text:
103/2010. (VI. 10.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság a köztársasági elnöknek az Országgyűlés által elfogadott, de még ki nem hirdetett törvény alkot mány elle nessége elő ze tes vizsgálatára benyújtott indítványa tárgyában – dr. Holló András, dr. Kiss László és dr. Lenkovics Barnabás alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a magánnyugdíjról és intézményeiről szóló, az Országgyűlés 2009. december
14-ei ülésnapján elfogadott törvény 30. § (1) bekezdése alkot mány elle nes.
2. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a magánnyugdíjról és intézményeiről szóló, az Országgyűlés 2009. december
14-ei ülésnapján elfogadott törvény 28. §-a, 42. §-a, valamint 212. §-a nem alkot mány elle nes.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. 1. Az Országgyűlés 2009. december 14-ei ülésnapján elfogadta a magánnyugdíjról és intézményeiről szóló T/11079
törvényjavaslatot (a továb biak ban: Törvény). Az Országgyűlés elnöke a Törvényt 2009. december 18-án küldte át
a köztársasági elnök hivatalába kihirdetésre. A Törvény egyes rendelkezéseivel szemben a köztársasági elnök
alkotmányossági aggályokat fogalmazott meg, ezért azt nem írta alá, hanem a 2009. december 31-én kelt
indítványában – az Alkotmány 26. § (4) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva – az Alkotmánybíróságról szóló
1989. évi XXXII. törvény (a továb biak ban: Abtv.) 1. § a) pontja, 21. § (1) bekezdés b) pontja és 35. §-a alapján a Törvény
elő ze tes alkotmányossági vizsgálatát kezdeményezte.
A köztársasági elnök a kihirdetésre megküldött Törvény 28. §-a, 30. § (1) bekezdése, 42. §-a, valamint 212. §-a
alkot mány elle nességének megállapítását az Alkotmány 13. §-ában biztosított tulajdonhoz való jog sérelme miatt
kezdeményezte. Indítványában rámutatott, hogy a Törvény 207. § (5) bekezdése 2012. december 31-ével hatályon
kívül helyezi a magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvényt (a továb biak ban:
Mpt.), és a magánnyugdíjaknak az eddigitől eltérő rendszerét hozza létre. A Törvényen alapuló nyugdíjrendszerben
a részvétel továbbra is kötelező, és a szolgáltatások nyújtása is tőkefedezeti rendszerben történik.
Magánnyugdíj-biztosítási szolgáltatást azonban csak a Törvény feltételei szerint létrejött magánnyugdíj-biztosító és
járadékszolgáltató végezhet, előbbi pedig a Törvény 60. § (1) bekezdése értelmében kizárólag zártkörűen működő
részvénytársasági formában alapítható. Bár szervezetükre sajátos szabályokat állapít meg a Törvény, egyébként
a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továb biak ban: Gt.) szerint működhetnek, így a tagok
a magánnyugdíj-biztosító döntéshozatalában nem vehetnek részt. A 212. § szerint az Mpt. alapján működő pénztárak
vagy beleolvadnak egy magánnyugdíj-biztosító részvénytársaságba, vagy megszűnnek.
A Törvény így két területen korlátozza az Mpt. szerinti pénztártagok jogosítványait: egyrészt a 212. § által megszűnik
a tagoknak a pénztár döntéshozatalában való részvételi joga, másrészt korlátozza, szűkíti a szolgáltatásokkal
kapcsolatos jogosítványaikat.
A Törvény 28. §-a szűkíti a járadékszolgáltatások körét, az Mpt. 27. § (2) bekezdésében szabályozott négyféle
szolgáltatás (életjáradék, elején határozott időtartamos járadék, végén határozott időtartamos járadék, kettő vagy
több életre szóló életjáradék) helyett csak garantált összegű és inflációindexált járadék nyújtását teszi lehetővé,
a garantált összegű járadékon belül pedig egy és két életre szóló járadék között különböztet, megszüntetve az Mpt.
által az elején vagy végén határozott időtartamos járadék, valamint a kettőnél több életre szóló járadék
igénybevételét.
A Törvény 30. § (1) bekezdése az egyösszegű szolgáltatás igénybevételének lehetőségét az Mpt. 28. § (1) bekezdés
b) pontjával szemben – miszerint ezt az a pénztártag kérhette, akinek a különböző pénztárakban eltöltött és
összeszámított tagsági jogviszonya nem haladja meg a 180 hónapot – arra az esetre korlátozza, hogy ha az egy életre
 szóló járadék mértéke nem éri el az öregségi nyugdíj legkisebb összegének 5%-át.
Végül a Törvény 42. §-a szűkíti a tag halála esetére a kedvezményezett jelölésének korábbi, korlátlan lehetőségét
a közeli hozzátartozóra, illetve bizonyos esetben az élettársra.
Az indítvány érvelése szerint e rendelkezések az Alkotmány 13. §-ában biztosított tulajdonhoz való jogot sértik.
A tulajdonhoz való jog nem csak a polgári jog értelmében vett tulajdont védi, hanem kiterjed azokra a vagyoni jogokra
és közjogi alapú jogosítványokra is, amelyek a tulajdon egyéni autonómiát védő szerepét átvették. A saját jogú és
a hozzátartozói nyugellátások is az Alkotmány 13. §-ának védelme alatt állnak, mert olyan, járulékfizetési
kötelezettségen alapuló jogosultságok, ahol a biztosítási elem szerepet játszik, és az adott jogosultság feltétele
a társadalombiztosítási jogviszony fennállta.
A köztársasági elnök indítványában hivatkozott arra is, hogy a tulajdonvédelem a társadalombiztosítás területén
szorosan összefügg a bizalomvédelemmel, az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből következő szerzett jogok védelmével.
Ezen életviszonyokban ugyanis a biztosítottak hosszú távú döntéseket hoznak, így a társadalombiztosítási
jogosultságok tulajdoni védelme azt a célt is szolgálja, hogy az érintettek bízhassanak a jogszabályok és a belőlük
fakadó jogok viszonylagos állandóságában.
Az indítvány szerint a pénztártagok Mpt. által biztosított jogosulti pozíciójának egésze a tulajdoni védelem tárgya,
amely jogosultságok biztosítási jellegűek, így a tagdíjfizetés és nem a szolidaritási elem dominál. E miatt erősebb
tulajdoni védelmet is szükségessé tesznek. A tulajdonosi pozícióból következően a pénztár döntéshozatalában való
részvétel, és a majdani szolgáltatásokra vonatkozó váromány is tulajdoni védelem alatt áll.
A tulajdonhoz való jog az Alkotmány 8. § (2) bekezdéséből következően az arányosság betartása mellett, közérdekből
korlátozható. A közérdek kapcsán a Törvény indokolása a pénztárak működőképességére, a szolgáltatások
finanszírozhatóságára utal. E közérdek azonban csak akkor arányos a tulajdonhoz való jog korlátozásával, ha a Törvény
lehetőséget adna arra, hogy a megváltozott jogi helyzetet értékelve a pénztártag visszaléphessen az állami
nyugdíjrendszerbe; ezt azonban az Mpt.-ben foglaltaknál is szűkebb kör számára biztosítja.
Erre tekintettel a kifogásolt rendelkezések aránytalanul korlátozzák a pénztártagok Mpt. alapján létrejött,
az Alkotmány 13. §-ának védelmét élvező jogosultságait.
II. Az Alkotmánybíróság az indítvány elbírálásánál a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figye lembe:
1. Az Alkotmány vonatkozó rendelkezése:
„13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”
2. A Törvénynek a köztársasági elnöki indítvánnyal támadott szabályai:
„28. § (1) Magánnyugdíj-járadékként az e törvény ben foglalt feltételekkel nyújtható járadéktermékek
a) a garantált-összegű járadék; valamint
b) az inflációindexált járadék.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott járadéktermékek típusai
a) az egy életre szóló járadék; valamint
b) a két életre szóló járadék.”
„30. § (1) Egyösszegű szolgáltatásban az a tag részesülhet, akinek az egyéni számlán felhalmozott követelése alapján
megállapítható egy életre szóló járadék mértéke – a kijelölt járadékszolgáltató által a tárgyévet megelőző évben
alkalmazott járadéktényező figye lembe véte lével – nem éri el az öregségi nyugdíj tárgyév január 1-jén érvényes
legkisebb összegének 5 százalékát. Ebben az esetben az egyösszegű szolgáltatást közvetlenül a tag egyéni számlájáról
kell teljesíteni.”
„42. § (1) A tag a felhalmozási időszakban bekövetkező halála esetére haláleseti kedvezményezettet vagy
kedvezményezetteket jelölhet. Haláleseti kedvezményezettnek kizárólag a tag közeli hozzátartozója, illetve
– amennyiben a Tny. 45. §-ának (2) bekezdésében meghatározott feltételeket teljesíti – élettársa jelölhető meg. A tag
a felhalmozási időszakban a haláleseti kedvezményezett jelölését bármikor visszavonhatja, és az e bekezdésben
foglaltaknak meg fele lően új kedvezményezettet jelölhet.
(2) A haláleseti kedvezményezett a tag felhalmozási időszakban bekövetkező halálának időpontjában az egyéni
számla kizárólagos tulajdonosává válik. Amennyiben a tag egyidejűleg több haláleseti kedvezményezettet jelöl meg,
akkor – ellenkező rendelkezése hiányában – a megjelölt személyek egyenlő arányban válnak jogosulttá. Több
kedvezményezett esetén, ha valamelyik kedvezményezett meghal, akkor az egyéni számla ráeső részére a tag halála
időpontjában még életben lévő kedvezményezettek a részesedésük arányában válnak jogosulttá.
(3) A tag a magánnyugdíj-járadék folyósítási időszakára társjáradékost jelölhet. Társjáradékos jelölésére a felhalmozási
időszakban, de legkésőbb a magánnyugdíj-járadék 31–32. §-ban meghatározottak szerinti kiválasztásával egyidejűleg
kerülhet sor. Társjáradékosként csak egy személy jelölhető meg, amely kizárólag a tag közeli hozzátartozója, illetve
– amennyiben a Tny. 45. §-ának (2) bekezdésében meghatározott feltételeket teljesíti – élettársa lehet.
Társjáradékosnak az e bekezdésben meghatározott személyek közül azonban olyan személy, aki nem a tag házastársa,
bejegyzett élettársa, az e bekezdésben meghatározott élettársa, egyenes ági rokona, valamint örökbefogadott
gyermeke csak akkor jelölhető, ha az előzőekben felsorolt személyek jelölésére a tagnak nincs lehetősége. A tag
a felhalmozási időszakban a társjáradékos jelölését bármikor visszavonhatja, és az e bekezdésben foglaltaknak
meg fele lően új társjáradékost jelölhet. A járadékos a magánnyugdíj-járadékkiválasztását köve tően új társjáradékost
kizárólag abban az esetben jelölhet meg, ha a korábbi társjáradékos jelölése az (5) bekezdésben foglaltak szerint
hatályát veszti.
(4) A társjáradékos a tagnak a magánnyugdíj-járadék folyósítási időszakában bekövetkezett halála esetén
– amennyiben a tag a 28 . § (2) bekezdésének b) pontja szerinti járadéktípust választotta – a részére az e törvény ben
meghatározottak szerint járó magánnyugdíj-járadékra jogosult.
(5) A haláleseti kedvezményezett, illetve a társjáradékos jelölése hatályát veszti, ha
a) a haláleseti kedvezményezett, illetve a társjáradékos a tag felhalmozási ideje, illetve a járadékos szolgáltatásának
időtartama alatt meghal;
b) a haláleseti kedvezményezett, illetve a társjáradékos már nem közeli hozzátartozója a tagnak, illetve
a járadékosnak;
c) a tag, illetve a járadékos a haláleseti kedvezményezett, illetve a társjáradékos szándékos cselekménye
következtében hal meg, és azt jogerős bírósági ítélet megállapítja;
d) a tag az (1) bekezdésben foglaltak szerint a haláleseti kedvezményezettre vonatkozó korábbi jelölését visszavonta.
(6) Ha a tag haláleseti kedvezményezettet nem jelölt, vagy a jelölés az (5) bekezdésben foglaltak alapján hatályát
vesztette, akkor a tag felhalmozási időszakban bekövetkezett halála esetén haláleseti kedvezményezettnek a tag
természetes személy örökösét kell tekinteni, örökrésze arányában. Az örökös jogállása a haláleseti
kedvezményezettével megegyezik. Ha a tagnak természetes személy örököse nincs, akkor az egyéni számlán lévő
összeget a magánnyugdíj-biztosító fedezeti tartalékán a tagok egyéni számlái és a szolgáltatási tartalékok javára
a jóváírás időpontjában fennálló egyenlegek figye lembe véte lével kell elszámolni.
(7) Amennyiben a járadékos a társjáradékos-jelölés hatályvesztésének megállapítását követő 30 napon belül új
társjáradékost jelöl, akkor a két életre szóló járadékot újból meg kell állapítani.
(8) Amennyiben a járadékos a társjáradékos-jelölés hatályvesztésének megállapítását követő 30 napon belül nem jelöl
új társjáradékost, akkor részére – a korábban megállapított két életre szóló járadék megszüntetésével –
a járadékszámlán rendelkezésre álló összeg figye lembe véte lével egy életre szóló járadékot kell megállapítani.
(9) A (7)–(8) bekezdések szerinti járadékmegállapítás során az egy életre szóló járadék megállapítására vonatkozó,
tárgyévi feltételeknek megfelelő elő írásokat kell alkalmazni. A megállapítás során felhalmozott összegként azt
az összeget kell figye lembe venni, amely a járadékos részére a 31. § (1) bekezdésben meghatározott választást
köve tően a két életre szóló járadék megállapításakor figye lembevételre került. A megállapítás során a járadék
összegének a 31 . § (1) bekezdésben meghatározott választást köve tően végrehajtott emelését is figye lembe kell
venni.
