text:
3/2004. (II. 17.) AB határozata.  A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! Az Alkotmánybíróság a legfőbb ügyésznek az Alkotmány értelmezése tárgyában előterjesztett indítványa alapján meghozta a következő
határozatot: Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 27. §-ának értelmezése alapján a legfőbb ügyész interpellálhatóságával
kapcsolatban az alábbiakat állapítja meg:
1. Az Alkotmány 27. §-a alapján a legfőbb ügyészhez
intézett interpelláció minden, a legfőbb ügyész feladatkörébe tartozó ügyre irányulhat, így a jogalkalmazás körében,
egyedi ügyben meghozott döntésre, illetve foganatosított
intézkedésre is.
A legfőbb ügyész a feladatkörében hozzá intézett interpellációra köteles választ adni, válaszának azonban az Alkotmányból és mindenekelőtt az abban foglalt feladatköréből levezethető, tartalmi korlátai vannak.
A legfőbb ügyész az interpellációra adott válaszában köteles tiszteletben tartani az Alkotmány rendelkezéseit, így különösen az Alkotmányban és ennek alapján más törvényekben biztosított alapjogokat. A válaszadás nem veszélyeztetheti továbbá az ügyészség, mint önálló alkotmányos szerv
Alkotmányban meghatározott feladatainak teljesítését.
A jogalkalmazás körébe tartozó, egyedi ügyben meghozott döntésre, illetve foganatosított intézkedésre irányuló
interpellációra is csak a fenti keretek között válaszolhat a
legfőbb ügyész.
Az interpellációra adott válasz tartalmi korlátai figyelembe veendők a legfőbb ügyésznek mind az interpellációra adott válasza, mind a legfőbb ügyész bizottsági meghallgatása során.
2. A legfőbb ügyész, akit megbízatására az Országgyűlés
választ meg, feladatainak ellátása során hozott egyedi döntéséért nem tartozik politikai felelősséggel az Országgyűlésnek. Ennek megfelelően a hozzá intézett interpellációra
adott válaszának el nem fogadása nem érinti közjogi hely
zetét. A legfőbb ügyész alkotmányos helyzetéből és az
interpelláció funkciójából következően az interpellációra
adott válaszának el nem fogadása esetén nem vonható
felelősségre.
3. A legfőbb ügyész és az ügyészség nincs alárendelve az
Országgyűlésnek. A legfőbb ügyész ezért sem közvetlenül,
sem közvetve nem utasítható valamely meghatározott tartalmú, egyedi döntés meghozatalára vagy megváltoztatására.
4. A legfőbb ügyész politikai felelősségének a hiánya
nem érinti az Országgyűlés irányában fennálló közjogi,
alkotmányjogi felelősségét, amely magában foglalja: az Alkotmány 51. §-ában foglalt kötelezettségeinek és feladatainak a teljesítését, az általános beszámolási kötelezettségét,
az Országgyűlés bizottságai előtti meghallgatáson való
megjelenési, valamint a bizottság előtti válaszadási kötelezettségét, továbbá azt az alkotmányos kötelezettségét is,
hogy a hozzá intézett interpellációkra és kérdésekre köteles választ adni. Az interpelláció és kérdés kapcsán — az
1. pontban megfogalmazott korlátok között — kizárólag
magyarázatadásra és felvilágosításra köteles.
Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
INDOKOLÁS I. A legfőbb ügyész indítványában — az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban:
Abtv.) 1. § g) pontjára, valamint 21. § (6) bekezdésének
f) pontjára hivatkozva — az Alkotmány 27. §-ának az értelmezését kérte az Alkotmány 51. § és 52. § (2) bekezdésére tekintettel. A legfőbb ügyész a következő két kérdésben kérte az Alkotmánybíróság állásfoglalását:
,,1. Az országgyűlési képviselők által a legfőbb ügyészhez intézett interpelláció vonatkozhat-e az ügyész által a
jogalkalmazás körében, konkrét ügyben meghozott döntésre, illetve foganatosított intézkedésre?
2. Az interpelláció, az interpellációra adott válasz elutasítása vagy az Országgyűlésnek az interpelláció tárgyában kialakított egyéb állásfoglalása tartalmazhat-e a jogalkalmazás körébe tartozó közvetlen vagy közvetett utasítást
a legfőbb ügyész számára?’’
Álláspontja szerint az értelmezés azért szükséges, mert
bár az interpelláció lehetséges címzettjeinek (a Kormány
és tagjai, valamint a legfőbb ügyész) jogállását és feladatait
az Alkotmány különbözően határozza meg, ennek (és az
országgyűlési képviselőkhöz való eltérő természetű viszonyuk) ellenére interpellálhatóságukra az Alkotmány [és a
Magyar Köztársaság Országgyűlésének Házszabályáról
szóló 46/1994. (IX. 30.) OGY határozat, a továbbiakban:
Házszabály] azonos rendelkezéseket tartalmaz. Az értel
mezést az teszi időszerűvé, hogy az ,,elmúlt időszakban
több esetben intéztek a legfőbb ügyészhez interpellációt
konkrét ügyben, amelyekben az interpelláló képviselő
büntető-, illetve polgári anyagi vagy eljárási jogszabályok
meghatározott módon történt alkalmazására kért magyarázatot. Az el nem fogadott interpellációk bizottsági tárgyalása során utalás történt arra, hogy az ügyben eljáró
ügyésznek másként kellett volna döntenie. A Házszabálynak a legfőbb ügyészhez intézett interpellációkra is
irányadó szabályai szerint nem kizárt, hogy az Országgyűlés illetékes bizottsága eljárása során a konkrét ügyekre
irányadó intézkedési tervet dolgoz ki.’’ A legfőbb ügyész
álláspontja szerint kizárólag az Alkotmány értelmezése
útján eldönthető, hogy ,,a legfőbb ügyész Országgyűléssel
szembeni felelősségéből, illetve az Alkotmánynak az interpellálhatókra vonatkozó általános rendelkezéséből következik-e a legfőbb ügyész interpellálhatósága konkrét ügyben, a jogalkalmazás körében meghozott döntésre, illetve
foganatosított intézkedésekre vonatkozóan. Hasonlóképpen kizárólag az Alkotmány értelmezése alapján dönthető
el az is, hogy a nem feltétlenül konkrét ügyben, hanem akár
általános jelleggel megfogalmazott interpelláció, az interpellációra adott válasz elutasítása vagy az Országgyűlésnek az
interpelláció tárgyában kialakított egyéb állásfoglalása tartalmazhat-e általában vagy konkrét ügyre vonatkozóan, a jogalkalmazás körébe tartozó közvetlen vagy közvetett utasítást a
legfőbb ügyész számára. (...) [A]z Országgyűlés kötelezheti-e
a legfőbb ügyészt arra, hogy konkrét ügyben meghatározott
intézkedést tegyen függetlenül a saját, illetve az eljáró ügyész
jogalkalmazói meggyőződésétől.’’
II. 1. Az Alkotmánynak az indítvánnyal érintett rendelkezései:
,,27. § Az Országgyűlés tagjai az állampolgári, valamint
a nemzeti és etnikai kisebbségi jogok országgyűlési biztosaihoz, az Állami Számvevőszék elnökéhez és a Magyar
Nemzeti Bank elnökéhez kérdést, a Kormányhoz, a Kormány bármely tagjához és a legfőbb ügyészhez interpellációt és kérdést intézhetnek a feladatkörükbe tartozó minden ügyben.’’
,,51. § (1) A Magyar Köztársaság legfőbb ügyésze és az
ügyészség gondoskodik a természetes személyek, a jogi személyek és a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetek
jogainak a védelméről, valamint az alkotmányos rendet, az
ország biztonságát és függetlenségét sértő vagy veszélyeztető
minden cselekmény következetes üldözéséről.
(2) Az ügyészség törvényben meghatározott jogokat
gyakorol a nyomozással összefüggésben, képviseli a vádat
a bírósági eljárásban, továbbá felügyeletet gyakorol a büntetés-végrehajtás törvényessége felett.
(3) Az ügyészség közreműködik annak biztosításában,
hogy mindenki megtartsa a törvényeket. Törvénysértés
esetén — törvényben meghatározott esetekben és módon — fellép a törvényesség védelmében.’’
,,52. § (2) A legfőbb ügyész az Országgyűlésnek felelős,
és működéséről köteles beszámolni.’’
,,53. § (3) Az ügyészi szervezetet a legfőbb ügyész vezeti
és irányítja.’’
2. Az Abtv. érintett rendelkezései:
,,1. § Az Alkotmánybíróság hatáskörébe tartozik:
(...)
g) az Alkotmány rendelkezéseinek értelmezése;’’
,,21. § (6) Az 1. § g) pontja szerinti eljárást indítványoz
hatják:
(...)
f) a legfőbb ügyész.’’ III. Az indítvány kapcsán az Alkotmánybíróság az Abtv. 1. §
g) pontjában meghatározott hatáskörében járt el. Az Abtv.
1. § g) pontja értelmében az Alkotmánybíróság hatáskörébe tartozik az Alkotmány rendelkezéseinek értelmezése.
