fel, melyre a törvényhozó nem gondolhatott, és ezért nem tette lehetővé a beteg által kijelölt
személy nyilatkozatának mellőzését. Ez pedig a törvény
rendelkezéseinek gyakori kiegészítését tenné szükségessé.
A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította.
2. Az indítványozók szerint az Eütv. 18. § (2) bekezdésének ,,vagy az (1) bekezdés b) pontja szerinti esetben’’
szövegrésze ellentétes az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével és a 2. § (1) bekezdéssel.
Az Eütv. 18. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha az
invazív beavatkozás során a beavatkozás olyan kiterjesztésének szükségessége merül fel, mely a beteg valamely szervének vagy testrészének elvesztéséhez vagy funkciójának
teljes kieséséhez vezetne, a beavatkozás kiterjesztése a
beteg abba való beleegyezésének hiányában csak közvetlen
életveszély fennállása esetén vagy akkor végezhető el, ha
annak elmaradása a beteg számára aránytalanul súlyos
terhet jelentene.
Az indítványozók szerint a beteg beleegyezésének hiányában a beavatkozás ilyen kiterjesztésének nem lehet
elégséges indoka, hogy annak elmaradása a beteg számára
aránytalanul súlyos terhet jelentene, mert e törvényi rendelkezés a beteg önrendelkezési jogának lényegét az
Alkotmány 2. § (1) bekezdése által meghatározott jogállami jogbiztonság kívánalmával ellentétes módon korlátozza.
Az indítvány nem megalapozott.
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a törvény 18. §
(1) és (2) bekezdésének egymásra tekintettel elvégzett
elemzéséből vitathatatlan az a törvényhozói szándék, hogy
az invazív beavatkozás kiterjesztésének a törvény által szabályozott mindkét esetében a beteg önrendelkezési jogának csupán a beteg érdekében feltétlenül szükséges, minimális korlátozása megengedett. Ennek megfelelően az invazív beavatkozás kiterjesztésére csak akkor kerülhet sor,
ha az nem volt előrelátható, ezért arról a beteg nem kaphatott előzetesen tájékoztatást, és azt a 18. § (1) bekezdés
által szabályozott esetben (a beavatkozásnak a szerv vagy
testrész elvesztésével vagy funkciójának teljes kiesésével
nem járó kiterjesztése) sürgős szükség fennállása indokolja, vagy annak elmaradása a beteg számára indokolatlanul
súlyos terhet jelentene; a 18. § (2) bekezdés által szabályozott esetben (a beavatkozásnak valamely szerv vagy testrész
elvesztésével vagy funkciójának teljes kiesésével járó kiterjesztése) pedig csak közvetlen életveszély esetében, vagy ha
annak elmaradása a beteg számára aránytalanul súlyos
terhet jelentene.
Az indítványozók által kifogásolt kifejezés — a ,,beteg
számára aránytalanul súlyos teher’’ — kétségtelenül bizonyos mérlegelési sávot hagy az invazív beavatkozást végző
orvos számára annak megítélésében, mi tekintendő olyan
aránytalanul súlyos tehernek, mely a beteget a beavatkozás
kiterjesztésének elmaradása folytán érné. Az Alkotmánybíróság azonban rámutat: az invazív beavatkozásokat szükségessé tevő betegségek eltérő természete, a beteg életkora, általános állapota, az orvostudomány mindenkori állása
és számos más, csak az adott beavatkozásnál előadódó
körülmények meghatározhatatlanul széles spektruma folytán nem várható el a törvényhozótól, hogy a beavatkozások
egyes fajtáira külön-külön határozza meg, milyen esetekben kellene a beteg számára aránytalanul súlyos tehernek
tekinteni a beavatkozás kiterjesztésének elmaradását. Az
invazív beavatkozások természete folytán éppen a beavatkozás kiterjesztése feltételeinek a kelleténél merevebb szabályozása válhatna az eredményes orvosi beavatkozás kor
látjává. Az Alkotmánybíróság ezzel kapcsolatban rámutat
arra is, hogy az invazív beavatkozás során előadódó váratlan helyzetekben tanúsított orvosi magatartást illetően az
Eütv. 18. §-án kívül az orvosi hivatás gyakorlásának szabályai, az orvosi etika, valamint a jogi felelősségre vonatkozó
normák széles spektruma együttesen hivatottak arra, hogy
az invazív beavatkozás kiterjesztésének szükségessége esetén a beteg önrendelkezési jogát messzemenően figyelembe vegyék.
Az Eütv. által használt, és az indítványozók által kifogásolt ,,aránytalanul súlyos teher’’ kifejezés alkotmányossági
megítélésével kapcsolatban végül az Alkotmánybíróság arra is rámutat, hogy az Eütv. több rendelkezéséből, így a
13. § (1) és (2) bekezdéséből és a 15. § (3) bekezdéséből is
következik, hogy a beteg a beavatkozáshoz történő beleegyezést megelőzően széles körű tájékoztatásra jogosult
orvosától, melynek során — a törvény helyes értelmezése
szerint — betegségétől és a beavatkozás természetétől függően arról is tájékoztatást kell kapnia, hogy az invazív
beavatkozás során felmerülhet a beavatkozás kiterjesztésének a szükségessége is.
Ezért az Eütv. 18. § (2) bekezdésének az indítványozók
által kifogásolt szövegrésze nem sérti az Alkotmány 2. §
(1) bekezdése által meghatározott jogállami jogbiztonság
követelményeit.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította. 3. Az indítványozók szerint az Eütv. 15. §—19. §-aiban
foglalt önrendelkezési szabályok összességükben tartalmilag ellentétesek az Alkotmány 54. § (1) bekezdésével és a
8. § (2) bekezdésével, ezért kérték ezek megsemmisítését.
Ezzel kapcsolatban azonban határozott indítványt, melyből az álláspontjuk alapjául szolgáló indokaik kitűntek
volna, nem fogalmaztak meg. Erre tekintettel az Alkotmánybíróság ezt az indítványt az Abtv. 22. § (2) bekezdésére figyelemmel érdemi vizsgálat nélkül visszautasította.
4. Az indítványozók azzal az indokkal kezdeményezték
a Kormányrendelet egyes rendelkezéseinek megsemmisítését, hogy azok az Eütv. általuk alkotmányellenesnek tartott rendelkezéseinek végrehajtására vonatkoznak. A Kormányrendelet általuk megjelölt rendelkezéseinek alkotmányellenességére vonatkozó indítványaikat további érvekkel nem támasztották alá.
Az Alkotmánybíróság az Eütv-nek azokat a rendelkezéseit, melyekhez a Kormányrendelet sérelmezett rendelkezései kapcsolódnak, illetőleg amelyek végrehajtásáról intézkednek, a fentiek szerint nem találta alkotmányellenesnek, Pusztán ezen az alapon ezért a Kormányrendelet
e rendelkezései alkotmányellenességének megállapítására
nem kerülhetett sor. Mivel a Kormányrendelet egyes rendelkezéseinek alkotmányellenességét állító indítványuk
mellett az indítványozók más érvet nem hoztak fel, az
Alkotmánybíróság az indítványt elutasította.
Az Alkotmánybíróság e határozatának a Magyar Közlönyben történő közzétételét az abban tárgyalt kérdések
alkotmányos jelentőségére tekintettel rendelte el.
Dr. Németh János s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke, előadó alkotmánybíró