(10) A tag halála esetén az egyéni számla nem része a hagyatékának.
(11) A haláleseti kedvezményezett a belépési nyilatkozaton, illetve közokiratban vagy teljes bizonyító erejű
magánokiratban jelölhető meg. A társjáradékos a belépési nyilatkozaton, a járadékszolgáltatási szerződésben, illetve
közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban jelölhető meg. A haláleseti kedvezményezett, illetve
a társjáradékos jelölése a magánnyugdíj-biztosító, illetve a járadékszolgáltató tudomásulvételével,
a jelölésmegtételének időpontjára visszamenőleges hatállyal történik. A magánnyugdíj-biztosító, illetve
a járadékszolgáltató a haláleseti kedvezményezett, illetve a társjáradékos jelöléséről a tagot a záradékolt belépési
nyilatkozat, illetve a járadékszolgáltatási szerződés átadásával vagy megküldésével, illetve egyéb esetben
a tudomásszerzést követő 15 napon belül a tagsági okirat megküldésével értesíti. A tagsági okiratnak tartalmaznia kell
a tag adatain kívül a tag által megjelölt haláleseti kedvezményezett, illetve társjáradékos 8. számú melléklet I. része
1. pontjának k) alpontjában megjelölt adatait, haláleseti kedvezményezett esetén a jogosultsága arányát, valamint
a társjáradékos-jelölés időpontját. A magánnyugdíj-biztosító a haláleseti kedvezményezett jelöléséről a nála őrzött
okirat alapján, a haláleseti kedvezményezett jogosultságának igazolását követő 8 munkanapon belül megteszi
a haláleseti kedvezményezett (12) bekezdés szerinti választásának teljesítéséhez szükséges intézkedést.
(12) A tag felhalmozási időszakban bekövetkező halála esetén a haláleseti kedvezményezett jogosultságának
igazolását köve tően írásban nyilatkozik, hogy az egyéni számla egyenlegéből rá eső részt
a) egy összegben felveszi ;
b) a Tny. szerinti hozzátartozói nyugellátás megállapítása esetén átutaltatja a Nyugdíjbiztosítási Alap részére;
c) ugyanazon magánnyugdíj-biztosítónál vezetett saját egyéni számlájára átvezetteti;
d) más magánnyugdíj-biztosítónál vezetett egyéni számlájára átutaltatja.
(13) Amennyiben a tag több haláleseti kedvezményezettet jelölt, a (12) bekezdés b) pontjában meghatározott
döntésre akkor kerülhet sor, ha valamennyi haláleseti kedvezményezett ilyen értelmű nyilatkozatot tesz. Ellenkező
esetben a (12) bekezdés b) pontja szerinti nyilatkozat érvénytelen, és az ilyen irányú rendelkezést tett haláleseti
kedvezményezettnek ismételten nyilatkoznia kell arról, hogy a (12) bekezdés a), c), vagy d) pontjában meghatározott
lehetőséget választja.”
„212. § (1) A magánnyugdíjpénztárnak 2011. november 30-áig – a közgyűlésen jelenlévők kétharmados
szavazattöbbségével, küldöttközgyűlés esetén legalább a tagság kétharmadát képviselő küldöttek szavazatával –
döntenie kell arról, hogy magánnyugdíj-biztosítóba beolvad, vagy pedig végelszámolással megszűnik. A közgyűlésen
ismertetni kell a pénztár előtt álló lehetőségeket, a végelszámolás vagy átalakulás módját, okát, annak célját és
következményeit, különös tekintettel a várható költségekre és a tagsági viszony folytatásának lehetőségeire. A pénztár
döntését a Felügyelet részére 3 munkanapon belül bejelenti.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt döntés alapján lefolytatott beolvadás, valamint a végelszámolás során a tagok
magánnyugdíj-biztosítóba történő átlépésével kapcsolatos vagyonátadás, vagyonátruházás adó- és illetékmentes.”
III. A köztársasági elnök indítványa részben megalapozott.
1. A magyar nyugdíjrendszer 1997-től fokozatos átalakuláson ment át. Az ún. felosztó-kirovó társadalombiztosítási
nyugdíjrendszert egy új alapokon nyugvó, vegyes, többelemű rendszer váltotta fel. 1998-tól az új, hárompilléres
rendszer jött létre, amelynek elemei a korábbi, társadalombiztosítási nyugdíjrendszer mellett a tőkevárományosi elven
működő magánnyugdíjpénztárak, ille tő leg önkéntes nyugdíjpénztárak. A kötelező nyugdíjbiztosítás két részre vált:
a társadalombiztosítási és a tőkefedezeti alapon működő magánnyugdíjpénztári ágazatra, s ezek működését önkéntes
pénztárak egészítik ki. Az Alkotmánybíróság a 39/1999. (XII. 21.) AB határozatában megállapította, hogy e változások
nyomán nagymértékben erősödött az új nyugdíjrendszer biztosítási karaktere, és jelentősen visszaszorultak a szociális
célú újraelosztási szempontok: „Bár a társadalombiztosítási nyugdíjnak változatlanul jellemzője az, hogy vegyes
rendszerű nyugdíj, amelyben egyaránt megtalálhatók a biztosítási és szolidaritási elemek, az is kétségkívül
megállapítható, hogy az új szabályozásban a társadalombiztosítási nyugdíjon belül is egyre dominánsabbá válik
a nyugdíj biztosítási jellege a szociális elemekkel szemben.” (ABH 1999, 325, 333.)
A magánnyugdíjpénztárakat – amelyek átalakítását célozza a Törvény – az Mpt. hozta létre a társadalombiztosítás
átfogó reformja keretében, mint a vegyes finanszírozású nyugdíjrendszer második pillérét. Az Mpt. általános
indokolása szerint „[a] tőkefedezeti elven működő nyugdíjpénztárakban a biztosított pénztártagok befizetett járulékai
tőkét képeznek, amely fedezetül szolgál a kiegészítő nyugdíjszolgáltatáshoz. A nyugdíjpénztár a bevételeiből alapokat
képez és a szolgáltatásokra, illetve az intézmény működtetésére fel nem használt pénzeszközöket befekteti. A pénztár
az egyes pénztártagok megtakarítását a felhalmozási időszakban egyéni számlán tartja nyilván, amelyet
a nyugdíjkorhatár elérésekor, illetve a nyugdíjszolgáltatás megkezdésekor a szolgáltatási szabályzatában
meghatározott járadékra vált át.” A szolgáltatások főszabályként járadékszolgáltatások. A tőkefedezeti elven működő
nyugdíjpénztárakban a biztosított pénztártagok befizetett járulékai tőkét képeznek, amely fedezetül szolgál
a kiegészítő nyugdíjszolgáltatáshoz. A nyugdíjpénztár a bevételeiből alapokat képez és a szolgáltatásokra, illetve
az intézmény működtetésére fel nem használt pénzeszközöket befekteti. A pénztár az egyes pénztártagok
megtakarítását a felhalmozási időszakban egyéni számlán tartja nyilván, amelyet a nyugdíjkorhatár elérésekor, illetve
a nyugdíjszolgáltatás megkezdésekor – főszabály szerint – a szolgáltatási szabályzatában meghatározott járadékra
vált át. A tőkefedezeti nyugdíjpénztárakról szóló törvény számos ponton kapcsolódik a társadalombiztosítási nyugdíj
szabályozásához. Ilyen kapcsolódási pont a nyugdíjpénztárak és a társadalombiztosítási nyugdíjrendszer közös
infrastrukturális szervezeteinek rendszere (egységes beszedési, nyilvántartási rendszer, igényérvényesítési,
jogorvoslati rendszer stb.). A nyugdíjpénztári tagok tehát, amíg jövedelemmel rendelkeznek, a társadalombiztosítás
ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény ben
meghatározott tagdíjat fizetnek, majd a nyugdíjkorhatár elérését köve tően különböző nyugdíjszolgáltatásokban
részesülnek a pénztártól. Az állami nyugdíjjal ellentétben a kifizetések fedezetéül a tag által befizetett összegek és azok
hozamai szolgálnak, tehát a tagok ebben az értelemben saját maguk gondoskodnak nyugdíjukról.
A Törvény a nyugdíjbiztosítás egyik, kötelezően igénybe veendő pillére intézményrendszerét alakítja át, ekként az az
Alkotmány értelmében vett társadalombiztosítási jogalkotásnak minősül. A Törvény a rendszer átláthatóságának
növelését célozza. Az Mpt. 57. § (1) bekezdése szerint a pénztár bevételeiből köteles fedezeti és likviditási tartalékot
létrehozni. Az 58. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a pénztár bevételeiből elkülönített tartalékot – saját
tevékenységi tartalékot – kell képeznie abban az esetben, ha járadékszolgáltatási tevékenységét nem helyezi ki, amely
a felsorolt tevékenységek működési zavarai esetén a biztonsági tartalékok kimerülése után a fedezeti tartalék
feltöltésére szolgál. A pénztárak a fedezeti tartalékot a jövőbeni nyugdíjszolgáltatásokra, a működési és likviditási
tartalékot a jövőbeni kiadások fedezetére, járadékszolgáltatásra, hozamgaranciára stb. képezhetik, e tartalékképzés
mértéke azonban jelentéktelen. A tartalékképzést a pénztárak folyamatosan csak úgy tudják biztosítani, ha a tagok
befizetéseiből töltik fel, ezzel csökken a tagok egyéni számláján jóváírt rész. Az Mpt. 62/A. §-a szerint 2009-től a fedezeti
tartalék javára a tagdíj, illetve tagdíjcélú támogatás 95,5 százalékát köteles jóváírni, vagyis a működésre és likviditásra
fordítható levonás 4,5 százalékig terjedhet. A pénztárak élnek a maximális levonás lehetőségével, amelyet fel is
használnak, így a folyamatos tartalékképzés, a tartalékok szinten tartása nem mindig lehetséges, ugyanakkor a tagok
nem kötelezhetők a tartalék pótlására, tőkebevitelre. A Törvényben meghatározott szervezeti változás lehetővé teszi,
hogy ilyen esetben a zrt. tulajdonosai feltöltsék a tartalékot a jogszabályban meghatározott szintre, így a tagok részére
jóváírt rész nem változik, és tőkebevonással finanszírozható az az átmeneti hiány is, amely akkor állhat elő, ha
a kalkulált életkorhoz képest hosszabb ideig kell járadékot szolgáltatni. A Törvényben előírt tőkével rendelkező
járadékszolgáltató a szolgáltatásnál fellépő kockázatok megfelelő kezelésével így biztosíthatja
a nyugdíjszolgáltatások értékállandóságát.
2. Az Alkotmánybíróság szerint az alapjogként védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és
magánjogi korlátokkal együtt kell érteni. „Az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét; függ
a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától, illetve a korlátozás módjától is. (...) Az Alkotmány a tulajdonjogot mint
az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben. (...) Az alapjogi
tulajdonvédelem sajátosságai miatt az állami beavatkozás alkotmányossága megítélésének súlypontja,
az alkotmánybírósági értékelés voltaképpeni tere a cél és az eszköz, a közérdek és a tulajdonkorlátozás
arányosságának megítélése” [64/1993. (XII. 22.) AB határozat, ABH 1993, 373, 380, 381.].
Az Alkotmánybíróság az egyes társadalombiztosítási jogszabályokkal összefüggésben számos határozatában
vizsgálta a szerzett jogok sérelmét. A 37/2007. (VI.12.) AB határozatában gyakorlatát az alábbiakban foglalta össze:
„A társadalombiztosítási jogalkotást megítélő alkotmánybírósági gyakorlat visszatérő megállapítása, hogy a szerzett
jogok megvonása sérti a jogállamisághoz szervesen kapcsolódó jogbiztonság elvét [elsőként: 11/1991. (III. 29.) AB
határozat, ABH 1991, 34, 35.]. Az Alkotmány szerint a társadalombiztosítás az ellátáshoz való jog meg valósításának
egyik eszköze, azaz a társadalombiztosításnak a szerzett jogok garantálását az ellátáshoz való alkotmányos jog
meg valósítására figyelemmel kell biztosítania [26/1993. (II. 29.) AB határozat, ABH 1993, 196, 199.].
A vásárolt jog az Alkotmánybíróság gyakorlatában eleinte a szerzett jog szinonimájaként szerepelt [pl. 26/1993. (II. 29.)
AB határozat, ABH 1993, 196, 199.], ami szó szerinti jelentésében is arra utal, hogy a járulékfizetéssel ellentételezett
szolgáltatások állnak alkotmányos védelem alatt. Ugyanekkor e határozataiban az Alkotmánybíróság hangsúlyozta,
hogy a vegyes rendszerű társadalombiztosításban nem választható élesen ketté a biztosítási és a szolidaritási elem.
A »vásárolt jogra« azonban csak a biztosítással fedezett szolgáltatások esetében lehet sikerrel hivatkozni, viszont
az elemek keveredése miatt nem dönthető el teljes pontossággal, hogy melyik mögött áll ellenszolgáltatás, és melyik
mögött nem [ld. ABH 1993, 196, 198.].