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint [először: 31/1990. (XII. 18.) AB határozat, ABH 1990, 136,
137—138.; legutóbb: 42/2000. (XI. 8.) AB határozat, ABH
2000, 329, 331—332.] az Abtv. 1. § g) pontjában szabályozott, elvont alkotmányértelmezésre vonatkozó indítvány
esetében az alábbi követelményeket kell figyelembe venni:
az indítványnak az Abtv. 21. § (6) bekezdésében meghatározott szervtől vagy személytől kell származnia; nem általánosságban, hanem valamely konkrét alkotmányjogi
probléma aspektusából kell kezdeményeznie az eljárást; az
Alkotmány, ugyancsak konkrétan megjelölt rendelkezésének értelmezését kell kérnie. Végül az adott alkotmányossági problémának közvetlenül — más jogszabály közbejötte nélkül — levezethetőnek kell lennie az Alkotmányból.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítvány
ezeknek a feltételeknek megfelel.
IV. 1. Az Alkotmánybíróság először az interpelláció, mint
jogintézmény nemzetközi, illetve magyar szabályozását, sajátosságait, történetét tekintette át.
1.1. Az interpelláció, kérdés (azonnali kérdés) a parlamenteknek a (végrehajtó hatalmat) ellenőrző funkciójához kötődik, lehetőséget adva arra, hogy az országgyűlési
képviselő valamely kérdésről a parlament teljes nyilvánossága előtt kapjon információt, illetve magyarázatot. A kérdés (azonnali kérdés) célja az információszerzés (felvilágosítás kérése), míg az interpelláció célja magyarázat kérése
valamely, az interpellált feladatkörébe tartozó ügyben.
Mind a kérdés, mind az interpelláció eszköz ugyanakkor
arra is, hogy az abban felvetett kérdés, probléma szélesebb
nyilvánosság előtt ismertté válhasson, illetve e kérdésben
politikai vita folyhasson.
1.2. A kérdés és az interpelláció nemcsak céljában, hanem következményeiben is eltér egymástól. Míg az interpelláció esetében valódi politikai vita alakulhat ki, addig a
kérdés esetében igazi vita közvetlenül nem folyik (a kérdésre adott választ követően a képviselőnek nincs viszontválaszra joga, és a válasz elfogadásáról sem születik döntés). Az interpellációra szigorúbb szabályok vonatkoznak,
mint a kérdésre: a válasz elhangzása után a képviselőt
általában megilleti a viszontválasz joga, és nyilatkozhat
arról is, hogy a választ elfogadja-e vagy sem. Amennyiben
a képviselő nem fogadja el a választ, a parlament dönthet
annak elfogadásáról. Ha a parlament sem fogadja el, ennek
további következményei lehetnek: az interpelláltnak meghatározott időn belül újabb választ kell készítenie, vagy az
interpellált felé ajánlást fogalmaz meg a parlament, vagy a
probléma további tárgyalását (jelentéstételi kötelezettséggel) valamely bizottságnak adja át stb.
Az interpelláció el nem fogadásának következménye
lehet még (bár ez napjainkban elég ritka, de lásd pl. a belga
szabályozást) a bizalom megvonása az interpellált kormánytagtól, vagy a Kormánytól magától.
1.3. Az interpellálhatók körének szabályozása is változatosságot mutat, mivel azonban ez az eszköz alapvetően a
végrehajtó hatalom ellenőrzését szolgálja, minden olyan parlamentben, ahol ismert az interpelláció intézménye, a Kormányhoz, illetve annak tagjához benyújtható interpelláció.
Ezen túlmenően az interpellálhatóak körét nagyon sokszínűen határozzák meg az egyes Alkotmányok, illetve Házszabályok — így a Magyar Köztársaság Alkotmánya is —; e körbe
tartozhat pl. a számvevőszék elnöke, a nemzeti bank elnöke
vagy a fegyveres erők parancsnoka (Észtország).
1.4. Az 1949. augusztus 20-án kihirdetett Alkotmány
(a továbbiakban: Alk1.) szövege nem tartalmazta az interpelláció intézményét, a parlamenti ellenőrzés másik eszközét, a kérdést azonban igen. A 27. § (3) bekezdése szerint
kérdést a minisztertanácshoz, annak elnökéhez vagy bármely tagjához lehetett a feladatkörükbe tartozó minden
ügyben intézni; a kérdésre a megkérdezettek az Országgyűlésen voltak kötelesek felvilágosítást adni.
Az 1972. április 26-án kihirdetett és hatályba lépett, az
1949. évi XX. törvény módosításáról és a Magyar Népköztársaság Alkotmányának egységes szövegéről szóló 1972. évi
I. törvény (a továbbiakban: Alkmód1.) úgy módosította az
Alkotmányt, hogy kibővítette azoknak a körét, akikhez kérdés intézhető. A 27. § szerint kérdést a Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsához, a Minisztertanácshoz, vagy annak
bármelyik tagjához, az államtitkárokhoz, a Legfelsőbb Bíróság elnökéhez, a legfőbb ügyészhez lehetett a feladatkörükbe
tartozó minden ügyben intézni; akihez a kérdést intézték,
köteles volt az Országgyűlésen választ adni.
Az Alkotmánynak az 1989. évi XXXI. törvénnyel
(a továbbiakban: Alkmód2.) történt módosítása vezette
be ismét a korábban, az Alk1. hatálybalépéséig létező interpelláció intézményét (hatályba lépett 1989. október
23-án); egyúttal változtatott azoknak a körén is, akikhez
kérdést lehet intézni. Az Alkotmány akkori 27. §-a szerint
— a feladatkörükbe tartozó minden ügyben — kérdés volt
intézhető a köztársasági elnökhöz, az állampolgári jogok
országgyűlési biztosához, az Állami Számvevőszék elnökéhez és a Magyar Nemzeti Bank elnökéhez; kérdés és interpelláció pedig a Minisztertanácshoz, a Minisztertanács
bármely tagjához és a legfőbb ügyészhez. Az 1990. évi XL.
törvény módosította ismét az Alkotmány 27. §-át, s ez állapította meg annak jelenleg is hatályos szövegét; a módosítást követően a köztársasági elnökhöz már nem intézhető
kérdés, viszont kérdezhetővé vált a nemzeti és etnikai kisebbségi jogok országgyűlési biztosa.
2. Az Alkotmánybíróság ezt követően a legfőbb ügyész
alkotmányos, közjogi helyzetét, jogállását, illetve annak
változásait érintő kérdéseket tekintette át röviden, különös tekintettel arra a speciális kontinuitásra, mely alapján
a legfőbb ügyésznek az Országgyűlés felé fennálló felelősségét megállapító alkotmányi rendelkezés szövege 1949.
augusztus 20-a óta gyakorlatilag változatlan maradt, míg a
felelősség tartalma időközben átalakult.
2.1. Az Alk1. 42—44. §-ai tartalmazták az ügyészségre
vonatkozó fejezetet. A 43. § (1) bekezdése alapján a legfőbb
ügyészt az Országgyűlés választotta hatévi időtartamra, és az
Országgyűlés a legfőbb ügyészt vissza is hívhatta. A 43. §
(2) bekezdése a hatályos szabályozással szinte szó szerint
megegyezően mondta ki, hogy a legfőbb ügyész az Országgyűlésnek felelős és működéséről beszámolni köteles.
Az Alkmód1. alapján az Alkotmány ügyészségre vonatkozó fejezetét már az 51—53. §-ok tartalmazták; lényeges
változás, hogy az Országgyűlés négyéves időtartamra választotta a legfőbb ügyészt.
Az 1975. évi I. törvény 1. § (4) bekezdése úgy módosította a legfőbb ügyész választására vonatkozó alkotmányi szabályt, hogy őt az Országgyűlés az első ülésén a következő
Országgyűlés első üléséig terjedő időszakra választja meg.
Az Alkmód2.-vel módosított Alkotmány kimondja,
hogy a legfőbb ügyészt a köztársasági elnök javaslatára az
Országgyűlés választja, nem rendelkezik azonban a megbízatás időtartamáról, e kérdést törvény rendezi.
2.2. Az 1989-es alkotmányozási folyamat során az alábbi kompromisszum alakult ki az ügyészség, illetve a legfőbb
ügyész jogállásával kapcsolatban: 1. a legfőbb ügyészt az
Országgyűlés választja; 2. megbízatási ideje hat év, amely
eltér az őt megválasztó Országgyűlés megbízatási idejétől;
3. nem visszahívható; 4. sem a legfőbb ügyész, sem az
ügyészség nincs alárendelve sem az igazságügy-miniszternek, sem a Kormánynak, viszont 5. a legfőbb ügyész interpellálhatóvá vált (így adott ügyekben magyarázatot kérhet
tőle az Országgyűlés bármely tagja) és 6. megmaradt az
Alkotmánynak az a rendelkezése, mely a legfőbb ügyésznek az Országgyűlés felé fennálló felelősségét általánosságban kimondja; 7. az ügyészség független, igazságszolgáltatási funkciót ellátó szervezet, amely csak a törvényeknek
és jogszabályoknak van alárendelve; 8. a legfőbb ügyész és
az ügyészek nem lehetnek pártnak tagjai és politikai tevékenységet nem folytathatnak; ez a politikai összeférhetetlenség az ügyészek szakmai önállóságának és függetlenségének a garanciája.
Az Alkmód2. hatálybalépésével a legfőbb ügyész interpellálhatóvá vált, a megbízatásának időtartamára, valamint a visszahívhatóságára vonatkozó szabályok viszont
kikerültek az Alkotmányból. Ezzel egy időben azonban
nem módosult a Magyar Köztársaság ügyészségéről szóló
1972. évi V. törvény (akkor még Magyar Népköztársaság
ügyészségéről szóló törvény, a továbbiakban: Ütv.) szövege, amely a legfőbb ügyész megbízatásának időtartamáról,
illetve visszahívhatóságának kérdéséről az Alkmód2. előtti
alkotmányszöveggel megegyezően rendelkezett.
A legfőbb ügyész interpellálhatóságát bevezető
Alkmód2. elfogadásakor, és azt követően az Ütv. módosításáig az Országgyűlésnek lehetősége volt arra, hogy
— hasonlóan a Minisztertanács elnökével, illetve tagjával
szembeni bizalmatlansági indítványhoz — az Ütv. 20. §-a
alapján a legfőbb ügyésztől is megvonja bizalmát. E rendelkezés alapján a legfőbb ügyész tehát kifejezetten politikai
felelősséggel tartozott az Országgyűlésnek. Az akkori legfőbb ügyész megbízatásának megszűnésére azonban nem
az Ütv. 20. §-a alapján került sor, hanem az Országgyűlés
— a 26/1990. (III. 13.) OGY határozatában — saját kérésre, felmentéssel szüntette meg a legfőbb ügyész megbízatását. Az Alkotmány 19. § (3) bekezdésének k) pontja rendelkezik arról, hogy a legfőbb ügyészt az Országgyűlés
választja meg, és az Országgyűlés — tekintettel arra, hogy
a legfőbb ügyész megbízatása megszűnésének eseteit ekkor
jogszabály még nem rendezte — e jogköréből adódóan
mentette fel őt.
A legfőbb ügyész közjogi helyzetét az Ütv.-t koncepcionálisan módosító 1989. évi XLVI. törvény (a továbbiakban: Ütv. módosítás) szabályozta újra a hatályos Alkotmánynak megfelelően: megbízatásának időtartamát hat
évben jelölte meg, és megszűnt a visszahívhatósága. A
törvényalkotó indokolásában hangsúlyozta, hogy a legfőbb
ügyésznek a parlamenti ciklusnál hosszabb időre szóló
megbízatása a törvényesség folyamatos biztosításának
egyik lényeges feltétele lehet. E rendelkezés azonban csak
az első szabadon választott Országgyűlés alakuló ülésének
napján, 1990. május 2-án lépett hatályba, lehetőséget adva
arra, hogy olyan személy kerüljön legfőbb ügyészként megválasztásra, aki a demokratikusan megválasztott parlament bizalmát élvezi.
Az Ütv. módosítás állapította meg — 1989. december
27-ével — a részben jelenleg is hatályos, Ütv. 20. § (5) bekezdését, amely kimondja, hogy az ügyészség független, és
csak a törvénynek, a jogszabálynak van alárendelve, megismétli továbbá a párttagság, politikai tevékenység Alkot
mányban korábban már lefektetett tilalmát, a legfontosabb
összeférhetetlenségi szabályokat.
Az ügyészségi szolgálati viszonyról és az ügyészségi adatkezelésről szóló 1994. évi LXXX. törvény (a továbbiakban:
Üsz.) hatályon kívül helyezte az Ütv.-nek az ügyészek kinevezésére, a legfőbb ügyész megválasztására, megbízatásának időtartamára, illetve jogállására vonatkozó részeit
(ez utóbbi csak az Alkotmány szövegének a megismétlése
volt). Az ügyészek kinevezésére, a legfőbb ügyész megválasztására, megbízatásának időtartamára vonatkozó szabályokat — a legfőbb ügyészi megbízatás megszűnésének az
eseteivel együtt — jelenleg az Üsz. tartalmazza. Tovább
erősítette az ügyészségi szervezet függetlenségét, hogy az
Üsz. hatálybalépésével a katonai ügyészek kinevezésére a
legfőbb ügyész önállóan, és nem csak a honvédelmi, illetve
a belügyminiszterrel egyetértésben jogosult.
3. Az Alkotmánybíróság ezek után az egyes, az Országgyűlés által választott közjogi méltóságok — széles értelemben vett — felelősségére vonatkozó kérdéseket tekintette át. Az Alkotmánybíróság vizsgálata során abból indult ki, hogy külön kell választani egyrészt a közszereplő
Országgyűlés felé fennálló, ún. politikai, valamint az egyéb
(pl. büntetőjogi, fegyelmi, kártérítési) felelősségre vonásának formáit.
3.1. Önmagában az a tény, hogy valamely közjogi pozícióba az Országgyűlés választ meg valakit, nem jelenti
automatikusan azt, hogy a közjogi tisztséget betöltő személy az alkotmányjogi értelemben vett politikai felelősséggel tartozik az Országgyűlésnek.
Vannak olyan közszereplők, akiknek, illetve szervezetek, amelyek vezetőjének — bár az Országgyűlés választja
meg őket — még beszámolási kötelezettségük sincs az
Országgyűlés felé (ilyen pl. a köztársasági elnök vagy a
Legfelsőbb Bíróság elnöke). Mások (pl. az Országos Rádió- és Televízió Testület elnöke, stb.) évente kötelesek
beszámolni az általuk irányított szervezet tevékenységéről,
e beszámolójuk elfogadásáról az Országgyűlés dönt, ám az
el nem fogadásnak nincs semmilyen következménye. A
harmadik csoportba azok a vezetők tartoznak, akiket beszámolási kötelezettség terhel az Országgyűlés felé, és a
képviselők kérdést intézhetnek hozzájuk (pl. az állampolgári jogok országgyűlési biztosa). A legfőbb ügyész egy
negyedik típusba sorolható abból a szempontból, hogy
beszámolási kötelezettség terheli, kérdés és interpelláció
intézhető hozzá, ám alkotmányjogi értelemben vett politikai felelősség nem terheli az Országgyűlés felé. Végül az
ötödik csoportot a Kormány és annak tagjai alkotják, akik
kötelesek rendszeresen beszámolni az Országgyűlésnek,
hozzájuk mind kérdés, mind interpelláció intézhető, és a
politikai bizalom megrendülése esetén — egy önálló alkotmányos intézményt igénybe véve, bizalmatlansági indítvány benyújtásával — lehetőség van a miniszterelnök (és
vele együtt az egész Kormány) megbízatásának visszavonására.
3.2. Az Országgyűlés irányában fennálló beszámolási
kötelezettség önmagában még nem jelenti a kötelezett
személy, és rajta keresztül az általa vezetett szervezet (így
pl. a legfőbb ügyész és az ügyészség) függetlenségének a
korlátozását. A beszámolási kötelezettség csupán az általános ellenőrzésnek, az adott szerv tevékenységéről való
információszerzésnek az eszköze. Ilyen beszámolási kötelezettséget ír elő az Alkotmány az országgyűlési biztosok
[32/B. § (6) bekezdés], a Magyar Nemzeti Bank elnöke
[32/D. § (3) bekezdés] és természetesen a Kormány és
annak tagjai részére [39. § (1) és (2) bekezdése]. Ezenkívül
számos törvény állapít meg beszámolási kötelezettséget az
Országgyűlés vagy annak valamely bizottsága felé, így pl.
évente beszámolásra köteles az Országgyűlésnek az Országos Rádió- és Televízió Testület elnöke, a Magyar Távirati
Iroda elnöke, az Országos Atomenergia Hivatal főigazgatója, a Gazdasági Versenyhivatal elnöke.
Hasonló kötelezettséget állapít meg az Alkotmány
32/C. § (2) bekezdése az Állami Számvevőszék részére: az
általa végzett ellenőrzésekről jelentésben kell tájékoztatnia az Országgyűlést, mely jelentés Országgyűlés elé terjesztéséről az Állami Számvevőszék elnöke gondoskodik.
Bár az Állami Számvevőszék az Országgyűlésnek alárendelt szervezet, és meghatározott vizsgálat lefolytatására is
utasítható, ám a vizsgálat lefolytatása során csak a törvényeknek van alárendelve, nem utasítható meghatározott
döntések meghozatalára vagy megváltoztatására.
3.3. A szélesebb értelemben vett felelősség tartalmát,
kereteit, megállapításának eljárását és szankcióit csak kevés esetben határozza meg maga az Alkotmány. Részletes
szabályozást csupán a köztársasági elnök felelősségre vonásának eljárásáról tartalmaz: az Alkotmány 31/A. §-a egyrészről biztosítja az államfő személyének sérthetetlenségét, másrészről viszont az országgyűlési képviselők egyötödének lehetőséget ad arra, hogy az Alkotmányt vagy más
törvényt megsértő köztársasági elnökkel szemben felelősségre vonási eljárást kezdeményezzen.