A szerzett jog, mint általános kategória és a vásárolt jog szinonim fogalmaként való használata akkor változott meg,
amikor az Alkotmánybíróság bevezette a tulajdonvédelem szempontjainak alkalmazhatóságát a társadalombiztosítás
terén [43/1995. (VI. 30.) AB határozat, ABH 1995, 188.]. E határozat rendelkező részében az Alkotmánybíróság elvi éllel
állapítja meg, hogy a jogbiztonság, mint a jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme és a szerzett jogok védelmének
elvi alapja a szociális rendszerek stabilitása szempontjából különös jelentőségű. E megállapítás alátámasztására
a határozat indokolása kifejtette, hogy »a szolgáltatásokat és a hozzájuk fűződő várományokat nem lehet sem
alkotmányosan megfelelő indok nélkül, sem pedig egyik napról a másikra megváltoztatni. Az átmenet nélküli
változáshoz különös indok szükséges. A kötelező biztosítási rendszer esetében a járulékok kötelező befizetése, vagyis
e vagyonelvonás fejében a biztosított a rendszer fokozottabb stabilitását várhatja el (…) Mindazon
társadalombiztosítási szolgáltatások esetében, ahol a biztosítási elem szerepet játszik, a szolgáltatások
csökkentésének vagy megszüntetésének alkotmányossága a tulajdonvédelem ismérvei szerint bírálandó el« (ABH
1995, 188, 193–195.). A határozat hozzátette, hogy a szolgáltatás megvonása vagy jogalapjának kedvezőtlen
megváltoztatása az alapjogi sérelem ismérvei szerint bírálható el (ABH 1995, 188, 196.). Azokban az esetekben tehát,
amelyekben a biztosítási elemnek van szerepe, a tulajdonvédelem alapján, azokban pedig, ahol a biztosítási elemnek
nincs szerepe, a jogbiztonság alapján kell megítélni a szociális ellátásokba való beavatkozás alkotmányosságát.
Az Alkotmánybíróság ezeket az alkotmányossági követelményeket következetesen érvényesítette minden olyan
jogszabályi rendelkezés alkotmányosságának elbírálása során, amikor az a kötelező társadalombiztosítás alapján járó
valamely ellátásra való jogosultságot rövid határidővel megvont vagy korlátozott [Pl. 52/1995. (IX. 15.) AB határozat,
ABH 1995, 230, 233.; 56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 265–267.; 5/1998. (III. 1.) AB határozat, ABH 1998,
82, 84.].” (ABH 2007, 457, 461, 462.)
Az Alkotmánybíróság 43/1995. (VI. 30.) AB határozatában – a társadalombiztosítási vegyes rendszerén belül is –
korábbi gyakorlatára utalva azt hangsúlyozta, hogy a „járulékkal fedezett időszakra feltétlenül szolgáltatni kell
a nyugdíjat, különben szerzett jogtól fosztanák meg a jogosultat (11/1991. (III. 29.) AB határozat, ABH 1991, 35.);
a biztosítás szabályai szerint számított nominális nyugdíj sérthetetlen (…) [26/1993. (IV. 29.) AB határozat, ABH 1993,
200.].” (ABH 1995, 188, 194.)
3. Az Alkotmánybíróság elsőként a Törvénynek a nyugdíjszolgáltatásokra vonatkozó – az egyösszegű kifizetés
feltételeinek megváltoztatását, valamint a járadék fajtáinak az Mpt.-ben foglalttól eltérő – támadott szabályai
alkotmányosságát vizsgálta.
Az Mpt. Preambuluma szerint: „Az állam az Alkotmányban foglalt elvek szerint a kötelező társadalombiztosítási
rendszer és az ehhez kapcsolódó magánnyugdíjrendszer útján gondoskodik időskor és megrokkanás esetén
az állampolgárok biztonságáról.” Hasonlóan fogalmaz a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi
LXXXI. törvény (a továb biak ban: Tny.), miszerint „az Alkotmányban foglalt elveknek meg fele lően az időskorúak és
a tartósan vagy véglegesen munkaképtelenné válók, valamint hozzátartozóik megélhetésének biztosítása érdekében”
született a törvény. A pénztártag a korhatár betöltése esetén a fenti célt betöltő nyugdíjszolgáltatás általa választott
valamely típusában részesülhet, amely az Mpt. esetében járadékszolgáltatás (27. §) vagy egyösszegű kifizetés (28. §).
A főszabály a járadékszolgáltatás, a pénztártag egyösszegű kifizetést – a többször módosult rendelkezés alapján is –
akkor igényelhet, ha a nyugdíjkorhatár eléréséig a tagsági viszonya nem haladja meg a 180 hónapot.
Az Mpt. 31. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a járadékszolgáltatás megállapítása az egyéni számla egyenlegének
– aktuáriusi (biztosításmatematikai) módszerek alapján – a pénztártag által választott életjáradékra, ille tő leg a 28. §
b) pontjában meghatározott feltételek szerint egy összegre való átváltásával történik. A járadék megállapításánál
alkalmazott egységes halandósági táblában a férfi és női halandóságot egyaránt figye lembe kell venni. A járadékot
a biztonsági tartalékok képzésére és a folyósítás várható költségeire is figyelemmel kell megállapítani. A (4) bekezdés
szerint a választott szolgáltatás fedezetének képzése a szolgáltatás teljes fedezetének az egyéni számláról a választott
szolgáltatás tartalék számlájára egy összegben való átvezetésével történik. A 3. számú melléklet tartalmazza
a pénztártagot megillető hozamgarantált tőke összege kiszámításának képletét. Ebből az következik, hogy
a tagdíj-befizetések és a teljesítendő szolgáltatások mértéke között szoros összefüggés van, és a pénztártag arra
számíthat, hogy jogosultsága megnyíltakor nyugdíjszolgáltatásban részesül. Az Alkotmánybíróság az 51/2007. (IX. 15)
AB határozatában a társadalombiztosítási várományokra vonatkozóan az alábbiakat állapította meg: „A »váromány«,
a szó legtágabb értelmében olyan jövőbeli jogszerzést lehetővé tevő függő jogi helyzet, amelyben a jogszerzés
feltételei részben megvannak, míg további feltételei a jövőben vagy bekövetkeznek, vagy sem. Szűkebb értelemben
várományon valamely alanyi jog megszerzésének jogilag biztosított lehetőségét értjük, amelytől a várományost
az ellenérdekű fél önkényesen nem foszthatja meg (Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata. Budapest, 1933. 109.
p.).” (ABH 2007, 652, 661.) Az alkotmányjogilag védett váromány tehát a nyugdíjszolgáltatásra általánosságban
vonatkozik.
Miután a Törvény e kétféle nyugdíjszolgáltatás tekintetében más rendelkezéseket tartalmaz, az Alkotmánybíróság azt
vizsgálta, hogy konkrétan mire volt alkotmányjogilag védett várománya a pénztártagnak, és megállapítható-e
a váromány indok nélküli, vagyis alkot mány elle nes elvonása.
3.1. Az Mpt. 22. §-ának rendelkezései alapján a magánnyugdíjpénztárban való részvétel azok számára, akik taggá váltak,
kötelező. [Az eredeti szabályok szerint, ha a pénztártag önkéntes döntése alapján vált a pénztár tagjává 2000.
december 31. napjáig, egy alkalommal visszaléphetett a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe; később ezt
határidőhöz (2002. december 31.) kötötték, illetve bizonyos személyi körben újból megnyitották a visszalépés
lehetőségét, de jelenleg nincs olyan szabály, amely a visszalépést általánosan lehetővé tenné]. Az Mpt. eredeti
szabályai alapján 1997. szeptember 1-je és 1999. szeptember 1-je között válhatott a biztosított személy pénztártaggá,
az önkéntes belépések ezzel lezárultak. A jelenlegi pénztártagok egy része a törvény kötelező rendelkezései folytán,
másik részük viszont önkéntes döntés alapján vált pénztártaggá. Az Mpt. ugyanis a pályakezdőnek nem minősülő
személyeknek általános jogot biztosított a törvény hatálybalépését (1997. szeptember 1-jét) követő 2 éven belül
tagsági viszony önkéntes létesítésére. Ebben az időszakban a Tny. 7. § (1) bekezdése szerint a nyugdíjkorhatár
az 1939-től született férfiaknál és az 1947-től született nőknél a betöltött 62. életév volt. Az egyösszegű kifizetéshez
kapcsolódó 180 hónapos szabály és a korhatár együttes hatásaként ezért azok a személyek, akik a 62. életévüket
megelőző 15 éven belül (vagyis több, mint 47 évesen), vagy idősebb korban váltak pénztártaggá, számíthattak arra,
hogy jogot szereznek a korhatár elérésekor az egyösszegű kifizetés választására is – függetlenül a tagdíjfizetés és
az ennek révén majd várható járadék mértékétől. [Az Alkotmánybíróság elsősorban az önkéntes döntés alapján az első
két évben taggá vált személyek helyzetét vizsgálta, jóllehet az Mpt. 180 hónapos szabálya elvileg valamennyi
pénztártagra (a pályakezdőnek – lásd az Mpt. többször módosított 3. §-át – minősülőkre is) vonatkozik. A tagsági
viszony önkéntes létesítésére vonatkozó szabályok ugyanis 2006. január 1-jétől változtak, ennek életkori feltételei
azonban (pl. a nem betöltött 30. év) a 180 hónapos szabály alkalmazhatóságát gyakorlatilag kizárják.] Habár időközben
a nyugdíjkorhatárt felemelték a 65. életévre – és ez az 1952. január 1-je előtt született személyeket nem érinti [Tny.
18. § (1) bekezdése)], a később születetteknél pedig a korhatár emelése az 1957-ben vagy azt köve tően születetteknél
érvényesül teljes mértékben, vagyis náluk a korhatár a betöltött 65. életév –, mégis lehetnek önkéntes döntés alapján
pénztártaggá vált olyan személyek, akiknél a nyugdíjkorhatár betöltése már a Törvény hatályba lépése után
következne be, és pénztártagságuk 180 hónap alatt marad. Így az önkéntes döntés alapján az első két évben
pénztártaggá vált személyek annak a körülménynek az ismeretében dönthettek így, hogy ha a nyugdíjkorhatár
elérésekor kevesebb, mint 180 hónap tagsági viszonnyal rendelkeznek majd, úgy választási joguk lesz, hogy
egyösszegű teljesítést, vagy járadékot kérnek. Az egyösszegű kifizetés lehetőségére tekintettel a tagsági viszony
létesítése, továbbá annak fenntartása befektetési céllal is történhetett, mert az összeg, mint nyugdíjszolgáltatás
adómentesen felvehető. Nyilván való, hogy e döntés alapos megfontolást igényelt. Statisztikai módszerekkel (az iskolai
végzettség, a nem, a társadalmi csoportba tartozás, az aktív életpálya alatt a kereseti görbe várható alakulása alapján)
elemezhető, hogy kiknek érte meg az állami nyugdíj, és kiknek volt érdemes pénztártaggá válni. Számos más,
személyes szempont is közrejátszhatott, többek között az, hogy a Tny. 12. § (7) bekezdése az öregségi nyugdíj
összegét eltérően – hátrányosabb szabályok alapján, összességében 25%-kal kisebb mértékben – határozza meg, ha
a biztosított magánnyugdíjpénztárban is tag és az egyéni számláján lévő összeget saját döntése alapján nem utalták át
a Nyugdíjbiztosítási Alap részére. Azt azonban meg lehet állapítani, hogy erre a döntésre meghatározó befolyást
a döntés meghozatalakor hatályos Mpt. és Tny. gyakorolt, hiszen bármilyen számítást csak a belépésről szóló önkéntes
döntés meghozatalakor – vagy később, a visszalépést átmenetileg megnyitó rendelkezések idején – hatályban volt
szabályok alapján lehetett végezni.
Az Mpt. az egyösszegű kifizetés teljesítését – noha a szabály többször módosult – lényegében attól teszi függővé, hogy
a pénztártag tagsági viszonya az öregségi nyugdíjkorhatár elérésekor a 180 hónapot meghaladja-e. Vagyis
az egyösszegű kifizetés igényléséhez való jog két tényezőtől függ az Mpt. alapján: a tagsági jogviszony nem haladhatja
meg a 180 hónapot, és ez idő alatt el kell érni a nyugdíjkorhatárt, amelyek előre kiszámítható tényezők. Más
körülmény, mint feltétel meg valósulása ennek a jognak a létrejöttéhez nem szükséges, így nincs jelentősége sem
az egyéni számlán felhalmozott összeg mértékének, sem annak, hogy ehhez mekkora járadékszolgáltatás
kapcsolódna. Mindebből az következik, hogy az önkéntes döntés alapján az első két évben pénztártaggá vált
személyek eleve annak a körülménynek az ismeretében dönthettek így, hogy ha a nyugdíjkorhatár elérésekor
kevesebb, mint 180 havi tagsági viszonnyal rendelkeznek majd, akkor választási joguk lesz a szolgáltatást illetően,
vagyis akár az egyösszegű teljesítést is kérhetik. A Törvény szerint itt áll elő pozícióvesztés, hiúsul meg az érintettek
várománya.
Az Mpt. e rendelkezése olyan pénztártagok esetében volt alkalmazható, akik – eltekintve a különösen magas
jövedelemmel rendelkezőktől – a viszonylag rövid felhalmozási időszakra figyelemmel a nyugdíjpénztártól olyan
alacsony összegű járadékban részesülhettek volna, amely megélhetésüket nyilván valóan nem fedezi, ugyanakkor
az aktív időszakuk nagy részét a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerben töltötték, és annak alapján is van ellátásra
igényük. Ilyen esetben tehát a járadékként megállapítható nyugdíjszolgáltatás nem képes betölteni a törvényhozó
által meghatározott célt, amely indokolhatja az egyösszegű kifizetést.