3.4. A miniszterelnök — és hozzá kapcsolódóan az
egyes miniszterek — esetében viszont politikai felelősség
megállapítását teszi lehetővé az Alkotmány 39/A. §-a. Ez
esetben az Alkotmány a miniszterelnök és a Kormány
tisztán politikai felelősségéről rendelkezik; az egyéb felelősségi szabályokat (pl. kártérítési felelősség) a Kormány
tagjainak a jogállásáról szóló törvény, illetve — az általános szabályok szerint — egyéb törvények állapítják meg.
3.5. A legfőbb ügyész parlamenti felelősségéről szűkszavúan rendelkezik az Alkotmány: ,,A legfőbb ügyész az
Országgyűlésnek felelős, és működéséről köteles beszámolni.’’ [52. § (2) bekezdés] Ez az alkotmányos rendelkezés hozza létre a legfőbb ügyész és az Országgyűlés között
fennálló speciális alkotmányjogi kapcsolatot, felelősségi
rendszert, melynek tartalmát is az Alkotmány adja meg: a
legfőbb ügyész köteles az Országgyűlésnek a tevékenységéről beszámolni, és köteles az országgyűlési képviselők által
felvetett interpellációkra, kérdésekre, azonnali kérdésekre
választ adni. Ennek érdekében meg kell, hogy jelenjen az
Országgyűlés, illetve annak bizottságai ülésén.
3.5.1. Az Alkotmány idevágó rendelkezéseinek történeti változása alapján egyértelműen megállapítható, hogy
az alkotmányozó hatalom amellett döntött, hogy a legfőbb
ügyésznek az Országgyűlés felé fennálló felelősségét az
Alkotmány 51. §-ában, és ennek alapján az Ütv.-ben foglalt
kötelezettségeinek és feladatainak a teljesítésére, a beszámolási, magyarázat- és válaszadási, valamint a megjelenési
kötelezettségre korlátozza, és az alkotmányjogi értelemben vett politikai felelősségét megszünteti. Az Alkmód2.,
és az ügyészség szempontjából ezt végrehajtó Ütv. módosítás — a legfőbb ügyész és az ügyészség szakmai függetlenségének, az ügyészség ,,szakmaisága’’ megvalósításának,
illetve erősítésének céljából — tudatosan szakított azzal a
felelősségi modellel, melynek értelmében a legfőbb ügyész
valódi politikai felelősséggel tartozott az Országgyűlésnek.
3.5.2. Az Alkotmány maga és az Alkotmány alapján az
Ütv. az ügyészség számára több, különböző típusú feladatot állapít meg. A legfőbb ügyész és az ügyészség gondoskodik egyrészt a személyek jogainak a védelméről, valamint az alkotmányos rendet, az ország biztonságát és függetlenségét sértő vagy veszélyeztető minden cselekmény
következetes üldözéséről. Az ügyészséget a nyomozással
összefüggésben különböző jogosítványok illetik meg, az
ügyész képviseli a vádat a bírósági eljárásban, és felügyeletet gyakorol a büntetés-végrehajtás törvényessége felett is.
Az ügyészség közreműködik a törvények végrehajtásának
elősegítésében, az alkotmányos felügyelet ellátásában és
abban, hogy mindenki megtartsa a törvényeket; törvénysértés esetén fellép a törvényesség védelmében. Mindezen
túlmenően közreműködik abban, hogy a bírósági eljárásban a törvényeket helyesen alkalmazzák, és elősegíti, hogy
az állami szervek, a bíróságon kívüli jogalkalmazó szervek,
a társadalom valamennyi szervezete, valamint az állampolgárok a jogszabályok rendelkezéseit megtartsák (ügyészi
törvényességi felügyelet). Az ügyészség tehát három fő
tevékenységi — büntetőjogi, törvényességi (vagy másként
közigazgatási jogi) felügyeleti, valamint magánjogi felügyeleti — körben lát el feladatokat.
3.5.3. Az Alkotmánybíróság már számos esetben vizsgálta a — szélesebb értelemben vett — igazságszolgáltatás
alkotmányjogi fogalmát, és az ügyészségeknek — a büntetőjogi tevékenységi körrel összefüggő feladataihoz kapcsolódóan — az igazságszolgáltatás rendszerében betöltött
szerepét [például 52/1996. (XI. 14.) AB határozat, ABH
1996, 159. vagy 14/2002. (III. 20.) AB határozat, ABH 2002,
101.]. A legfőbb ügyész és az általa irányított ügyészség
függetlenségének egyik összetevője az, hogy az Alkotmány
51. § (2) bekezdése alapján — jogszabályban meghatározott esetben — az ügyészség joga és kötelezettsége a vádemelés és a vádképviselet. Az 52/1996. (XI. 14.) AB határozatában az Alkotmánybíróság rámutatott arra, hogy: ,,Az
igazságszolgáltatásban való részvétel az ügyészség alkotmányos kötelessége’’ [52/1996. (XI. 14.) AB határozat,
ABH 1996, 159, 161.].
Az ügyészséget tehát a — szélesebb értelemben vett —
igazságszolgáltatás rendszerében az Alkotmányban meghatározott jogok illetik meg, és feladatokat köteles ellátni.
Az igazságszolgáltatás rendszerén belül elkülönül a vád, a
védelem és az ítélkezés funkciója. Az ügyészség közvádlói
funkciójából következően, a közvádra üldözendő bűncselekmények esetén a vádemelésről vagy annak elejtéséről —
a magánvád vagy a pótmagánvád törvényben meghatározott eseteit kivéve — kizárólag az ügyészség dönthet; ezt a
döntését más szerv — így sem az Országgyűlés, sem annak
(vizsgáló)bizottsága — nem vizsgálhatja, és nem kényszerítheti az ügyészséget a vádemeléssel vagy a vád elejtésével
kapcsolatos döntésének a megváltoztatására.
3.5.4. Az Alkotmány 53. § (3) bekezdése szerint az
ügyészi szervezetet a legfőbb ügyész vezeti és irányítja. Az
ügyészség önálló szervezet, amely — a bíróságokkal szemben — bár nem önálló hatalmi ág, de önálló alkotmányos
szervezet.
A politikai vezetők (így például a miniszterek vagy a
politikai államtitkárok) esetében a jogállásukat meghatározó jogszabályok nem határoznak meg szakmai, végzettségi, gyakorlati stb. feltételeket. Ezzel szemben valamely
szerv szakmai vezetőjévé vagy tagjává (pl. a Legfelsőbb
Bíróság elnöke, az Állami Számvevőszék elnöke, az Alkotmánybíróság tagja) csak olyan személy választható, aki a
meghatározott, szigorú szakmai és egyéb követelményeknek megfelel. Legfőbb ügyésszé is csak olyan személy választható, aki megfelelő végzettséggel rendelkezik, és megfelel az Ütv.-ben meghatározott egyéb követelményeknek.
Ebből következően a legfőbb ügyész a neki alárendelt szervezetnek szakmai és nem politikai vezetője.
3.5.5. Az Alkotmány jelenlegi szabályai szerint a legfőbb ügyész és az ügyészségi szervezet nincs alárendelve
más alkotmányos szervnek. Az Ütv. 20. § (5) bekezdése is
megállapítja: ,,Az ügyészség független és csak a törvénynek, a jogszabálynak van alárendelve.’’ Az ügyészséget és a
legfőbb ügyészt tevékenysége és feladatellátása során más
szerv nem utasíthatja és csak a törvényeknek, jogszabályoknak van alárendelve. A legfőbb ügyész azonban az
ügyészség (és ezzel együtt saját) tevékenységéről köteles az
Országgyűlésnek beszámolni.
A legfőbb ügyésznek az Alkotmányból levezetett, az
Ütv.-ben meghatározott jogkörei és feladatai vannak, melyeket önálló szervezettel és feladatkörrel rendelkező alkotmányos szervként lát el. A szabályozásban ugyancsak
érvényesül az elválasztott szervek autonómiájának, hatásköreik teljes körű gyakorlása kölcsönös tiszteletben tartásának és biztosításának az elve és kötelezettsége. Az
ügyészség hierarchikus alapon felépülő, szigorú alá-fölérendeltségi elv alapján működő szervezet, melynek élén a
legfőbb ügyész áll, aki vezeti és irányítja az ügyészi szervezetet. E feladatának ellátásához rendkívül széles körű jogosítványokkal rendelkezik, amelyek szervezeti függetlenségének és funkcionális önállóságának az alapjait képezik.
Bár a legfőbb ügyész helyetteseit a köztársasági elnök nevezi ki, személyükre azonban a legfőbb ügyész tesz javaslatot. A legtöbb ügyészségi vezető (magasabb vezető állású,
illetve vezető állású ügyész, fellebbviteli ügyész stb.) kinevezése a legfőbb ügyész kinevezési jogkörébe tartozik.
Ezen túlmenően az ügyészeket is a legfőbb ügyész nevezi
ki, és ő gyakorolja a munkáltatói jogokat az ügyészségi
alkalmazottak felett (ez utóbbi jogkörét más vezető
ügyészre részben átruházhatja).