Ez a szolgáltatás várománya volt az előbbi személyeknek, amelynek feltételeit a Törvény úgy változtatja meg, hogy azt
csak olyan pénztártag választhatja, akinek a részére megállapítható járadék mértéke nem éri el az öregségi nyugdíj
minimumának 5 százalékát. Összehasonlítva e szabályt az Mpt. rendelkezésével, megállapítható, hogy mindkettő
kismértékű felhalmozás esetére szól, de a Törvényben szereplő összeghatár a felhalmozási időszakban az előzőekhez
viszonyítottan még alacsonyabb befizetéseket feltételez, azaz felfogható a korábbi szabályozáshoz képest
korlátozásként, a feltételek szigorításaként. A várható kifizetés több tényező függvénye; befolyásolja a fizetendő tagdíj
mértéke, a tag jövőbeli jövedelme, a pénztár üzletpolitikája, de ehhez a szolgáltatáshoz – szemben
a járadékszolgáltatással –, viszonylag konkrét, a befizetésekhez képest közelítőleg meghatározható, ugyanakkor
a hozam tekintetében meg nem becsülhető összeg tartozik. Így annak az önkéntes belépőnek, aki a belépéskor olyan
idős volt, hogy tagsági jogviszonya a 180 hónapot biztosan nem haladhatja meg a nyugdíjkorhatár eléréséig, ha
a Törvény nem változtatna az egyösszegű szolgáltatás feltételein, már csak várakoznia kellene ahhoz, hogy
a várománya joggá váljék. Azt, hogy milyen összegre számíthat, annyiban lehet előre megbecsülni, hogy
az a befizetéseihez igazodik, de konkrétan csak a nyugdíjazásakor lehet meghatározni.
Mivel ez a váromány az Alkotmánybíróság fentebb idézett határozatai alapján tulajdoni védelemben részesül,
az Alkotmánybíróságnak azt kellett vizsgálnia, hogy az egyösszegű kifizetés feltételeinek szigorításában jelentkező
tulajdonkorlátozást a „közérdek” kívánta-e meg, és az arányosnak tekinthető-e. Az Alkotmánybíróság az 56/1995.
(IX. 15.) AB határozatában rámutatott arra is, hogy „a társadalombiztosítási rendszer működőképessége és fenntartása,
az állam mögöttes helytállásának fokozott megnehezülése (…) a tulajdon alkotmányos korlátozását megalapozó
»közérdek«”. (ABH, 1995, 260, 266.)
Ilyen „közérdekre” a Törvény konkrétan nem hivatkozik. Az általános indokolás utal arra, hogy a működési kockázatok
mind teljesebb kezelésére kell törekedni, ez pedig „mind a magánnyugdíj rendszer intézményi formáját, mind
a szolgáltatásainak szabályozását illetően is nagymértékű változásokat tesz szükségessé.” Ez a cél a korábbi
szabályozás egészének átalakítását indokolja.
Az Alkotmány 70/E. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális
biztonsághoz: öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett
munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. E kötelezettségének az állam – egyéb
eszközök mellett – a kötelező társadalombiztosítás útján tesz eleget; olyan módon, hogy a törvény ben meghatározott
esetekben az arra jogosultaknak nyugellátást biztosít.
Ebben a megközelítésben mind a járadékszerű, mind az egyösszegű kifizetés esetében a közérdekű cél
a nyugdíjkorúakról való gondoskodás, amely egyben az állam Alkotmányon alapuló kötelezettsége.
Alkotmányjogi szempontból ezt a közérdekű célt pedig mind a járadékszerű, mind az egyösszegű nyugdíjszolgáltatás
– utóbbi meghatározott korlátok között – azonos módon szolgálja. A nyugellátásra jogosult személy életviszonyaira,
vagyoni helyzetére és egyéb körülményeire tekintettel az adott jogszabályi korlátokon belül eldöntheti, hogy melyik
nyugellátási forma a számára kedvezőbb. A Törvény továbbra is indokoltnak találja az egyösszegű kifizetést, és arról
a támadott rendelkezésben, ille tő leg a 35. § (3) bekezdésében rendelkezik. Az alacsony felhalmozási időszak szerinti
meghatározás helyébe lépő, a nyugdíjminimumhoz igazodó, összegszerűen meghatározott korlát is azt a célt
szolgálja, hogy a rendszer gazdaságosan működtethető legyen, mivel viszonylag rövid felhalmozási idő alatt nem
gyűlik elegendő tőke ahhoz, hogy abból megfelelő összegű járadékot lehessen szolgáltatni, továbbá a kapcsolódó
költségek aránytalanul magasak lennének a folyósítandó összeghez képest.
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy a korlátozott egyösszegű nyugdíjszolgáltatás lehetőségének biztosítása
– így a Törvény támadott rendelkezése – önmagában nem alkot mány elle nes, hiszen alacsony felhalmozás esetén
a rendszer stabilitása, a kockázatközösségben részt vevő többi tag érdeke ezt megkívánja. A Törvény más módszerrel
határozza meg az egyösszegű kifizetés alapját képező összeghatárt, mint az Mpt. szabálya, ami esetenként akár egybe
is eshet a korábbi feltételekkel, azonban a rendelkezés abban a relációban okoz alkotmányos jogsérelmet, hogy elesett
a várományától az a viszonylag kisszámú – a fentiekben körülírt időben az eredeti feltételek fennállásában bízva taggá
vált és a nyugdíjkorhatárt a Törvény hatályba lépése után elérő – pénztártag, akinek a számára megállapítható járadék
mértéke túllépi a rendelkezésben megjelölt határt, habár a felhalmozási időszak rövidségére figyelemmel a járadék
nyilván valóan alacsony. A jogalkotó e szabály megalkotásánál nem volt tekintettel azokra a személyekre, akiknek
a jogszerzése már folyamatban volt, holott figyelemmel az érintett pénztártagok csekély számára, a Törvény alapján
létrejött szervezetek szempontjából ugyanazzal az előnnyel – a kockázatok csökkentésével – jár az Mpt. szerinti
egyösszegű kifizetés, mint a Törvényben meghatározott feltételek mellett, vagyis a 180 hónapos szabály alapján
történő egyösszegű kifizetés megvonásának közérdekű volta nem állapítható meg. A Törvény támadott rendelkezése
így anélkül hiúsította meg az egyösszegű felvétel választására vonatkozó jogszabályi váromány bekövetkezését, hogy
annak alkotmányos indoka lenne.
Ezért az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a magánnyugdíjról és intézményeiről szóló, az Országgyűlés
2009. december 14-ei ülésnapján elfogadott törvény 30. § (1) bekezdése alkot mány elle nes.
3.2. Az Mpt. 27. § (1)–(2) bekezdése szerint négyfajta (egy életre szóló, elején határozott időtartamos, végén határozott
időtartamos és kettő, vagy több életre szóló) járadékszolgáltatás választható, amelynek jogcímét és mértékét
a pénztár szolgáltatási szabályzata határozza meg. A végén határozott időtartamos járadék esetében a pénztártag
halála utáni folyósítás időtartamát is a pénztár szabályzata határozza meg. A Törvény e járadékfajták helyébe két
alaptípust vezet be, de mindegyik szólhat egy, vagy két életre: inflációkövető indexálást biztosító járadék, valamint
nominális értéktartást biztosító (garantált összegű) járadék. Előbbinél a járadékot évente a fogyasztói árindex
tárgyévet megelőző évi mértékével, utóbbi esetben a járadékot évente, az együttes befektetési és halandósági
eredmény alapulvételével kell emelni (37–38. §), és fedezete kockázatosabb eszközökbe kerülhet befektetésre, ami
magasabb ellátási összeget eredményezhet.
A pénztártagnak ebben az esetben az Mpt. alapján arra volt várománya, hogy nyugdíjba vonulása esetén ő maga élete
végéig, ille tő leg kedvezményezettje meghatározott feltételekkel járadékszolgáltatásban részesüljön. Bármelyik
járadékfajtát választja azonban, a szolgáltatás fedezetére és a szolgáltatás megállapítására a Törvény V. fejezete
tartalmaz szabályokat; ennek alapja – hasonlóan az Mpt.-ben foglaltakhoz – az egyéni számla egyenlege.
A járadékszolgáltató intézmény által nyújtott járadék megállapításának és folyósításának szabályait és az erre
vonatkozó számításokat a járadékszolgáltató kötelezően elkészítendő szabályzata, a nyugdíjszolgáltatási szabályzat
tartalmazza (Törvény 49. §). A Törvény azáltal, hogy más szolgáltatás-fajtákat tartalmaz, nem korlátozta a pénztártag
várományát, mert az egyéni számláján lévő összege alapján a járadékra jogosult. Az életében folyósítandó járadék
körében nincs relevanciája, hogy azt a szolgáltatás kezdetén kedvezményezettnek is át lehetett engedni, erre így is van
módja, míg a halál utáni járadékszolgáltatásra a két életre szóló járadék, vagy a kedvezményezett jelölése esetén
a szabályozás lényegében azonos eredményre vezet. A tulajdonhoz való jog, amely a várt szolgáltatásokra terjed ki, így
nem szenved korlátozást, a változások nem hátrányosak a pénztártagra.
Ezért az Alkotmánybíróság a Törvény 28. §-ának alkot mány elle nességét nem állapította meg.
4. Az Mpt. 29. §-a szerint az egyéni számla a hagyatéknak nem része. A tag halála esetére természetes személy
kedvezményezettet jelölhet, ha nem jelöl, kedvezményezettnek a tag természetes személy örökösét kell tekinteni.
A kedvezményezett a tag felhalmozási időszakban bekövetkező halála időpontjában az egyéni számla kizárólagos
tulajdonosává válik. A Törvény a haláleseti kedvezményezettként megjelöltek körét szűkíti, azonban a 42. §
(6) bekezdése az Mpt.-hez hasonlóan úgy rendelkezik, hogy ha a tag haláleseti kedvezményezettet nem jelölt, úgy
a felhalmozási időszakban bekövetkezett halála esetén kedvezményezettjének a tag természetes személy örökösét
kell tekinteni. Ebből következően ha a tag nem a megjelölt körben szereplő személyre kívánja átörökíteni
a járandóságát, nem jelöl kedvezményezettet, és örököse kerül a kedvezményezett jogállásába.
Erre figyelemmel az Alkotmánybíróság e tekintetben nem állapította meg az Alkotmány 13. § (1) bekezdésének
sérelemét.
5. A Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete adatai alapján a jelenlegi magánnyugdíjpénztárak a pénztárvagyon
tőkepiaci hasznosítását, befektetését és kezelését nem önállóan, közvetlenül végzik, hanem 97–98%-ban pénztári
vagyonkezelő, befektetési vállalkozás, pénzügyi intézmény, biztosító részvénytársaság vagy befektetési alapkezelő
útján. Az Mpt. 5. § (1) bekezdése szerint az önkormányzati működés elvének meg fele lően a pénztárra vonatkozó
alapvető döntések meghozatalára kizárólag a pénztártagok jogosultak, konkrét jogosultságaikat a 21. § tartalmazza.
Eszerint a pénztártag részt vehet a pénztár szervei megválasztásában, megválasztható, a pénztár működésére és
gazdálkodására, saját követelésének mértékére, továbbá a pénztár tevékenységével kapcsolatosan információt
kaphat. Jogaikat részben a közgyűlésen gyakorolhatják, amelyet az Mpt. 37. §-a értelmében évente legalább kétszer
össze kell hívni az éves beszámoló és a pénzügyi terv elfogadására. A magánnyugdíjpénztárt érintő érdemi döntések
meghozatala, így üzletpolitikájának meghatározása, a vagyonkezelési és vagyonértékelési szabályzata,
a vagyonkezelő kiválasztása a 39. § (2) bekezdése alapján azonban az igazgatótanács hatáskörébe tartozik. Mind
a magánnyugdíjpénztárak tevékenységéhez kapcsolódó biztosításmatematikai és pénzügyi tervezési szabályokról,
valamint a szolgáltatási szabályzatra és a tartalékok kezelésére vonatkozó elő írásokról szóló 170/1997. (X. 6.) Korm.
rendelet, mind a magánnyugdíjpénztárak befektetési és gazdálkodási tevékenységéről szóló 282/2001. (XII. 26.) Korm.
rendelet a nyugdíjpénztárak gazdálkodására, működésére részletes szabályozást tartalmaz, amely a pénztártagoknak
a pénztár ügyeibe történő közvetett beleszólási lehetőségét is korlátok közé szorítja. Miután a pénztárak pénzügyi
tevékenységüket döntően kiszervezve különböző pénzügyi csoportokhoz kapcsolódtak, a tagok részvétele ez utóbbi
pénzintézetek döntéseiben ténylegesen nem érvényesül.
A Törvény 212. §-a értelmében a magánnyugdíjpénztárnak döntenie kell a beolvadásáról, vagy végelszámolással
történő megszűnéséről, amelynek eredményeként a Törvény 214. § (14) bekezdése szerint 2013. január 1-jével
a pénztártag a zrt.-ként működő magánnyugdíj-biztosító tagjává válik, és az egyéni számláján felhalmozott összeg
a magánnyugdíj-biztosítónál nyitott egyéni számlájára átkerül. Mivel a tagok nem lesznek részvényesek, a Gt. 212.,
216. §-aiban meghatározott részvényeseket megillető jogokkal (közgyűlésen való részvétel, szavazás) nem
rendelkeznek, de a 218. §-ban írt kötelezettségek (részvény névértékének szolgáltatása) sem terhelik. A zrt.-vel ügyféli,
számlatulajdonosi minőségben állnak jogviszonyban.
Az Alkotmánybíróság megítélése szerint ez az átalakulás a tag Alkotmányban biztosított tulajdonhoz való jogát nem
sérti. A pénztár ügyeiben történő korlátozott – a nagy taglétszámú pénztáraknál szinte formális –, az érdemi döntések
jelentős körére ki nem terjedő döntési joga, mint a rendelkezési jog közvetett meg valósulása nem vonható
az alkotmányosan védett, közjogi váromány körébe. A magánnyugdíjpénztárak esetében is korlátozott a tagnak ez
a lehetősége, hiszen a saját számláján lévő pénzt nem veheti ki, befizetései jogszabályi kötelezettségen alapulnak, de
arra figyelemmel, hogy a pénztárak döntően bankokhoz, biztosítókhoz kapcsolódtak, a befektetési politikáról
legfeljebb információt kaphat, de azt nem befolyásolhatja. A Törvény alapján létrejött magánnyugdíj-biztosító zrt.
együttesen pénzkezelő és járadékszolgáltató, amely vezeti az egyéni számlát, kezeli a rajta lévő összeget, majd
járadékot szolgáltat. A pénztártag kontrollja annyiban érvényesül, hogy a Törvény XX. fejezete meghatározza
a nyilvános adatszolgáltatás körét, amelynek alapján megismerheti a biztosító tevékenységét, ille tő leg a 27. §-a
alapján átléphet másik magánnyugdíj-biztosítóba. Ezzel továbbra is biztosítva van a számlája feletti korlátozott
rendelkezési joga, és változatlanul igénye marad a járulékkal fedezett nyugdíjszolgáltatásra.
Ezért az Alkotmánybíróság ebben a vonatkozásban sem látta az alkot mány elle nességet megállapíthatónak.
A Törvény 30. § (1) bekezdése alkot mány elle nességének megállapítására tekintettel az Alkotmánybíróság elrendelte
a határozat Magyar Közlönyben való közzétételét.
Budapest, 2010. június 7. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
468/2013. (X. 30.) KE határozata bírói kinevezésről.
Az Alaptörvény 9.  cikk (3)  bekezdés k)  pontja, valamint a  bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi
CLXII. törvény 3.  § (2)  bekezdése alapján – az  Országos Bírósági Hivatal elnökének javaslatára – dr. Tóth Krisztina
Nórát 2013. november 1. napjától 2016. október 31. napjáig terjedő időtartamra bíróvá kinevezem.
Budapest, 2013. október 16. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
181/2016. (VI. 6.) KE határozata magyarországi rendkívüli és meghatalmazott nagykövet kinevezéséhez való hozzájárulásról.
Az Alaptörvény 9.  cikk (4)  bekezdés b)  pontja alapján – a  külgazdasági és külügyminiszter előterjesztésére –
hozzájárulok Vilmārs Heniņš rendkívüli és meghatalmazott nagykövetnek a  Lett Köztársaság magyarországi
rendkívüli és meghatalmazott nagykövetévé történő kinevezéséhez, budapesti székhellyel.
Budapest, 2016. május 20. Áder János s. k.,
 köztársasági elnök


text:
15/2010. (III. 19.) OKM rendelete a nemzetiségi nevelési, oktatási feladatokhoz nyújtott kiegészítő támogatás igénylésének, döntési rendszerének, folyósításának, elszámolásának és ellenőrzésének részletes szabályairól.
A Magyar Köztársaság 2010. évi költségvetéséről szóló 2009. évi CXXX. törvény 5. számú melléklet 5. pontjában kapott
felhatalmazás alapján az oktatási és kulturális miniszter feladat- és hatásköréről szóló 167/2006. (VII. 28.) Korm. rendelet 1. §
a) pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva – az önkormányzati miniszter feladat- és hatásköréről szóló 132/2008. (V. 14.)
Korm. rendelet 1. § a) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró önkormányzati miniszter egyetértésével, a pénzügyminiszter
feladat- és hatásköréről szóló 169/2006. (VII. 28.) Korm. rendelet 1. § a) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró
pénzügyminiszter véleményének kikérésével – a következőket rendelem el:
Nemzetiségi óvodák és iskolák fenntartásához igényelhető kiegészítő támogatás
1. § (1) A fenntartói támogatást azok a Magyar Köztársaság 2010. évi költségvetéséről szóló 2009. évi CXXX. törvény
(a továbbiakban: költségvetési törvény) 5. számú melléklet 5. a) pontjában meghatározott fenntartók igényelhetik,
amelyek a kisebbségi nevelési-oktatási feladatokat ellátó iskola fenntartását bevételi forrásaik hiánya miatt nem tudják
a jogszabályokban meghatározott feltételeknek megfelelően biztosítani. (2) A támogatást azok a fenntartók is igényelhetik, amelyek a 2009/2010. tanévig az általuk fenntartott nemzetiségi
nyelvoktató iskolában a nemzetiségi kétnyelvű oktatást felmenő rendszerben legalább a 2. évfolyamig bevezették.
(3) A támogatást igényelhetik a költségvetési törvény 5. számú melléklet 5. b) pontjában meghatározott, 1100 fő
lakosságszám alatti településen működő nemzetiségi nyelvű vagy nemzetiségi kétnyelvű nevelést biztosító óvodák,
illetve nemzetiségi nyelvoktató iskolák fenntartói is, amelyek az óvoda, iskola fenntartását bevételi forrásaik hiánya
miatt nem tudják a jogszabályokban meghatározott feltételeknek megfelelően biztosítani. Az igénylés a kisebbségi
nevelést, oktatást biztosító intézményegység (tagintézmény, feladatellátási hely) fenntartására is igényelhető, ebben
az esetben az intézményegységre (tagintézményre, feladatellátási helyre) vonatkozó adatokat szükséges megadni
a 2. számú mellékletben. (4) Az (1)–(3) bekezdés szerinti fenntartói támogatás kizárólag az intézmény, továbbá többcélú intézmény, valamint
intézményi társulás esetén a kisebbségi nevelést, oktatást biztosító intézményegység (tagintézmény, feladatellátási
hely) működési feladatainak megvalósítását (személyi juttatásokat és azok járulékait, az intézmény működését
szolgáló dologi kiadásokat) szolgálja. Az intézmény költségvetésében tervezett felhalmozási kiadásokra a támogatás
nem használható fel. Az (1)–(3) bekezdés szerinti támogatás gyermekenként, tanulónként csak az egyik jogcímen
igényelhető. (5) Az (1)–(3) bekezdés alapján támogatás akkor igényelhető, ha az intézmény kisebbségi nevelést, oktatást biztosító
feladatellátási helyén a programban részt vevő tanulók aránya legalább kilencven százalék. Több oktatási forma
esetén, 1100 fő lakosságszám fölötti településen csak a nemzetiségi nyelvű vagy a nemzetiségi kétnyelvű
nevelésben-oktatásban részt vevő tanulók arányában nyerhető el támogatás, 1100 fő lakosságszám alatti településen
a nemzetiségi nyelvoktató oktatásban részt vevő tanulók után is elnyerhető a támogatás. Óvodák esetében további
feltétel, hogy a kisebbségi programban részt vevő csoportokban az óvodai nevelés teljes időtartamában biztosított
legyen a közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény (a továbbiakban: közoktatási törvény) 17. § (3) bekezdésében,
illetve a 128. § (3) bekezdés d) pontjában meghatározott végzettséggel rendelkező főállású óvodapedagógus.
2. § (1) A támogatás mértéke az 1. § (1) bekezdése szerinti feltételek fennállása esetén:
a) a kettő vagy több iskolát, és ezek között egy vagy több nemzetiségi nyelvű vagy nemzetiségi két tanítási nyelvű
oktatást megvalósító iskolák fenntartóinál az intézmény – működési bevételekkel és felhalmozási kiadásokkal
csökkentett – tárgyévi költségvetésében a központi költségvetési támogatás arányának legfeljebb száz százalékra
történő kiegészítése, b) az egy nemzetiségi nyelvű vagy az egy nemzetiségi kétnyelvű iskolák fenntartóinál az intézmény – működési
bevételekkel és felhalmozási kiadásokkal csökkentett – tárgyévi költségvetésében a központi költségvetési
támogatás arányának legfeljebb kilencven százalékra történő kiegészítése. (2) A támogatás mértéke az 1. § (2) bekezdése szerinti iskolák fenntartóinál az intézmény – működési bevételekkel és
felhalmozási kiadásokkal csökkentett – tárgyévi költségvetésében a központi költségvetési támogatás arányának
legfeljebb nyolcvan százalékra történő kiegészítése. (3) A támogatás mértéke az 1. § (3) bekezdése szerinti feltételek fennállása esetén, ha az intézmény – működési
bevételekkel és felhalmozási kiadásokkal csökkentett – költségvetésében a központi támogatások aránya nem éri el
a hatvan százalékot, gyermekenként, tanulónként maximum 80 ezer forint.
(4) A támogatás mértéke önálló intézményenként, illetve a kisebbségi nevelést, oktatást biztosító tagintézményenként
legfeljebb 35 millió forint lehet. A nemzetiségi nyelv és irodalom, a kisebbségi népismeret, valamint a kisebbségi nyelvű közismereti
tankönyvek beszerzésének térítése 3. § (1) A térítést a költségvetési törvény 5. számú melléklet 5. c) pontjában meghatározott intézmények fenntartói
igényelhetik a 8. számú melléklet szerinti tankönyvjegyzékben szereplő nemzetiségi nyelv és irodalom, kisebbségi
népismereti, illetve kisebbségi nyelvű közismereti tankönyvek beszerzéséhez. A tankönyveket – a munkatankönyvek
és a munkafüzetek kivételével – az elkövetkezendő négy év tanulólétszámának alakulását figyelembe véve, azonban
az érintett tanulólétszámot legfeljebb tíz százalékkal vagy öt darabbal meghaladó példányszámban lehet
megrendelni. (2) A középiskolai tankönyvekből és szöveggyűjteményekből – a tankönyvpiac rendjéről szóló 2001. évi XXXVII. törvény
(a továbbiakban: tankönyvpiaci törvény) 8. § (8) bekezdésében foglaltakra tekintettel – olyan példányszám
rendelhető, amely biztosítja a végzős tanulók érettségi vizsgára való felkészülését. E tankönyveket a tankönyvpiaci
törvény 8/E. §-ának rendelkezései szerint az iskolai könyvtár állományába kell venni, és azok kölcsönzés útján jutnak
a tanulókhoz. Támogatásként e tankönyvek beszerzési ára megigényelhető.
(3) A tankönyveket legalább négy évig az iskolai könyvtár állományában kell tartani, azok beszerzéséhez ez alatt az idő
alatt újabb térítés nem igényelhető, kivéve, ha a fenti időszak alatt azok tartalmilag átdolgozásra kerültek.
A nemzetiségi nevelési, oktatási feladatokhoz nyújtott kiegészítő támogatás igénylésének, döntési rendszerének,
folyósításának és elszámolásának rendjéről szóló 4/2008. (II. 19.) OKM rendelet 2. § (2) bekezdése és a nemzetiségi
nevelési, oktatási feladatokhoz nyújtott kiegészítő támogatás igénylésének, döntési rendszerének, folyósításának,
elszámolásának és ellenőrzésének részletes szabályairól szóló 10/2009. (III. 6.) OKM rendelet 2. § (2) bekezdése alapján
teljes áron támogatott tankönyvek újabb beszerzéséhez csak akkor igényelhető támogatás, ha a tanulólétszám
növekedése ezt indokolja. A támogatás mértéke ebben az esetben a létszámnövekedés miatt szükséges tankönyvek
beszerzési ára. (4) A munkatankönyveket és a munkafüzeteket a tanulók a 8. számú mellékletben megállapított térítési díjért
megvásárolják. Munkatankönyveknél és munkafüzeteknél a támogatás mértéke a beszerzési árnak a térítési díjjal
csökkentett összege. Nemzetiségi nevelést, oktatást segítő pedagógiai-szakmai szolgáltatások támogatása
4. § (1) A támogatást a költségvetési törvény 5. számú melléklet 5. c) pontjában meghatározott intézmények fenntartói
igényelhetik a nemzetiségi nyelv, nemzetiségi nyelv és irodalom, kisebbségi népismeret és a kisebbségi nyelven folyó
oktató-nevelő munkával kapcsolatos pedagógiai-szakmai szolgáltatások megvalósításához. (2) A szolgáltatást az alapító okiratuk szerint nemzetiségi pedagógiai-szakmai szolgáltató feladatot is ellátó pedagógiai
intézetek végezhetik. E tevékenységet az adott kisebbségi nevelésben, oktatásban gyakorlattal rendelkező,
az országos szakértői névjegyzéken szereplő, ennek hiányában az országos kisebbségi önkormányzat által javasolt
szakember végezheti. (3) A támogatás mértéke maximum a szolgáltató által benyújtott árajánlat összege, legfeljebb a nemzetiségi nevelésben,
oktatásban részt vevő tanulónként 800 forint, de intézményenként legalább 70 ezer forint és legfeljebb 200 ezer forint
lehet. Kisebbségi vegyes bizottságok ajánlásaiban szereplő közoktatási feladatok támogatása
5. § (1) A támogatást a költségvetési törvény 5. számú melléklet 5. d) pontjában meghatározott intézmények fenntartói
igényelhetik a következő Korm. határozatokban megfogalmazott feladatok megvalósításához:
a) a szomszédos országokkal létrejött megállapodások alapján működő egyes kisebbségi vegyesbizottságok által
elfogadott ajánlások Kormány általi jóváhagyásáról szóló 2085/2007. (V. 23.) Korm. határozat a Magyar–Szerbia és
Montenegrói Kisebbségi Vegyes Bizottság II. ülésén a magyar fél számára elfogadott 4. számú ajánlás alapján,
továbbá b) a Magyar–Román Kisebbségügyi Együttműködési Szakbizottság VII. és a Magyar–Szlovák Kisebbségi Vegyes
Bizottság IX. ülésén elfogadott ajánlások jóváhagyásáról szóló 1022/2010. (II. 5.) Korm. határozat
a Magyar–Szlovák Kisebbségi Vegyes Bizottság IX. ülésének jegyzőkönyvében módosított formában
megerősített, IV. ülésén elfogadott 21. számú ajánlás alapján.