3.5.6. A legfőbb ügyésznek az Országgyűlés felé fennálló felelőssége tehát csak a már említett, beszámolási,
magyarázat- és válaszadási, valamint megjelenési kötelezettséget, illetve Alkotmányban meghatározott feladatai
ellátásának a kötelezettségét foglalja magába. A legfőbb
ügyész alkotmányjogi értelemben vett politikai felelősséggel azonban nem tartozik a parlamentnek. Ebből következően — az Alkotmány hatályos szabályozása alapján — az
Országgyűlés a szakmai vagy politikai bizalom megrendülése esetén a legfőbb ügyészt nem mozdíthatja el pozíciójából; nincs tehát alkotmányos lehetőség arra, hogy a legfőbb ügyész megbízatása a politikai bizalom hiánya miatt
szűnjön meg. A hivatalvesztésre csak akkor kerülhet sor
[Üsz. 20. § (8) bekezdés], ha a legfőbb ügyész a) neki felróható okból nem tesz eleget megbízatásából eredő feladatainak, illetve b) jogerős ítéletben megállapított bűntettet
követett el, vagy c) más módon tisztségére méltatlanná
válik. A rendező elv ez esetben tehát a méltatlanság, amelynek kérdését ráadásul az Országgyűlés önmaga nem vetheti
fel, csak a köztársasági elnök javaslatára indulhat el az
eljárás. A legfőbb ügyész megbízatásának idő előtti megszűnésére csak törvényben meghatározott esetekben és
módon kerülhet sor: a) felmentéssel, ha neki fel nem róható okból nem tud eleget tenni a megbízatásának; b) hivatalvesztése kimondásával; c) összeférhetetlenség megállapításával; d) bíróság meghatározott tartalmú jogerős határozatával; e) más, meghatározott tisztség elnyerésével,
illetve erre kinevezéssel; f) lemondással, g) a 70. életév
betöltésével, illetve h) halálával. A g) és h) pontok esetében ténykérdésekről van szó, az e) és f) pontok esetén a
legfőbb ügyész döntésén, a d) pont esetében a bíróságok
ítéletén múlik a legfőbb ügyész megbízatásának megszüntetése. A megbízatásának megszűnéséről az a)—c) pontok
esetében az Országgyűlés dönt, azonban mindhárom esetben szükséges egy másik közjogi méltóság, a köztársasági
elnök erre irányuló javaslata.
3.5.7. A legfőbb ügyész és az ügyészség függetlenségét
biztosítja a legfőbb ügyésznek az a joga is, hogy a költségvetés
ügyészségi fejezetét ő állítja össze, és azt a pénzügyminiszter
változatlan formában terjeszti az Országgyűlés elé.
3.5.8. A legfőbb ügyész közjogi helyzetének pontos
meghatározásához szükséges annak a megállapítása is,
hogy az Országgyűlés felé a jelenlegi alkotmányos szabályok szerint fennálló felelőssége mit nem foglal magában.
a) Az Alkotmány nem tartalmaz arra vonatkozó rendelkezést, hogy az ügyészség az Országgyűlésnek vagy bármely más szervnek (pl. a Kormánynak vagy az igazságügyminiszternek) alárendelten működne, sőt az Ütv. kifejezetten kimondja az ügyészség függetlenségét. A hatályos alkotmányos szabályok szerint tehát a legfőbb ügyész más
szervnek nincs alárendelve.
b) Abból, hogy az Alkotmányból nem vezethető le az
ügyészség, illetve a legfőbb ügyész más szervnek való alárendeltsége, egyúttal az is következik, hogy a legfőbb
ügyész egyetlen más szerv vagy közjogi méltóság által sem
utasítható. Ugyanígy nem állapítható meg az sem, hogy a
legfőbb ügyész, és rajta keresztül az ügyészség felé valamely
más szerv, vagy közjogi tisztséget betöltő személy (így pl.
az Országgyűlés) irányítási jogosítványokkal rendelkezne.
c) Az Országgyűlés az ügyészség tevékenységét kétféle
módon: az éves legfőbb ügyészi beszámolón, illetve a legfőbb
ügyész válaszadási kötelezettségén keresztül ellenőrzi. Az
ezeken túlmenő ellenőrzési jogosítványok a jelenlegi alkotmányos konstrukcióban, melyben az ügyészség a szélesebb
értelemben vett igazságszolgáltatás egyik önálló, alkotmányos szervezeteként jelenik meg, ellentétesek lennének a
hatalommegosztás, az alkotmányos szervek egymástól elkülönült, független működésének biztosítása elvével.
d) Önmagában az a tény, hogy valamely szerv vagy vezető beszámolási kötelezettséggel tartozik az Országgyűlésnek, semmilyen módon nem jelenti az adott szerv függetlenségének a korlátozását (részletesen lásd az Indokolás IV. 3.2. pontját).
Mindezekből következik, hogy az ügyészség és a legfőbb
ügyész feladatának ellátása során csak az Alkotmányra és
más jogszabályokra kell, hogy tekintettel legyen; más szervnek vagy közjogi méltóságnak nincs alárendelve, tevékenységét nem más szerv általános irányítása alatt végzi, az
ügyészeknek utasítást csak a felettes ügyész, illetve a legfőbb ügyész adhat, míg a legfőbb ügyész nem utasítható. Az
Országgyűlés a legfőbb ügyészt csak általánosságban, az
éves ügyészi beszámolón, illetve az interpelláció/kérdésfeltevés képviselői jogosítványán keresztül ellenőrizheti.
3.6. Megállapítható tehát, hogy bár az Alkotmány hatályos 27. §-a alapján interpellálható közjogi tisztséget betöltő
személyek (a kormányfő, a Kormány tagja és a legfőbb
ügyész) alkotmányos helyzete, jogállása jelentős mértékben
különbözik egymástól, de az interpellációra adott válasz el
nem fogadása még a kormányfő és a Kormány tagjai esetében
sem eredményezi a politikai felelősség megállapítását.
3.7. Az Országgyűlésnek az ügyészséggel és a legfőbb
ügyésszel kapcsolatban fennálló ellenőrzési jogosítványai
soha nem válhatnak — még az interpelláció esetében sem —
a konkrét ügyben való ügyészi állásfoglalás szakmai ellenőrzésének eszközévé. A legfőbb ügyész kérdezhető és interpellálható, de ezen eljárás során nem kérhető rajta számon a
döntés tartalma, mint ahogy nem utasítható meghatározott
tartalmú döntés meghozatalára sem. Ez ugyanis ellentétes
lenne az igazságszolgáltatás egésze, és ezen belül az ügyészség,
a legfőbb ügyész szakmai függetlenségével és a hatalommegosztásnak az Alkotmányból levezethető elvével is.
A legfőbb ügyész (vagy az ügyészség) által konkrét ügyben hozott döntés nem eredményezheti a legfőbb ügyész
hivatalából való elmozdítását az Országgyűlés által. A legfőbb ügyész visszahívására az Alkotmány nem ad lehetőséget, hivatalvesztésére pedig csak a köztársasági elnök kezdeményezésére és csak akkor kerülhet sor, ha a megbízatásra valamilyen okból méltatlanná válik. Az Országgyűlés
tehát csak egyféle módon, a törvényhozó hatalmán keresz
tül befolyásolhatja az ügyészség tevékenységét; e körben
azonban — alkotmányozó hatalmának gyakorlásával —
akár arra is lehetősége van, hogy a legfőbb ügyész és ügyészség közjogi, alkotmányos helyzetét megváltoztassa.
4. Az Alkotmány 27. §-ában szabályozott kérdés/interpelláció jogintézményének kiemelt jelentősége van az
Alkotmány 61. § (1) bekezdésében meghatározott, a közérdekű adatok megismerésének lehetőségét biztosító alkotmányos jog érvényesülése szempontjából.
4.1. Az Alkotmány 27. §-a szerint kérdést és interpellációt bármely, a megkérdezett személy feladatkörébe tartozó ügyben feltehet az országgyűlési képviselő. Az Alkotmánynak ez a rendelkezése egyben meghatározza a kérdés,
illetve az interpelláció legfontosabb tárgyi korlátját is, melyet mind a kérdést feltevőnek/interpellálónak, mind a kérdésre/interpellációra választ adónak tiszteletben kell tartania: az interpelláció/kérdés csak olyan ügyre irányulhat,
amely a megkérdezett/interpellált feladatkörébe tartozik.
Olyan kérdésre tehát, amely nem tartozik a feladatkörébe,
a megkérdezett/interpellált nem adhat választ.
Ebből következően önmagában az, hogy az interpelláció
valamely, a jogalkalmazás körében, konkrét ügyben meghozott döntésre, foganatosított intézkedésre vagy folyamatban lévő ügyre irányul, nem jelent a legfőbb ügyész
számára olyan kifogási okot, amely alapján a válaszadást
megtagadhatná. Az Alkotmány határozza meg a legfőbb
ügyész és az ügyészség alapvető feladatait (részletesen lásd
jelen Indokolás IV./3.5.2. pontjában), és az Ütv. az általános feladatokhoz kapcsolódóan más feladatokkal és jogosítványokkal is felruházza az ügyészséget.
Az Alkotmány egyes rendelkezései alkalmazásánál
azonban figyelemmel kell lenni arra is, hogy az egyes rendelkezések a legritkább esetben érvényesülnek önmagukban, a legtöbb esetben más alkotmányos rendelkezéseket
is érinthetnek, esetleg sérthetnek.
Az interpelláció mint jogintézmény jellegéből fakadóan
ilyen érintett alkotmányos rendelkezés lehet például az
emberi méltósághoz való jog [Alkotmány 54. § (1) bekezdése], a személyes adatok védelméhez fűződő jog [Alkotmány 59. § (1) bekezdése] vagy az Alkotmány 57. §
(1)—(2) bekezdésébe foglalt alapjogok.
Az Alkotmányban biztosított alapjogokon túl, illetve az
Alkotmány rendelkezésein túlmenően mind az interpelláló képviselőnek, mind az interpelláltnak tiszteletben kell
tartania a törvényekben és egyéb jogszabályokban foglalt
rendelkezéseket is.
Mindezekből következik, hogy az interpellációra adott
válasz kapcsán a legfőbb ügyész válaszával nem sérthet az
Alkotmányban vagy más törvényekben biztosított alapjogokat. Amennyiben válaszával alkotmányos alapjogot vagy
jogszabályt sértene, úgy az interpellált megtagadhatja a
választ az adott kérdésre. Ez azonban nem mentesíti azon
kötelezettsége alól, hogy az interpelláció egyéb részeire
— amennyiben az nem jár a fentiek sérelmével — választ
adjon.
Az interpelláció — mint az a jelen Indokolás IV./1.1.
pontjából kitűnik — a parlamenti ellenőrzés, ezen belül a
magyarázatkérés, információszerzés egyik eszköze. Ugyanakkor amiatt, hogy nyilvánosan, az Országgyűlés nyilvános
plenáris ülésén hangzik el az interpelláció, az óhatatlanul
a politikai viták és megítélések kereszttüzébe kerül.
A képviselők információt, magyarázatot azonban nemcsak az interpelláción, szóban feltett kérdéseken keresztül,
a plenáris ülés nyilvánossága előtt kaphatnak. Rendelkezésükre áll egyrészt az írásbeli kérdés intézménye is, melynek során a választ a kérdező képviselő kapja meg, amely
egyebekben nem képezi az Országgyűlés jegyzőkönyvének
részét (mint az írásbeli interpelláció esetében), hanem csak
a jegyzőkönyv irattári mellékletét, és nem kell a képviselőknek megküldeni. Így ezek a kérdések sokkal szűkebb
nyilvánosságot kapnak. Ugyancsak az országgyűlési képviselők információszerzéshez való jogát biztosítja az országgyűlési képviselők jogállásáról szóló 1990. évi LV. törvény
8. § (1) bekezdése, mely alapján az állami szervek kötelesek az országgyűlési képviselők részére a munkájukhoz
szükséges felvilágosítást megadni. E jogot biztosítja a törvény 8. § (2) bekezdése is azáltal, hogy az Országgyűlés
által létrehozott vizsgálóbizottság tagját — meghatározott
feltételek fennállta esetén — külön engedély nélkül is
feljogosítja az államtitok megismerésére.
4.2. A legfőbb ügyész interpellációra adott válaszának
— azon túl, hogy az nem sérthet az Alkotmányban vagy más
törvényekben biztosított alapjogokat — tartalmi korlátját
képezi, hogy a válasz nem veszélyeztetheti az ügyészség
alkotmányos feladatainak az ellátását. Az ügyészség mint
önálló alkotmányos szervezet feladatait az Alkotmány
51. §-a határozza meg, mely szerint a legfőbb ügyész és az
ügyészség alkotmányos feladatai közé tartozik — többek
között — a Magyar Köztársaság érdekeit, illetve a demokráciát sértő vagy veszélyeztető cselekmények üldözése, a
törvényesség biztosítása és védelme. Az ügyészség képviseli a vádat a bírósági eljárásban, felügyeletet gyakorol a
büntetés-végrehajtás törvényessége felett, és meghatározott jogok illetik meg a nyomozással összefüggésben. E feladatok jogszerű ellátása az ügyészség és a legfőbb ügyész
alkotmányos kötelezettsége. A legfőbb ügyész interpellálása kapcsán különösen az igazságszolgáltatás körébe tartozó, folyamatban lévő (így például jogerős bírói ítélettel,
illetőleg ügyészi határozattal még le nem zárt, vagy újraindított) ügyekkel — ideértve a közigazgatási tárgyú ügyészi
intézkedéseket is — kapcsolatban feltett kérdésre adott
legfőbb ügyészi válasz esetén kerülhet veszélybe az ügyészség alkotmányos feladatainak az ellátása. Így például a
folyamatban lévő nyomozással összefüggő adatoknak, információknak, nyomozati vagy egyéb cselekményeknek,
bizonyítékoknak stb. az Országgyűlés — és így a nyilvánosság — előtti ismertetése súlyosan veszélyeztetheti a nyomozást, további nyomozati cselekményeknek a végzését, és
végső soron a vádemelést és a vádképviselet megfelelő
ellátását is.
A legfőbb ügyész interpellációra adott válaszának tartalmi korlátját képezi tehát az, hogy az ügyészi válasz — az
abban közölt információ — nem veszélyeztetheti az
ügyészség alkotmányos feladatainak az ellátását. A legfőbb
ügyész a válaszadás előtt köteles mérlegelni, hogy a válaszával nem veszélyezteti-e az Alkotmányban meghatározott feladatainak teljesítését. A feladat-ellátásra kiható
veszély megítélése egyben a legfőbb ügyész alkotmányos
felelőssége. Arról, hogy a feltett, folyamatban lévő ügyre
vonatkozó interpellációra adott válaszadás kapcsán veszélybe kerül-e az ügyészség alkotmányos feladatának teljesítése, a legfőbb ügyész dönt esetenként. A válaszadás
során azonban az Alkotmány 51. §-ában megfogalmazott
feladatai ellátásának biztosítása mellett figyelemmel kell,
hogy legyen mind az Alkotmány 27. §-ban, mind az 52. §
(2) bekezdésében foglalt kötelezettségére is.
4.3. Mint ahogy az már a korábbiakban kifejtettekből
kitűnik, az ügyészség és a legfőbb ügyész független, tevékenysége, eljárása során kizárólag az Alkotmánynak és más
jogszabályoknak van alárendelve, nincs másik olyan szerv,
amely felügyeleti, ellenőrzési, irányítási vagy utasítási jogot
gyakorolhatna felette. Az, hogy a konkrét ügyben rendelkezésére álló tényeket, adatokat stb. az ügyész milyen módon értékeli, abból milyen következtetéseket von le, az
ügyész szabad mérlegelési jogkörébe és szakmai felelősségébe tartozik. Az országgyűlési képviselő, illetve az Országgyűlés arra kérhet magyarázatot, hogy az adott ügyben
rendelkezésre álló adatok alapján meghozhatta-e az ügyész
a kifogásolt döntést; arra azonban nem kérhet magyarázatot, hogy a döntés milyen szakmai viták, megfontolások és
érvek alapján született meg az adott formában. Ha tehát az
interpellációban kifogásolt döntésnek a jogi alapjai megvannak, a legfőbb ügyész a konkrét döntést egyéb szempontok alapján a továbbiakban nem köteles indokolni.
4.4. Az Alkotmány meghatározza, hogy kik, mely személyekhez és milyen kérdésekben nyújthatnak be interpellációt. Az interpellációs eljárásra vonatkozó részletes szabályokat (ideértve az el nem fogadás esetleges következményeit) a Házszabály tartalmazza. A Házszabály 117. §
(4) bekezdése szerint ha az Országgyűlés az interpellációra
adott választ elutasítja, az interpellációt ki kell adni a
hatáskörrel rendelkező bizottságnak. A bizottság jelentést
készít, melynek alapján az Országgyűlés a) utólag helyesnek ítélheti az interpellációra adott választ; b) elfogadja a
bizottság ülésén az interpellált által kiegészített választ;
c) megerősíti az interpellációra adott korábbi elutasító választ, és ezután az Országgyűlés a bizottságot intézkedési
javaslat kidolgozására kéri fel. Az Országgyűlés bizottságainak ülései a Házszabály 68. § (1) bekezdése alapján a
sajtó számára nyilvánosak, így a 4.1. pontban leírt jogsérelmek a bizottsági ülésen is bekövetkezhetnek. A legfőbb
ügyész és az ügyészség függetlensége kiterjed arra is, hogy
bizottsági üléseken sem lehet a jogszerűen meghozott döntése indokait számon kérni a legfőbb ügyészen; mint ahogy
az sem vizsgálható, hogy miért nem más tartalmú döntés
született az adott ügyben. Mindez az ügyészség, illetve a
legfőbb ügyész mérlegelési jogkörébe és felelősségi körébe
tartozik, és a döntés jogi indokain túli egyéb indokait az
országgyűlési bizottságok előtt sem köteles feltárni.
4.5. Mindezekből következően nem lehetetlenül el az
országgyűlési képviselőknek az információszerzéshez, magyarázat kéréséhez fűződő joga önmagában attól, ha az
interpellált megtagadja a válaszadást arra tekintettel, hogy
a válasza alapjogot vagy jogszabályt sértene, vagy alkotmányos feladatának az ellátását veszélyeztetné. Mind az interpelláló képviselőnek, mind az interpelláltnak kötelessége,
hogy ügyeljen arra: az interpellációs eljárás során ne sérüljenek alapjogok, jogszabályi előírások. Az interpelláltnak
akkor is figyelemmel kell erre lennie, ha az elhangzott
interpellációra adott válasz szükségszerűen ilyen sérelmet
okozna. Ha tehát a konkrét kérdésre adandó válasz nem
fogalmazható meg olyan általánosságban vagy olyan módon, hogy ne sértsen alapjogot, illetve ne kerüljön veszélybe az alkotmányos feladat ellátása, akkor az interpellált a
választ e konkrét kérdés tekintetében megtagadhatja.
Mindezekből következően az Alkotmánybíróság a legfőbb ügyésznek az interpellációkra adandó válaszának a
tartalmi kereteit a Rendelkező rész 1. pontjába foglaltak
szerint határozta meg.
5. A jelen határozat Indokolásának IV/3.5. pontja részletesen elemzi a legfőbb ügyész és az ügyészség alkotmányos helyzetét, és megállapítja, hogy sem az ügyészség, sem
a legfőbb ügyész nincs más szervnek alárendelve, csak a
jogszabályoknak (illetve az egyes ügyészek a legfőbb
ügyésznek és felettes ügyészeiknek); az Országgyűlés felé
csak beszámolási, megjelenési, valamint információ- és
magyarázatadási kötelezettsége van.
A legfőbb ügyész függetlenségéből következik, hogy az
Országgyűlés nem utasíthatja őt meghatározott döntés
meghozatalára vagy megváltoztatására, döntéséért nem
tartozik az Országgyűlésnek politikai felelősséggel.
Az interpelláció nem irányulhat sem a legfőbb ügyész,
sem a Kormány tagjainak esetében arra, hogy konkrét
döntést hozzon vagy változtasson meg, tehát a legfőbb
ügyész interpellációba foglalva sem utasítható konkrét
döntés meghozatalára vagy megváltoztatására. Az interpellációra adott válasz el nem fogadásának következménye
a Házszabály 117. § (4) bekezdése szerint az, hogy a hatáskörrel rendelkező bizottság megtárgyalja az interpellációt
és a mögötte húzódó problémát, kérdést. A bizottsági vita
során több lehetőség van az érvek és ellenérvek kifejtésére
(ez esetben ugyanis nem kötik az interpelláltat az interpellációra vonatkozó szigorú időbeli korlátok). Ha a bizottság
olyan jelentést terjeszt az Országgyűlés plenáris ülése elé,
melynek következtében az interpellációra adott választ az
Országgyűlés a továbbiakban sem fogadja el, akkor a bizottság intézkedési javaslatot dolgoz ki. Hangsúlyozandó
azonban, hogy mind a bizottság, mind az Országgyűlés
olyan intézkedéseket hozhat csak, amelyeket számára az
Alkotmány vagy törvény lehetővé tesz; az interpelláltat
azonban nem utasíthatja a kifogásolt intézkedés, döntés
meghozatalára vagy megváltoztatására. Ez utóbbi esetben
ugyanis az Országgyűlés egy másik, önálló és alkotmányosan meghatározott feladatkörrel rendelkező szervtől von
na el hatáskört; ez viszont ellentétes lenne a demokratikus
jogállamiság elvével.
Mindezekből következően az Alkotmánybíróság a legfőbb ügyész utasíthatóságával kapcsolatban a Rendelkező
rész 3. pontjában foglaltakat állapította meg.
6. A jelen határozat Indokolásának IV/3. pontja kitér
az Országgyűlés előtti politikai felelősség különböző fajtáira. A IV/3.5. pont megállapítja, hogy a jelenleg hatályos
alkotmányos rendszerben a legfőbb ügyész nem tartozik
politikai felelősséggel az Országgyűlésnek, mivel hiányzik
a politikai felelősség két alapvető eleme: a számonkérhetőség és szankcionálhatóság. A legfőbb ügyész visszahívására, leváltására nincs az Országgyűlésnek alkotmányos
lehetősége, hivatalvesztését pedig csak a köztársasági elnök kezdeményezésére, az Üsz.-ben konkrétan megjelölt
esetekben mondhatja ki (amelyekbe nem tartozik bele a
politikai bizalom megrendülése).
A politikai felelősség hiánya azonban természetesen
nem eredményezheti azt, hogy a legfőbb ügyész az Országgyűlés felé fennálló kötelezettségeinek ne tegyen eleget,
hiszen ekkor alkotmány- vagy törvénysértést követne el. A
legfőbb ügyésznek a közjogi, alkotmányjogi felelőssége
ugyanis fennáll az Országgyűlés irányában. Köteles egyrészt általános beszámolási kötelezettségének eleget tenni,
másrészt mind az Országgyűlés, mind annak bizottságai
előtt megjelenni és az elhangzó kérdésekre — a jelen határozat Rendelkező részének 1. pontjában meghatározott
tartalmi kereteken belül — választ adni.
Mindezekből következően az Alkotmánybíróság a legfőbb ügyész politikai felelősségének kérdésében a Rendelkező rész 2. és 4. pontja szerint határozott.
Az Alkotmánybíróság a határozat Magyar Közlönyben
való közzétételét az Abtv. 51. § (2) bekezdése alapján rendelte el.
Dr. Holló András s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
1286/2011. (VIII. 18.) Korm. határozata a Magyarországi Református Egyház és a Magyar Katolikus Egyház számára 2011-ben rendezésre javasolt ingatlanokról, az e célra elkülönített költségvetési keret elosztásáról.
1. A Kormány a volt egyházi ingatlanok tulajdoni helyzetének rendezéséről szóló 1991. évi XXXII. törvény értelmében
alakított egyeztető bizottság által rendezésre javasolt ingatlanok jegyzékét jóváhagyja, és elrendeli, hogy
a közigazgatási és igazságügyi miniszter gondoskodjon az 1. melléklet szerinti jegyzékben felsorolt ingatlanoknak
a Magyarországi Református Egyház és a Magyar Katolikus Egyház tulajdonába adásáról, illetve a kártalanítások
kifizetéséről a 2. mellékletben csatolt pénzellátási terv alapján.
Felelős: közigazgatási és igazságügyi miniszter Határidő: 2011. szeptember 30.
2. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba.
Orbán Viktor s. k.,
miniszterelnök


text:
51/2012. (XII. 29.) KüM közleménye a Magyarország Kormánya és a Szlovák Köztársaság Kormánya között a két ország közös államhatárán, Komárom és Révkomárom (Komárno) városok közötti közúti híd Duna folyamon történő megépítéséről szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 2012. CLXV. törvény 2. és 3. §-ának hatálybalépéséről.
A 2012. évi CLXV. törvénnyel a Magyar Közlöny 2012. november 22-i, 154. számában kihirdetett a Magyarország
Kormánya és a Szlovák Köztársaság Kormánya között a két ország közös államhatárán, Komárom és Révkomárom
(Komárno) városok közötti közúti híd Duna folyamon történő megépítéséről szóló Megállapodás 7. cikk (1) bekezdése
a hatálybalépésről az alábbiak szerint rendelkezik: „Jelen Megállapodást a Szerződő Feleknek a belső jogszabályaikkal összhangban jóvá kell hagyniuk, és az a
jóváhagyást igazoló későbbi jegyzék kézhezvételétől számított 30. (harmincadik) napon lép hatályba.”
A későbbi jegyzék kézhezvételének időpontja: 2012. november 29.
A hatálybalépés időpontja: 2012. december 29. A fentiekre tekintettel, összhangban a 2012. évi CLXV. törvény 4. § (3) bekezdésével megállapítom, hogy a Magyar
Közlöny 2012. november 22-i, 154. számában kihirdetett, a Magyarország Kormánya és a Szlovák Köztársaság
Kormánya között a két ország közös államhatárán, Komárom és Révkomárom (Komárno) városok közötti közúti híd
Duna folyamon történő megépítéséről szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 2012. évi CLXV. törvény 2. és 3. §-a
2012. december 29-én, azaz kettőezer-tizenkettő december huszonkilencedikén léptek hatályba.
Martonyi János s. k.,
külügyminiszter


text:
1764/2014. (XII. 18.) Korm. határozata az európai területi együttműködés célkitűzés keretében megvalósuló Duna Transznacionális Program 2014–2020 elfogadásáról.
A Kormány
 1. egyetért az  európai területi együttműködés célkitűzés keretében megvalósuló Duna Transznacionális Program
2014–2020 (a továbbiakban: program) célkitűzéseivel és prioritásaival, továbbá hozzájárul annak az  Európai
Bizottság részére történő benyújtásához,
2. felhívja a  nemzetgazdasági minisztert, hogy írja alá a  program tartalmával való tagállami egyetértésről és annak
végrehajtása finanszírozásához történő nemzeti hozzájárulás megfizetéséről szóló egyetértési nyilatkozatot.
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
Határidő: azonnal Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
6/2012. (IV. 2.) MNB rendelete a Magyar Nemzeti Bank elnökének rendelet kiadásában való helyettesíthetőségéről.
Az Alaptörvény 41. cikk (4) bekezdésében meghatározott eredeti jogalkotói hatáskörömben eljárva a következőket rendelem el:
1. § A Magyar Nemzeti Bank elnökét rendelet kiadásában Karvalits Ferenc alelnök, az ő távollétében Király Júlia alelnök
helyettesíti. 2. § Ez a rendelet a kihirdetését követő napon lép hatályba.
3. § Hatályát veszti a Magyar Nemzeti Bank elnökének az MNB rendelet kiadásában való helyettesíthetőségéről szóló
21/2010. (XII. 21.) MNB rendelet. Simor András s. k.,
a Magyar Nemzeti Bank elnöke


text:
1803/2017. (XI. 8.) Korm. határozata a Modern Városok Program keretében Sopron történelmi belvárosa műemléki felújítása és bemutatása II. üteme, valamint a Lővérek Program II. üteme megvalósításáról szóló 1527/2017. (VIII. 14.) Korm. határozat végrehajtása során alkalmazandó eltérő rendelkezésről.
A Kormány a Modern Városok Program keretében Sopron történelmi belvárosa műemléki felújítása és bemutatása
II. üteme, valamint a Lővérek Program II. üteme megvalósításáról szóló 1527/2017. (VIII. 14.) Korm. határozat 1. pont
c)  pontjától eltérően egyetért azzal, hogy a  Lővérek Program 2017. és 2018. évi feladatai – a  Modern Városok
Program Bizottságnak a Modern Városok Program megvalósításáról szóló 250/2016. (VIII. 24.) Korm. rendelet 12. §
(1) bekezdése és 4. § (2) bekezdése alapján meghozott jóváhagyó döntése esetén – legfeljebb 6 930 000 000 forint
összeg erejéig valósuljanak meg, és ebből 3 830 000 000 forint a 2017. évben felhasználható összeg.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
92/2010. (X. 6.) ME határozata a szomszédos államokkal kötött nemzetközi szerződések alapján működő kisebbségi vegyesbizottságok magyar társelnökeinek felmentéséről, valamint új társelnök kinevezéséről.
1. A kormányközi vegyesbizottságok tagjainak és tisztségviselőinek kijelöléséről szóló 2118/2008. (VIII. 27.) Korm.
határozat 3. b) pontja szerinti jogkörömben eljárva
Szabó Vilmost a Magyar–Szlovák Kisebbségi Vegyes Bizottság magyar társelnöki tisztségéből, valamint
Gémesi Ferencet a Magyar–Román Kisebbségügyi Együttműködési Szakbizottság, a Magyar–Szerb Kormányközi
Kisebbségi Vegyes Bizottság, a Magyar–Szlovén Kormányközi Kisebbségi Bizottság, a Magyar–Horvát Kisebbségi
Vegyes Bizottság, valamint a Nemzeti Kisebbségek Jogainak Biztosításával foglalkozó Magyar–Ukrán Vegyes Bizottság
magyar társelnöki tisztségéből
felmentem, egyidejűleg Répás Zsuzsannát a Magyar–Román Kisebbségügyi Együttműködési Szakbizottság, a Magyar–Szerb Kormányközi
Kisebbségi Vegyes Bizottság, a Magyar–Szlovák Kisebbségi Vegyes Bizottság, a Magyar–Szlovén Kormányközi
Kisebbségi Bizottság, a Magyar–Horvát Kisebbségi Vegyes Bizottság, valamint a Nemzeti Kisebbségek Jogainak
Biztosításával foglalkozó Magyar–Ukrán Vegyes Bizottság magyar társelnökévé
kinevezem. 2. Ez a határozat a közzétételét követő napon lép hatályba, egyidejűleg hatályát veszti a Magyar–Szlovák Kisebbségi
Vegyes Bizottság magyar társelnökének felmentéséről, valamint új magyar társelnök kinevezéséről szóló 105/2009.
(XII. 11.) ME határozat.
Semjén Zsolt s. k.,
miniszterelnök-helyettes


text:
96/2007. (V. 21.) KE határozata nyugállományú vezérőrnagy nyugállományú altábornagyi előléptetéséről.
Az Alkotmány 30/A. § (1) bekezdés i) pontjában biztosított jogkörömben, a honvédelemről és a Magyar Honvédségről szóló 2004. évi CV. törvény 49. § (2) bekezdésének a) pontja alapján a honvédelmi miniszter előterjesztésére dr. Svéd László nyugállományú vezérőrnagyot
2007. május 21-ei hatállyal nyugállományú altábornaggyá
előléptetem.
Budapest, 2007. május 17. Sólyom László s. k.,
köztársasági elnök


text:
1721/2017. (X. 5.) Korm. határozata a 2018. IIHF Divízió I./A Jégkorong Világbajnokság megrendezése érdekében szükséges kormányzati intézkedésekről.
A Kormány
a) támogatja a  2018. évi IIHF Divízió I./A Jégkorong Világbajnokság (a  továbbiakban: Világbajnokság)
megrendezését;
b) felhívja a nemzetgazdasági minisztert, hogy – az emberi erőforrások minisztere bevonásával – gondoskodjon
a Világbajnokság sikeres megrendezéséhez 2018. évben szükséges legfeljebb 140 000 000 forint rendezési
költség fedezetéül szolgáló forrás biztosításáról a  Magyarország 2018. évi központi költségvetéséről
szóló 2017. évi C. törvény 1.  melléklet XX. Emberi Erőforrások Minisztériuma fejezet, 20. Fejezeti kezelésű
előirányzatok cím, 23. Sporttevékenység támogatása alcím, 4. Versenysport támogatása jogcímcsoport javára;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
 emberi erőforrások minisztere
Határidő: 2018. évben a felmerülés ütemében
c) felhívja a  nemzeti fejlesztési minisztert, hogy gondoskodjon a  Magyar Turisztikai Ügynökség Zrt. útján
a Világbajnokság lebonyolításához kapcsolódó turisztikai szempontok érvényesítéséről.
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: azonnal
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök


text:
1503/2017. (VIII. 11.) Korm. határozata a büntetőeljárásról szóló 2017. XC. törvénnyel összefüggő egyes forrásigények biztosításáról.
A Kormány
 1. felhívja az  érintett szerveket, hogy vizsgálják meg a  büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény tervezetéhez
készített előzetes hatásvizsgálatban szereplő, a  törvény elfogadásához kapcsolódó költségvetési források pontos
összegét;
Felelős: belügyminiszter
 igazságügyi miniszter
 nemzetgazdasági miniszter
Határidő: 2017. augusztus 15.
2. a) egyetért azzal, hogy a Nemzeti Adó- és Vámhivatal bázisán a bűnjel és a bűnügyi vagyon kezeléséért felelős
 szerv jöjjön létre,
b) felhívja a  nemzetgazdasági minisztert, hogy – az  érintett szervek bevonásával – dolgozza ki a  bűnjel és
a  bűnügyi vagyon kezeléséért felelős szerv informatikai feltételrendszerét, megvalósításának pontos
költségtervét, a  szerv megvalósításának egyéb elemeit, ezek hozzávetőleges költségét, valamint a  szerv
létrehozásának időbeli ütemezését;
Felelős: nemzetgazdasági miniszter
 belügyminiszter
 igazságügyi miniszter
Határidő: 2017. szeptember 15.
3. felkéri az  Országos Bírósági Hivatal elnökét és a  legfőbb ügyészt, hogy az  1. és 2.  pontban foglalt feladatok
végrehajtásában vegyen részt.
Dr. Semjén Zsolt s. k.,
 miniszterelnök-helyettes


text:
1367/2013. (VI. 24.) Korm. határozata takarékszövetkezeti szektor átalakításáról és újjászervezéséről, valamint a szükséges forrás biztosításáról.
A Kormány
 1. megtárgyalta a szövetkezeti hitelintézeti szektorral kapcsolatos hazai és nemzetközi tapasztalatokról és azokból
levonható tanulságokról szóló beszámolót és elfogadta a szövetkezeti hitelintézeti szektor egészének stratégiai
átalakítására vonatkozó koncepciót;
2. felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy a hazai, illetve szövetkezeti pénzügyi szolgáltatásokért felelős
kormánybiztossal együttműködésben az 1. pontban foglaltak végrehajtásához szükséges törvényjavaslatot mielőbb
terjessze az Országgyűlés elé;
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
 a hazai, illetve szövetkezeti pénzügyi szolgáltatásokért felelős kormánybiztos
Határidő: azonnal
3. az 1. pontban meghatározott stratégiai koncepció megvalósítása érdekében az állami vagyon terhére legalább 100
milliárd forintos fedezetet különít el 2013. szeptember 30-ai rendelkezésre bocsátási határidővel; az új integrációs
szervezetbe helyezendő állami forrás pontos mértékét független szakértők általi értékelés alapján határozzák meg a
piaci befektető elvének megfelelően.
Felelős: nemzeti fejlesztési miniszter
Határidő: az intézkedés megkezdésére azonnal
 a fedezet biztosítására 2013. szeptember 30.
Orbán Viktor s. k.,
 miniszterelnök