(2) A támogatás a nemzetiségi közoktatási intézmények kisebb rekonstrukciójára igényelhető, és csak részletesen
kidolgozott megvalósítási terv alapján, a 2010-ben megvalósuló feladatokra nyerhető el.
(3) Különösen indokolt esetben lehetséges a kötelezettségvállalással terhelt maradvány 2011. május 31-éig történő
felhasználása, ezen összeg elszámolása a 2011. évi költségvetési beszámolóval egyidejűleg történik. A feladat
megvalósítása az oktatási és kulturális miniszter (a továbbiakban: miniszter) döntésének kézhezvételét követően
megkezdhető. Az (1) bekezdés szerint igényelhető támogatás mértéke intézményenként legfeljebb 60 millió forint
lehet. Anyaországi kapcsolattartás feladatainak támogatása 6. § (1) A támogatást a költségvetési törvény 5. számú melléklet 5. d) pontjában meghatározott intézmények fenntartói
igényelhetik az általuk fenntartott nemzetiségi iskolák tanulói anyaországi anyanyelvi programjainak
megvalósításához. (2) A támogatás az anyaországban, anyaországi partnerintézménnyel, testvériskolával kötött megállapodás alapján
megvalósuló – többek között anyanyelvi, népismereti, művészeti, hagyományőrző – táborok utazási, szállás- és
étkezési költségeinek kiegészítésére igényelhető. Az igénylés feltétele, hogy a programon legalább tizenöt gyermek
vegyen részt, és időtartama legalább hét nap legyen.
(3) A támogatás mértéke maximum a program költségének ötven százaléka, a programban részt vevő tanulónként
legfeljebb 10 ezer forint, de intézményenként legfeljebb 300 ezer forint lehet.
A támogatások igénylése és folyósítása 7. § (1) A támogatási igény legkésőbb 2010. április 20-áig nyújtható be. Az e napon postára adott és elektronikusan rögzített
támogatási igényt határidőben benyújtottnak kell tekinteni. A határnap elmulasztása jogvesztő.
(2) Az 1–6. § szerinti támogatásokat a költségvetési törvény 16. § (1) bekezdésében és 52. § (1) bekezdés a) pontjában
meghatározott fenntartók a helyi önkormányzatokkal, többcélú kistérségi társulásokkal, intézményi társulásokkal
(a továbbiakban együtt: helyi önkormányzatok) azonos feltételekkel igényelhetik.
(3) A támogatás igénylését az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény (a továbbiakban: Áht.) 64/B. §
(3) bekezdése alapján a helyi önkormányzatok a Magyar Államkincstár területileg illetékes szervéhez (a továbbiakban:
Igazgatóság) nyújthatják be egy eredeti és két másolati példányban, a közoktatási humánszolgáltatók és a központi
költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmények pedig az Oktatási és Kulturális Minisztérium Támogatás
kezelő Igazgatóságához (a továbbiakban: OKM Támogatáskezelő) nyújthatják be egy eredeti és egy másolati
példányban. Az (1) bekezdésben foglalt határidőig a fenntartónak az igénylést az OKM Támogatáskezelő honlapján
található elektronikus adatlap kitöltésével elektronikus úton is be kell nyújtania azzal, hogy a támogatások
odaítélésére a papír alapon benyújtott igénylés alapján kerül sor.
8. § (1) Az igénylést az 1. számú melléklet és a jogcímnek megfelelő adatlap kitöltésével kell benyújtani úgy, hogy az 1. számú
mellékletet több intézmény, illetve jogcím esetén csak egyszer szükséges kitölteni. A fenntartónak az adatlap minden
rá vonatkozó mezőjét kötelező kitöltenie. Az 1. számú melléklethez csatolni kell:
a) a 9. számú melléklet szerinti nyilatkozatot arról, hogy a pályázónak nincs esedékessé vált meg nem fizetett
köztartozása, valamint hozzájárulását ahhoz, hogy a támogatás folyósítója e nyilatkozat valóságtartalmának
igazolását kérje az állami, önkormányzati adóhatóságtól és vámhatóságtól,
b) a 10. számú melléklet szerinti nyilatkozatot arról, hogy a fenntartó az Áht. 15. § (1) bekezdésében foglaltak alapján
rendezett munkaügyi kapcsolatokkal rendelkezik, c) a 7. számú melléklet szerinti nyilatkozatot arról, hogy a fenntartó rendelkezik a közoktatásról szóló 1993. évi
LXXIX. törvény 105. §-ában meghatározott közoktatási esélyegyenlőségi intézkedési tervvel.
(2) Az (1) bekezdés c) pontjában foglalt rendelkezéseket önkormányzati társulások tekintetében azzal az eltéréssel kell
alkalmazni, hogy a nyilatkozatot a helyi önkormányzatok társulásairól és együttműködéséről szóló 1997. évi
CXXXV. törvényben, valamint a települési önkormányzatok többcélú kistérségi társulásáról szóló 2004. évi
CVII. törvényben az egyes társulási típusoknál meghatározott döntéshozó szerv vagy személy adja ki. A közoktatási
humánszolgáltató és a központi költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmény képviselője közoktatási
esélyegyenlőségi intézkedési terv hiányában arról nyilatkozik, hogy nevelési programja, illetve pedagógiai programja
tartalmazza az esélyegyenlőséget szolgáló intézkedéseket. 9. § (1) Az 1–2. § szerinti fenntartói támogatásnál a 2. számú melléklethez csatolni kell:
a) az érintett óvoda, iskola pedagógiai programjának a kisebbségi nevelésre, oktatásra (cigány kisebbségi nyelvű
nevelés, oktatás esetén a cigány nyelv oktatására) vonatkozó részének fenntartó által hitelesített másolatát,
b) az igénylő önkormányzat adott (önállóan gazdálkodó) intézményére vonatkozó 80. sz. Önkormányzati
költségvetési jelentés űrlap, részben önálló intézmények (beleértve az önálló többcélú kistérségi társulások,
intézményi társulások intézményeit is) esetén a 21–22-es, a kiadásokat, bevételeket tevékenységenként
részletező űrlapok fenntartó által hitelesített másolatát [2009. évi beszámoló és 2010. évi költségvetési
(terv)információ], c) a közoktatási humánszolgáltatók és a központi költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmények esetén
a fenntartó által elfogadott és hitelesített 2009. évi pénzügyi beszámoló adatait és a 2010. évi költségvetési terv
fenntartó által hitelesített másolatát; az elfogadott 2009. évi pénzügyi beszámoló fenntartó által hitelesített
másolatát annak elfogadását követő 15 napon belül, de legkésőbb 2010. április 20-áig meg kell küldeni az OKM
Támogatáskezelő részére, d) nem országos kisebbségi önkormányzati fenntartó esetén az országos kisebbségi önkormányzat ajánlását.
(2) A 3. § szerinti támogatásnál a 3. számú melléklethez csatolni kell:
a) az érintett iskola nemzetiségi nyelv és irodalom, kisebbségi népismeret és kisebbségi nyelvű közismereti
tankönyvei, munkafüzetei rendelésének a fenntartó által hitelesített másolatát,
b) a 3. § (3) bekezdésében meghatározott rendelés esetén részletes indokolást.
(3) A 4. § szerinti támogatásnál a 4. számú melléklethez csatolni kell:
a) a pedagógiai-szakmai szolgáltatás árajánlatkérésének fenntartó által hitelesített másolatát, amely tartalmazza
a feladat részletes leírását, b) a szolgáltató árajánlatának fenntartó által hitelesített másolatát.
(4) Az 5. § szerinti támogatásnál az 5. számú melléklethez csatolni kell:
a) a feladat leírását, b) részletes költségvetést, amely tételesen tartalmazza a pénzfelhasználás ütemezését,
c) 30 napnál nem régebbi tulajdoni lap másolatát a jelzett ingatlanról,
d) a szükséges engedélyek másolatát, e) az átvett és egyéb saját forrásról, amennyiben van ilyen, a finanszírozási kötelezettségvállaló nyilatkozatokat,
f) amennyiben a feladatellátás 2011-re áthúzódik, ennek részletes indokolását.
(5) A 6. § szerinti támogatásnál a 6. számú melléklethez csatolni kell:
a) a feladat leírását, b) részletes költségvetést, c) az anyaországi partnerintézménnyel kötött megállapodás fenntartó által hitelesített másolatát,
d) a szolgáltató árajánlatának fenntartó által hitelesített másolatát,
e) a c)–d) pontban megjelölt megállapodás és árajánlat nemzetiségi nyelven írott dokumentumainak magyar
nyelvű fordítását. 10. § (1) Az Igazgatóság a támogatási igények egy eredeti és egy másolati példányát véleményével 2010. május 20-áig
megküldi az OKM Támogatáskezelőnek. (2) A miniszter 2010. június 30-áig dönt a támogatások odaítéléséről. A döntés eredményéről az OKM Támogatáskezelő
minden igénylőt levélben értesít. A támogatottakra vonatkozó információkat az Oktatási és Kulturális Minisztérium
honlapján közzé kell tenni. (3) A miniszter a támogatásra jogosult helyi önkormányzati fenntartókról, illetve többcélú kistérségi társulásokról
a település, társulás nevének, KSH azonosítójának és az 1–2. §, valamint a 3–6. § szerinti támogatás összegének
a megjelölésével 2010. július 3-áig – elektronikus úton az ebr42 rendszerben, továbbá papír alapon – értesíti
az Önkormányzati Minisztériumot (a továbbiakban: ÖM). (4) A fenntartó akkor jogosult a 3. § szerinti támogatásra, ha a tankönyvtámogatás negyven százalékát a támogatás
folyósítását követően a kiadók részére előlegként átutalja, és a tankönyvek árát a tankönyvek leszállítása után,
a fenntartó vagy az intézmény nevére kiállított számla kézhezvételét követő harminc napon belül kiegyenlíti.
11. § (1) A támogatások folyósításáról a helyi önkormányzatok esetében a költségvetési törvény IX. fejezet 5. cím
Központosított előirányzatok alatti forrás terhére a július havi nettó finanszírozás keretében az ÖM utalványozása
alapján a Magyar Államkincstár intézkedik a (4) bekezdésben meghatározott ütemezés szerint.
(2) A támogatások folyósításáról a közoktatási humánszolgáltatók esetén a költségvetési törvény XX. fejezet 11. cím
2. alcím 3. jogcímcsoport Közoktatási célú humánszolgáltatás és kiegészítő támogatás jogcím előirányzat terhére,
a központi költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmények esetében pedig a XX. fejezet 11. cím 2. alcím
17. jogcímcsoport Gyakorlóiskolák normatív támogatása előirányzat terhére a Magyar Államkincstáron keresztül
a Minisztérium intézkedik a (4) bekezdésben meghatározott ütemezés figyelembevételével, a (3) bekezdésben
meghatározott dokumentumok megküldését követő húsz munkanapon belül. (3) A közoktatási humánszolgáltatók és a központi költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmények esetében
az utalás további feltétele, hogy a döntésről szóló értesítés kézhezvételét követő húsz munkanapon belül
a Minisztérium részére megküldjék a következő dokumentumokat: a) a fenntartó létezését igazoló, harminc napnál nem régebbi bírósági bejegyzést vagy cégkivonatot (a kisebbségi
önkormányzatoknak és egyházi fenntartóknak nem kell megküldeniük), b) a fenntartó képviselőjének aláírási címpéldányát,
c) felhatalmazó levelet beszedési megbízás benyújtására. (4) Az 1–2. § szerinti támogatás esetén a megítélt összeg hatvan százaléka júliusban, a fennmaradó összeg ezt követően
öt egyenlő részletben havonta kerül folyósításra, a 3–6. § szerinti támogatás folyósítása egy összegben, a július havi
– önkormányzatok esetében nettó – finanszírozás keretében történik.
Közös rendelkezések 12. § (1) A helyi önkormányzatok esetén az Igazgatóság, a közoktatási humánszolgáltatók és a központi költségvetési
szervként működő felsőoktatási intézmények esetén az OKM Támogatáskezelő a fenntartók számára a támogatás
igénylése során a hiányok pótlására és az esetleges módosításra egyszeri nyolc munkanapos határidőt ad. Ezt
követően nincs lehetőség hiánypótlásra. (2) A támogatásokról a helyi önkormányzatok a 2010. évi költségvetésről szóló beszámolójukban a központosított
előirányzatok elszámolásait tartalmazó űrlapon számolnak el. Az itt kimutatott adatok valódiságát az egyes
önkormányzatoknál, illetve intézményeknél megfelelő analitikus nyilvántartásokkal, szakmai dokumentációval kell
alátámasztani. (3) A támogatások elszámolása a közoktatási humánszolgáltatók esetén a fenntartók 2010. évi támogatásairól történő
elszámolása keretében, a kötött felhasználású támogatások elszámolásait tartalmazó adatlapon történik. A központi
költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmények a támogatásokról a 2010. évi költségvetésről szóló
beszámolójukban a központosított előirányzatok elszámolásait tartalmazó űrlapon számolnak el. Az itt kimutatott
adatok valódiságát az egyes fenntartóknál, illetve intézményeknél analitikus nyilvántartásokkal, szakmai
dokumentációval kell alátámasztani. 13. § (1) Az intézmény jogutód nélküli megszüntetése esetén a fenntartó erről haladéktalanul köteles értesíteni
az Igazgatóságot és az OKM Támogatáskezelőt. Ebben az esetben a fenntartó az 1–2. § szerinti működési támogatás
időarányos részére jogosult. (2) Az intézmény jogutód nélküli megszüntetése esetén a 3. § alapján megrendelt nemzetiségi tankönyveket a fenntartó
köteles kifizetni és írásos megállapodással átadni egy azonos kisebbséghez tartozó közoktatási intézménynek, amely
a megállapodásban vállalja, hogy a 2011. évi megrendeléseinél e tankönyveket nem rendeli meg; e megállapodást
az átadó fenntartó az aláírást követő 15 napon belül megküldi az OKM Támogatáskezelő részére. A 4. § és a 6. § szerinti
támogatásokat a fenntartó csak akkor veheti igénybe, ha annak felhasználása a megszűnés előtt megtörtént.
Az intézmény jogutód nélküli megszüntetése esetén az 5. § szerinti támogatást a fenntartó nem veheti igénybe.
(3) Az intézmény jogutóddal történő megszűnése, illetve átszervezése, fenntartói jogának átadása esetén a támogatás
felhasználása a jogelőd és a jogutód fenntartó írásos megállapodása alapján történik. Az 1–2. § szerinti támogatás
időarányos része az intézmény megszűnéséig a jogelőd, azt követően pedig a jogutód fenntartót illeti meg. Helyi
önkormányzati fenntartású intézmény fenntartói jogának közoktatási humánszolgáltató vagy központi költségvetési
szervként működő felsőoktatási intézmény részére történő átadása, illetve a közoktatási humánszolgáltató vagy
központi költségvetési szervként működő felsőoktatási intézmény fenntartói jogának helyi önkormányzati fenntartó
részére történő átadása esetén a támogatás a jogelőd részére kerül folyósításra, mely a támogatás időarányos,
havonként folyósított részleteit köteles továbbadni a jogutódnak; a 3–6. § szerinti támogatások felhasználásáról
ebben az esetben annak a fenntartónak kell elszámolnia, amelyik a támogatást a megállapodás alapján ténylegesen
felhasználja. (4) A (3) bekezdésben foglalt megállapodás fenntartók által hitelesített másolatát a helyi önkormányzati fenntartók
az Igazgatósághoz és az OKM Támogatáskezelőhöz, a közoktatási humánszolgáltatók az OKM Támogatáskezelőhöz
kötelesek benyújtani legkésőbb a fenntartói döntést követő 15 napon belül.
14. § (1) A támogatásban részesült fenntartóktól a támogatás folyósítását követő három évig a támogatás céljának szakmai
megvalósulásáról az OKM Támogatáskezelő tájékoztatást kérhet, illetve azt előzetes egyeztetés alapján a helyszínen is
jogosult ellenőrizni. (2) Az 1–2. § alapján igényelt támogatás esetén – a 2010-ben jogutód nélkül megszűnt iskola kivételével –
az elszámoláshoz az iskola pedagógiai programja kisebbségi oktató-nevelő munkára vonatkozó feladatainak
végrehajtásáról szóló értékelést kell mellékelni, amely vagy a 4. § szerinti támogatás igénybevételével végezhető el,
vagy amelyet a 4. § (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek megfelelő szakembernek kell elkészítenie.
(3) Az 5. § alapján igénybe vett támogatás esetén az elszámoláshoz csatolni szükséges a használatbavételi engedély vagy
műszaki átadás-átvétel jegyzőkönyvének fenntartó által hitelesített másolatát, amennyiben annak kiadására vagy
az átadás-átvételre sor került. (4) A 6. § alapján igénybe vett támogatás esetén az elszámoláshoz szöveges beszámolót szükséges csatolni, amely
tartalmazza a résztvevők létszámát, a program megvalósulásának időpontját, helyszínét és hasznosulásának
értékelését. (5) A (2) bekezdés szerinti értékelésnek, a 4. § és a 6. § szerinti támogatások felhasználását igazoló számláknak,
bizonylatoknak, a tankönyvi számlának és az annak teljesítését igazoló bizonylatnak, valamint a (4) bekezdésben
meghatározott beszámolónak a fenntartó által hitelesített másolatait az elkészültüket, illetve a teljesítésüket követő
harminc napon belül, de legkésőbb 2011. január 31-éig a fenntartónak az OKM Támogatáskezelő részére meg kell
küldenie. A helyi önkormányzatoknak ezzel egy időben e dokumentumok fenntartó által hitelesített másolati
példányát az Igazgatóság részére is meg kell küldeniük.
15. § (1) Az Áht. 64/B. § (1) és (2) bekezdése szerint, ha a támogatást vagy annak egy részét a fenntartó önkormányzat jogtalanul
vette igénybe, azt nem a megjelölt feladatra használta fel, illetve a jogszabályban rögzített arányt meghaladó mértékű
támogatást vett igénybe, vagy a támogatás igényléséhez valótlan adatot szolgáltatott, az OKM Támogatáskezelő
egyidejű értesítése mellett a) év közben az Igazgatóságon keresztül az ÖM-nél haladéktalanul köteles lemondani a jogtalanul igénybe vett
összegről, amely esetben a már átutalt összeg visszavonásra kerül a következő havi, de még tárgyévi
nettósításban, és a lemondásnak megfelelően módosításra kerül az előirányzat,
b) év végi elszámolás esetén befizetéssel kell elszámolnia a többlet igénybevétellel.
(2) Ha a támogatást vagy annak egy részét a közoktatási humánszolgáltató, illetve a központi költségvetési szervként
működő felsőoktatási intézmény jogtalanul vette igénybe, azt nem a megjelölt feladatra használta fel, illetve
a jogszabályban rögzített arányt meghaladó mértékű támogatást vett igénybe, vagy a támogatás igényléséhez
valótlan adatot szolgáltatott, a közoktatási humánszolgáltató köteles a közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény
végrehajtásáról szóló 20/1997. (II. 13.) Korm. rendeletnek (a továbbiakban: Korm. rendelet) a közoktatási
humánszolgáltatók állami hozzájárulásának és támogatásának elszámolására, ellenőrzésére, a központi költségvetési
szervként működő felsőoktatási intézmény pedig a Korm. rendelet 17/C. §-ának vonatkozó rendelkezéseit alkalmazni.
(3) A támogatásokat – az 5. § (3) bekezdése szerint engedélyezett áthúzódó kötelezettségvállalással terhelt maradvány
kivételével – 2010. december 31-éig lehet felhasználni. A támogatás maradvány összegét legkésőbb a beszámoló
benyújtását követő 15. napig a központi költségvetésbe vissza kell fizetni. Az 1–6. § szerint elnyert támogatások
az elszámolásnál nem vonhatók össze. Záró rendelkezések 16. § (1) Ez a rendelet – a (2) bekezdésben foglalt kivétellel – a kihirdetését követő 8. napon lép hatályba.
(2) A (3) bekezdés 2013. december 31-én lép hatályba.
(3) Hatályát veszti a) e rendelet, valamint b) a nemzetiségi nevelési, oktatási feladatokhoz nyújtott kiegészítő támogatás igénylésének, döntési rendszerének,
folyósításának, elszámolásának és ellenőrzésének részletes szabályairól szóló 10/2009. (III. 6.) OKM rendelet
(a továbbiakban: OKM rendelet). Dr. Hiller István s. k.,
oktatási és kulturális miniszter


text:
95/2011. (XI. 17.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság által országos népszavazás kezdeményezésére irányuló
aláírásgyűjtő ív mintapéldánya és az azon szereplő kérdés hitelesítése tárgyában hozott határozat ellen benyújtott
kifogás alapján meghozta a következő határozatot: Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság 254/2010. (III. 31.) OVB határozatát a jelen határozatban foglalt
indokolással helybenhagyja. Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Indokolás I. Az indítványozó országos népszavazási kezdeményezés aláírásgyűjtő ívének mintapéldányát nyújtotta be hitelesítés
céljából az Országos Választási Bizottsághoz (a továbbiakban: OVB).
Az aláírásgyűjtő íven az alábbi kérdés szerepelt: „Egyetért-e Ön azzal, hogy az Országgyűlés törvényt alkosson arról, hogy aki nagy nyilvánosság előtt a nácizmus
és/vagy kommunizmus áldozatának méltóságát azáltal sérti, hogy a náci és/vagy kommunista diktatúrák által
elkövetett bűncselekmények tényét tagadja, kétségbe vonja, vagy jelentéktelen színben tünteti fel, bűntettet követ el
és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő?”. Az OVB az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését a 254/2010. (III. 31.) számú határozatával (a továbbiakban:
OVBh.) az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 10. §
c) pontja alapján megtagadta arra hivatkozva, hogy a népszavazásra feltenni szánt kérdés nem felel meg az Nsztv. 13. §
(1) bekezdésében megfogalmazott egyértelműségi kritériumoknak. Az OVB megítélése szerint a népszavazás kitűzésére irányuló kezdeményezés több, egymással tartalmilag össze nem
függő kérdést tartalmaz, amelyek egy kérdésben való szerepeltetése által a választópolgárnak az aláírásgyűjtés és
szavazás alkalmával nincs lehetősége külön-külön véleményt nyilvánítani és azokról dönteni. A kérdés nem
egyértelmű továbbá sem a választópolgárok, sem a jogalkotó számára, mert nem állapítható meg pontosan, hogy mit
jelent a kérdésben az „és/vagy” fordulat. Az indítványozó a választási eljárásról szóló 1997. évi C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 130. § (1) bekezdése alapján
kifogást nyújtott be az Alkotmánybírósághoz az OVBh. ellen, kérve annak felülvizsgálatát és az OVB „hibás
jogértelmezésének orvoslását”. A kifogással érintett határozat a Magyar Közlöny 2010. évi 47. számában, 2010. március
31-én jelent meg. A kifogást 2010. április 13-án, a törvényes határidőn belül terjesztették elő.
A kifogást tevő szerint az OVB jogértelmezése több szempontból is hibás. Álláspontja szerint a náci és kommunista
eszmerendszer között rengeteg a hasonlóság, ezért egy kérdésben való szerepeltetésük nem összeegyeztethetetlen.
Ezen kívül az indítványozó előadja, hogy az „és/vagy” logikai fordulat alkalmazásával azt kívánta elérni, hogy a kérdés
a náci és kommunista diktatúrák által közösen és külön-külön elkövetett bűnökre is vonatkozzon. Végül arra is utal,
hogy a kérdés a Büntető Törvénykönyről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) holokauszt-tagadás törvényi
tényállásával pár szót leszámítva szó szerint megegyezik, azzal a különbséggel, hogy a holokauszt áldozatai helyett
a náci és/vagy kommunista diktatúra áldozatairól szól. II. Az Alkotmánybíróság a kifogást az alábbi jogszabályok alapján vizsgálta meg:
Az Nsztv. vonatkozó rendelkezései: „10. § Az Országos Választási Bizottság megtagadja az aláírásgyűjtő ív hitelesítését, ha
(…) c) a kérdés megfogalmazása nem felel meg a törvényben foglalt követelményeknek,”
„13. § (1) A népszavazásra feltett konkrét kérdést úgy kell megfogalmazni, hogy arra egyértelműen lehessen
válaszolni.” A Ve. vizsgálatba bevont rendelkezései: „130. § (1) Az Országos Választási Bizottságnak az aláírásgyűjtő ív, illetőleg a konkrét kérdés hitelesítésével kapcsolatos
döntése elleni kifogást a határozat közzétételét követő tizenöt napon belül lehet – az Alkotmánybírósághoz címezve –
az Országos Választási Bizottsághoz benyújtani. (…) (3) Az Alkotmánybíróság a kifogást soron kívül bírálja el. Az Alkotmánybíróság az Országos Választási Bizottság,
illetőleg az Országgyűlés határozatát helybenhagyja, vagy azt megsemmisíti, és az Országos Választási Bizottságot,
illetőleg az Országgyűlést új eljárásra utasítja.” III. A kifogás nem megalapozott.
1. Az Alkotmánybíróság hatáskörét a jelen ügyben az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény
(a továbbiakban: Abtv.) 1. § h) pontja alapján a Ve. 130. §-a határozza meg. Az Alkotmánybíróság eljárása ebben a
hatáskörben jogorvoslati természetű. Ennek során az Alkotmánybíróság – alkotmányos jogállásával és rendeltetésével
összhangban – a beérkezett kifogás keretei között azt vizsgálja, hogy az aláírásgyűjtő ív és a népszavazásra szánt
kérdés megfelel-e a jogszabályi feltételeknek, és hogy az OVB az aláírásgyűjtő ív hitelesítési eljárásában az
Alkotmánynak és az irányadó törvényeknek megfelelően járt-e el [63/2002. (XII. 3.) AB határozat, ABH 2002, 342.].
Az Alkotmánybíróság 130/2008. (XI. 3.) AB határozatában – hivatkozással a 40/2004. (X. 27.) AB határozatra (ABH 2004,
512, 520.) – kifejtette, hogy az Alkotmánybíróság népszavazási ügyekben nemcsak jogorvoslati fórumként jár el,
hanem alkotmányvédelmi szerepkörében is, azaz: „(...) alkotmányos feladatára, az állampolgárok által kezdeményezett
népszavazási eljárásban betöltött szerepére tekintettel” hozza meg döntéseit. (ABH 2008, 1052, 1061.) Ennek egyik
részét képezi a népszavazási kérdés tárgyát érintő jogszabály módosítások hatásának vizsgálata a népszavazási kérdés
hitelesíthetőségére. 2. Az Alkotmánybíróság eljárása során észlelte, hogy az Országgyűlés elfogadta a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978.
évi IV. törvény módosításáról szóló 2010. évi LVI. törvényt (a továbbiakban: Módtv.), amely érintette a népszavazásra
feltenni kívánt kérdés tárgyát. A Módtv. 2010. VII. 23-tól hatályos, 7. §-a megállapította a nemzeti szocialista és
kommunista rendszerek bűneinek nyilvános tagadása tényállását, amelynek értelmében „aki nagy nyilvánosság előtt
a nemzeti szocialista vagy kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más, emberiség elleni cselekmények
tényét tagadja, kétségbe vonja vagy jelentéktelen színben tünteti fel, bűntettet követ el, és három évig terjedő
szabadságvesztéssel büntetendő”. Az Alkotmánybíróságnak ezt követően vizsgálnia kellett, hogy a Módtv. elfogadása
tekinthető-e olyan – a jogi szabályozásban bekövetkezett – jelentős változásnak, amely a kérdés népszavazásra
bocsátását érdemben befolyásolja. A Btk. a Módtv. által megállapított tényállás alapján azonos mércével méri a
nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bűneit, nem tesz tehát különbséget a nácizmus és a kommunizmus
áldozatainak emberi méltóságát, kegyeleti jogait sértő megnyilvánulások büntetőjogi megítélésében.
3. A kérdés népszavazásra bocsáthatóságának egyik feltétele a kérdés egyértelműségének követelménye. Az
Alkotmánybíróságnak tehát vizsgálnia kellett, hogy a Btk. módosítása után megfelel-e a kérdés az egyértelműség
követelményének. Az Alkotmánybíróság már több határozatában foglalkozott az Nsztv. 13. § (1) bekezdésében foglalt
a népszavazásra feltenni kívánt kérdésekkel szemben támasztott egyértelműség követelményével [51/2001. (XI. 29.)
AB határozat, ABH, 2001, 392, 396.; 25/2004. (VII. 7.) AB határozat, ABH 2004, 381, 386.; 24/2006. (VI. 15.) AB határozat,
ABH 2006, 358, 362.; 26/2007. (IV. 25.) AB határozat, ABH 2007, 332, 342.]. Az Alkotmánybíróság gyakorlata az
egyértelműség követelményét a népszavazáshoz való jog érvényesülésének alkotmányos garanciájaként értelmezi.
A népszavazásra bocsátott kérdésnek egyrészt a választópolgár, másrészt a jogalkotó számára egyértelműnek kell
lennie. A választópolgári egyértelműség követelménye szerint a népszavazásra feltett kérdésnek egyértelműen
eldönthetőnek kell lennie, arra a választópolgárnak „igen”-nel vagy „nem”-mel kell tudnia válaszolni. Ebből
következően a túl bonyolult, érthetetlen, értelmezhetetlen, félreérthető vagy félrevezető kérdés nem tekinthető
egyértelműnek. Az eredményes ügydöntő népszavazással hozott döntés az Országgyűlés hatáskörének – az
Alkotmányban szabályozott – korlátozása: az Országgyűlés köteles az eredményes ügydöntő népszavazásból
következő döntéseket meghozni. Ezért a kérdés egyértelműségének megállapításakor vizsgálni kell azt is, hogy a
népszavazás eredménye alapján az Országgyűlés el tudja-e dönteni, hogy terheli-e jogalkotási kötelezettség, ha igen
milyen jogalkotásra köteles (jogalkotói egyértelműség). [51/2001. (XI. 29.) AB határozat, ABH 2001, 392, 396.; 25/2004.
(VII. 7.) AB határozat, ABH 2004, 381, 386.; 24/2006. (VI. 15.) AB határozat, ABH 2006, 358, 360-361.; 84/2008. (VI. 13.) AB
határozat, ABH 2008, 695, 703.] A Módtv. olyan új tényállással egészítette ki a Btk. szövegét, amelynek következtében – az új szabályozás tükrében –
a népszavazásra feltenni kívánt kérdés már nem felel meg sem a választópolgári egyértelműség, sem a jogalkotói
egyértelműség követelményének. A népszavazás alkalmával a választópolgárok nem tudnák megítélni, hogy milyen tartalmú jogalkotást támogatnának
szavazataikkal, valamint az Országgyűlés számára sem lenne világos, hogy a népszavazás eredménye alapján lenne-e
jogalkotási kötelezettsége. Az Alkotmánybíróság a 130/2008. (XI. 3.) AB határozatában kifejtette, hogy a népszavazásnak az Alkotmány 2. §
(2) bekezdésében megfogalmazott alkotmányos rendeltetéséből és a népszavazásnak az Alkotmány 2. §
(2) bekezdéséből a 2/1993. (I. 22.) AB határozatban (ABH 1993, 33, 37.) levezetett kivételes és komplementer jellegéből
következően a törvényhozást igénylő társadalmi kérdések eldöntése alapvetően a képviselet, az Országgyűlés
hatásköre. Az ügydöntő népszavazás elsődleges célja az, hogy döntési, törvényhozási – valamely tárgyban törvény
megalkotására, vagy törvény hatályon kívül helyezésére irányuló – kötelezettséget határozzon meg az Országgyűlés
számára. (ABH 2008, 1052, 1064–1065.) A népszavazás kivételes, komplementer jellegéből következően,
a rendeltetését betölti akkor is, ha az Országgyűlés – a népszavazási kezdeményezésben megnyilvánuló
választópolgári akaratot figyelembe véve, azzal lényegében megegyezően – törvényt alkot a népszavazás tárgyát
képező kérdésben, ha a népszavazásnak az Országgyűlés döntését befolyásoló funkciója a népszavazás lebonyolítását
megelőzően teljesül. A népszavazásra bocsátani kívánt kérdés arra irányul, hogy a törvényhozó büntetni rendelje „aki nagy nyilvánosság
előtt a nácizmus és/vagy kommunizmus áldozatának méltóságát azáltal sérti, hogy a náci és/vagy kommunista
diktatúrák által elkövetett bűncselekmények tényét tagadja, kétségbe vonja, vagy jelentéktelen színben tünteti fel”.
Az Országgyűlés a Módtv. elfogadásával a kezdeményezésben foglaltaknak megfelelő törvényt alkotott azzal, hogy
büntetni rendelte a nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bűneinek nyilvános tagadását. Ennek
következtében a kérdés a továbbiakban nem értelmezhető, nem állapítható meg egyértelműen milyen további
jogalkotásra irányul. Az Alkotmánybíróság 82/2009. (VII. 15.) AB határozatában [ABH 2009, 779, 788, 789.] kimondta,
hogy „a népszavazás rendeltetésével összeegyeztethetetlen, és a választópolgárokat az Alkotmány 70. § (1) bekezdése
alapján megillető népszavazáshoz való jogot is sértené olyan kérdés népszavazásra bocsátása, amely az
egyértelműség hiánya miatt, sem a választói akarat kifejezésére, sem az Országgyűlést terhelő jogalkotási
kötelezettség tartalmának megítélésére nem alkalmas”. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Módtv. elfogadása olyan jelentős változásnak
tekinthető, amely érdemben befolyásolja a kérdés népszavazásra bocsáthatóságát.
Ezért az Alkotmánybíróság jelen határozatában foglalt indokolása szerint megállapította, hogy az aláírásgyűjtő íven
szereplő kérdés immár nem felel meg sem választópolgári, sem pedig a jogalkotói egyértelműség követelményének.
A fentiek szerint az Alkotmánybíróság az OVB 254/2010. (III. 31.) határozatának rendelkező részét helybenhagyta, az
Alkotmánybíróság jelen határozatában kifejtett indokolással. Az Alkotmánybíróság a határozat közzétételét az OVB határozatnak a Magyar Közlönyben való megjelenésére
tekintettel rendelte el. Budapest, 2011. november 15. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


text:
2043/2017. (XII. 27.) Korm. határozata a központi költségvetés költségvetési bevételeinek és költségvetési kiadásainak, valamint költségvetési egyenlegének és az államadósságnak a 2018–2020. évekre tervezett összegéről.
A Kormány az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény 29. § (1) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva
a  központi költségvetés – a  központi költségvetésről szóló törvényben megállapított fejezetek szerinti bontású –
bevételeinek és kiadásainak, valamint költségvetési egyenlegének és az  államadósságnak a  2018–2020. évekre
tervezett összegét az 1. melléklet szerint állapítja meg
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1/2013. (I. 29.) OVB határozata.  Az Országos Választási Bizottság – 2013. január 23-án megtartott ülésén – a választási eljárásról szóló 1997. C. törvény (a továbbiakban: Ve.) 131/A. § b) pontjában foglalt hatáskörében eljárva F. T.-né magánszemély (továbbiakban: beadványozó) által benyújtott országos népi kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
határozatot: Az Országos Választási Bizottság az aláírásgyűjtő ív mintapéldányát hitelesíti.
A határozat ellen – a Magyar Közlönyben való közzétételét követő 15 napon belül – a Kúriához címzett kifogást lehet
benyújtani az Országos Választási Bizottságnál (1051 Budapest, Arany J. u. 25.; levélcím: 1357 Budapest, Pf. 2;
fax: 06-1-7950-143). A bírósági eljárásban az ügyvédi képviselet kötelező. A jogi szakvizsgával rendelkező személy saját
ügyében ügyvédi képviselet nélkül is eljárhat. A bírósági eljárás nem tárgyi illetékmentes. Az illeték mértéke 15 000 Ft.
Faxon benyújtott beadványon az illeték nem róható le.
Indokolás I. A beadványozó 2012. december 27-én aláírásgyűjtő ív mintapéldányát nyújtotta be az Országos Választási
Bizottsághoz az országos népszavazásról és népi kezdeményezésről szóló 1998. évi III. törvény (a továbbiakban: Nsztv.)
2. §-a szerinti hitelesítés céljából. Az aláírásgyűjtő íven a következő szerepelt:
„A T. Országgyűlés mihamarabb tárgyaljon és döntsön a hazai Közösségi Köldökzsinórvér Bank létrehozásának
tárgyában!”
Az Országos Választási Bizottság megállapítja, hogy az aláírásgyűjtő ív a törvényben meghatározott formai, valamint
a népi kezdeményezésre vonatkozó tartalmi követelményeknek eleget tesz, ezért a hitelesítésének akadálya nincs.
II. A határozat az Nsztv. 2. §-án, a Ve. 117. § (1) bekezdésén, 131. §-án, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ve. 130. §
(1) bekezdésén, az illetékekről szóló tájékoztatás az 1990. évi XCIII. törvény 37. § (1) bekezdésén, 39. § (3) bekezdés
d) pontján, 42. § (1) bekezdés g) pontján alapul.
Dr. Bordás Vilmos s. k.,
az Országos Választási Bizottság elnöke


text:
118/2012. (IX. 21.) ME határozata kormánymegbízott kinevezéséről.
A fővárosi és megyei kormányhivatalokról, valamint a fővárosi és megyei kormányhivatalok kialakításával és a területi integrációval
összefüggő törvénymódosításokról szóló 2010. évi CXXVI. törvény 10. § (2) bekezdésében foglalt jogkörömben, a közigazgatási
és igazságügyi miniszter javaslatára dr. Kállai Máriát a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Kormányhivatalt vezető kormánymegbízottá
– 2012. október 1-jei hatállyal – kinevezem. Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
123/2011. (VI. 21.) KE határozata dandártábornok szolgálati viszonyának megszüntetéséről és szolgálati nyugállományba helyezéséről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés i) pontjában biztosított jogkörömben, a honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló
2004. évi CV. törvény 49. § (2) bekezdésének b) pontja alapján, a honvédelmi miniszter előterjesztésére Juhász György
dandártábornok szolgálati viszonyát 2011. június 10-én megszüntetem és őt 2011. június 11-ei hatállyal szolgálati nyugállományba
helyezem.
Budapest, 2011. május 11. Schmitt Pál s. k.,
köztársasági elnök


text:
1016/2004. (III. 8.) Korm. határozata az Alberto Giacometti életmű-kiállítás bemutatásához kapcsolódó kormányzati kezességvállalásról.
A Kormány 1. az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény 33. §-ának (1) bekezdése és a 42. §-ának (1) bekezdése,
valamint a Magyar Köztársaság 2004. évi költségvetéséről
szóló 2003. évi CXVI. törvény 37. §-ának (1) bekezdése
alapján 18 000,0 millió HUF (109.079.058 CHF) összeghatárig egyedi, készfizető kezességet vállal az Alberto
Giacometti életmű-kiállítás Szépművészeti Múzeumban
történő bemutatásához, 2004. február 26. és 2004. június
30. közötti időtartamra, a Szépművészeti Múzeum által
kötött kölcsönszerződésekben foglaltaknak megfelelően a
kiállításra külföldről kölcsönzött műtárgyakban esetlegesen bekövetkezett, biztosítási szerződéssel nem fedezett
károk megtérítésére;
2. a kiállítás megrendezéséhez fűződő nemzeti érdekre
tekintettel kezességvállalási díjat nem állapít meg.
Dr. Medgyessy Péter s. k.,
miniszterelnök


text:
1211/2017. (IV. 10.) Korm. határozata a VP1-1.2.2-16-1819248382 azonosító számú („VP1-1.2.2-16 Tájékoztatási szolgáltatás” című) egymilliárd forintot meghaladó támogatási igényű projektjavaslat támogatásához való hozzájárulásról.
A Kormány
 1. hozzájárul a  VP1-1.2.2-16-1819248382 azonosító számú, „VP1-1.2.2-16 Tájékoztatási szolgáltatás” című egymilliárd
forintot meghaladó támogatási igényű projektjavaslat (a továbbiakban: projektjavaslat) támogatásához
az 1. melléklet szerint,
2. hozzájárul a projektjavaslat támogatási szerződésének megkötéséhez.
Felelős: Miniszterelnökséget vezető miniszter
Határidő: azonnal
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök