text:
16/2014. (V. 22.) AB határozata a jogerős határozattal kiszabott közérdekű munka vagy pénzbüntetés végrehajthatóságának elévüléséről szóló 2/2013. Büntető jogegységi határozat alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezések elutasításáról.
Az Alkotmánybíróság teljes ülése egyedi ügyben alkalmazandó jogegységi határozat Alaptörvénnyel való
összhangjának felülvizsgálatára irányuló bírói kezdeményezések tárgyában – dr. Balogh Elemér, dr. Bragyova András,
dr. Kiss László, dr. Lévay Miklós, dr. Paczolay Péter és dr. Stumpf István alkotmánybírák különvéleményével – meghozta
a következő
Az Alkotmánybíróság a jogerős határozattal kiszabott közérdekű munka vagy pénzbüntetés végrehajthatóságának
elévüléséről szóló 2/2013. Büntető jogegységi határozat alaptörvény-ellenességének megállapítására és
megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezéseket elutasítja.
Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi.
I. [1] 1. A  közérdekű munka és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülését érintő, a  Veszprémi Törvényszéken
Bv.100/2013., Bv.104/2013., Bv.112/2013., Bv.117/2013., Bv.151/2013., Bv.153/2013., Bv.155/2013. számokon,
a  Tatabányai Törvényszéken Bv.176/2013., Bv.177/2013., Bv.178/2013., Bv.179/2013., Szv.825/2013. számokon,
valamint a  Fővárosi Törvényszéken 4.Kmv.1407/2010. számon folyamatban lévő büntetés-végrehajtási ügyekben
eljáró bírák az  eljárásokat a  büntetések és az  intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű
rendelet (a továbbiakban: Bv. tvr.) 6.  § (7)  bekezdése és a  büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény
(a  továbbiakban: Be.) 266. § b) pontja alapján felfüggesztették és egyúttal az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi
CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 25. § (1) bekezdése alapján az Abtv. 37. § (2) bekezdésére is figyelemmel a Kúria
2/2013. számú Büntető jogegységi határozata (a továbbiakban: jogegységi határozat) alaptörvény-ellenességének
megállapítását és megsemmisítését kezdeményezték az Alkotmánybíróság előtt.
[2] A bírói kezdeményezésekre okot adó összesen tizenhárom büntetés-végrehajtási ügyben a  bíróság közérdekű
munka, illetve pénzbüntetést szabott ki az  elítéltekkel szemben. A  bíróság ezekben az  ügyekben utóbb
megállapította, hogy a kiszabott büntetések végrehajthatósága elévült. Időközben a jogalkotó a közérdekű munka
és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülési idejét 2010. május első napján három évről öt évre emelte.
A folyamatban lévő büntetés-végrehajtási ügyek elévülési idejét a bírói kezdeményezésekben kifogásolt jogegységi
határozat rendezi, amelynek értelmében „[a]mennyiben a  jogerős határozattal kiszabott közérdekű munka vagy
pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülése 2010. évi május hó 1. napja előtt bekövetkezett, úgy a továbbiakban
nincs törvényes lehetőség a  büntetés végrehajtására. Ha azonban a  közérdekű munka és a  pénzbüntetés
végrehajthatóságának elévülése 2010. május 1. napjáig nem következett be, e  büntetések elévülési ideje öt év.”
A  jogegységi határozat e  rendelkezése alapján a  bírói kezdeményezésekre okot adó büntetés-végrehajtási ügyek
egy részében a  Veszprém Megyei Főügyészség és a  Fővárosi Főügyészség, míg a  másik részében a  KomáromEsztergom Megyei Főügyészség indítványozta a  Veszprémi, a  Fővárosi, illetőleg a  Tatabányai Törvényszékeknél
a büntetések végrehajthatóságának elévülését megállapító első fokú bírósági határozatok hatályon kívül helyezését
és a büntetés-végrehajtás továbbfolytatásának elrendelését.
[3] 1.1. A Veszprémi és Fővárosi Törvényszékek Büntetés-végrehajtási Csoportjának bírái elsődlegesen az  Alaptörvény
B)  cikk (1)  bekezdésében foglalt jogállamiság klauzulát hívták fel. Előadásuk szerint a  jogegységi határozat azért
ellentétes a  jogbiztonság követelményrendszerével, mert az  elévülési idő számításának szabályait az  elévülési idő
folyása alatt az  elítélt terhére megváltoztatja. A  korábbi alkotmányos büntetőjogot formáló alkotmánybírósági
gyakorlat felidézése mellett a  törvényszéki bírák arra mutatnak rá, hogy a  büntetések végrehajtása során
ugyanazok az alkotmányos követelmények érvényesek, mint amelyek mérceként szolgálnak büntetőjog egészének
megítéléséhez. A  törvényszékek álláspontja szerint a  kifogásolt jogegységi határozat a  jogalkotó akaratának
sem felel meg. Ennek igazolásául a  bírói kezdeményezések idézik a  Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi
IV. törvényhez (a továbbiakban: régi Btk.) kapcsolódó, 2010. május 1. napjától hatályos 67. §-ához fűzött miniszteri
indokolást, amely szerint „[a] törvény a  közérdekű munka és a  pénzbüntetés három éves elévülési idejét öt évre
emeli. Ez  az  elévülési idő összhangban van a  szabadságvesztés büntetés, valamint az  eltiltó jellegű szankciók
(foglalkozástól, járművezetéstől eltiltás, kiutasítás, közügyektől eltiltás, kiutasítás), illetve a  szabadságvesztés
legrövidebb elévülési idejével. A törvény nem az állami büntetőigény érvényesíthetőségének szélesítése miatt emeli
fel az elévülési időt, hanem a szükséges koherencia megteremtése érdekében.”
[4] Ezzel összefüggésben a  törvényszékek bírái azt is előadják, hogy a  jogegységi határozat lezárt jogviszonyokban,
vagyis visszamenőleges hatállyal követeli meg a  büntetés végrehajtásának elrendelését, hiszen olyan ügyekben
alkalmazandó, amelyekben az  első fokon eljáró bíróságok a  büntetés végrehajthatóságának elévülését már
megállapították. Az  indítványozó törvényszéki bírák kifejtik, hogy jogállami keretek között csak olyan büntetőjogi
szabályozásnak van helye, amely megteremti ezen bírósági határozatok felülvizsgálhatóságának egyértelmű
kritériumrendszerét.
[5] A törvényszéki bírák további alkotmányossági aggályként fogalmazzák meg, hogy a támadott jogegységi határozat
a  büntetés-végrehajtási ügyekben eljáró hatóságok munkatempójától függően eltérő szabályok alkalmazását
teszi kötelezővé olyan elítéltek esetében, akikre azonos nemű és mértékű büntetést szabtak ki: egyesek esetében
ugyanis a büntetés elévülési ideje három év marad, míg mások esetében az új rendelkezések alapján az elévülési idő
öt évre emelkedik. A büntetés végrehajtását érintő elévülési szabály megválasztása elsősorban az elfogatóparancs
kibocsátásának időpontjától függ, ugyanis ha az  elfogatóparancsot 2007. május 1-jét megelőzően bocsátották
ki, akkor az  elévülést a  régi, míg ha 2007. május 1. után, az  elévülést az  új szabályok szerint szükséges számítani.
A  büntetések elévülésének tényleges ideje a  büntetések végrehajtásától függően ugyan mindig esetről esetre
változik, de az  elévülés idejét kizárólag az  adott ügyben foganatosított és a  büntető törvények által elismert jogi
tények befolyásolhatják. A törvényszék érvelése szerint a Kúria jogegységi határozata nem tekinthető a büntetések
elévülését befolyásoló, így az  elévülést félbeszakító vagy szünetelését eredményező törvényben elismert
eljárási cselekménynek. Ebből következően a  törvényszék következtetése szerint a  jogegységi határozat sérti
az  Alaptörvény XV.  cikk (1)  bekezdésében elismert egyenlőségi szabályt és az  Alaptörvény II.  cikkében biztosított
emberi méltósághoz fűződő jogot, ugyanis homogén csoportba tartozó személyek között indokolatlanul, más
alapjog védelmére való hivatkozás nélkül és törvényi felhatalmazás hiányában tesz különbséget. A  törvényszék
megítélése szerint ezen kívül a  jogegységi határozat sérti az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdésében foglaltakat is,
mert a  jogegyenlőség követelményét az  Európai Unió Alapjogi Chartájának 20.  cikke is garantálja. A  Fővárosi
Törvényszék bírája e  körben nemcsak az  Alaptörvény XV.  cikk (1)  bekezdésében foglalt általános egyenlőségi
szabályt, hanem az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében tilalmazott hátrányos különbségtétel szabályát is nevesíti.
[6] A törvényszéki bírák álláspontja értelmében a  kifogásolt jogegységi határozat rendelkezése a  jogalkotásról szóló
2010. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Jat.) eljárási rendjének sem felel meg. A  törvényszéki álláspont szerint
a kifogásolt döntésében a Kúria az 1/2011. (VI. 1.) Büntető jogegységi határozattal ellentétes megoldást alkalmaz.
Az  1/2011. (VI. 1.) Büntető jogegységi határozat ugyanis a  kényszergyógykezelésre vonatkozóan azt mondja
ki, hogy a  régi Btk. 2010. május elsején hatályba lépett módosításaival összefüggésben átmeneti rendelkezés
hiányában nincs törvényes lehetőség a  visszaható hatály kimondására. Döntésében a  Legfelsőbb Bíróság utalt
arra is, hogy a  Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló
1979. évi 5. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Btké.) 7.  §-a hasonlóan rendelkezik a  folyamatban lévő
kényszergyógykezelésekről.
[7] A fentieken túlmenően az  indítványozó törvényszéki bírák aggályosnak tartják a  jogegységi határozat indokolását
is, mert jelen ügyben is irányadónak tekinti a Btké. átmeneti szabályait. A Btké. 6. §-a rendszertani elhelyezéséből
(a II. fejezet Átmeneti rendelkezések I. címe alatt található) és nyelvtani értelmezéséből ugyanakkor egyértelműen
következik, hogy az  a  régi Btk. hatályba lépésére vonatkozóan tartalmaz iránymutatást az  annak idején folyó
elévülési idők számítása tekintetében. Ezt az  álláspontot erősíti az  adott jogszabályhelyhez fűzött miniszteri
indokolás is, amely szerint „[a] Btk-nak a büntetés elévülésére vonatkozó rendelkezései – a próbaidőre felfüggesztett
büntetés elévülésére vonatkozó szabály kivételével – megegyeznek a  korábbi szabályozással. […] Mivel a  Btk.
szabályai nem térnek el a korábbi szabályoktól, csupán kiküszöbölik annak egyik hibáját, indokolt, hogy egységesen
a  Btk. szabályai érvényesüljenek. Ezt mondja ki az  (1)  bekezdés. A  (2)  bekezdés kizárja a  jogvesztő visszaható
hatályt.” Az  indítványozó törvényszékek álláspontja szerint a  Kúria a  Btké. szabályaira történő utalással analógiát
alkalmaz, amellyel egyfelől az analógia alkalmazását tilalmazó büntetőjogi alapelveket, másfelől pedig a jogszabály
kiszámíthatóságának a követelményét is sérti.
[8] 1.2. A  Tatabányai Törvényszék Büntetés-végrehajtási Csoportjának bírája indítványaiban a  támadott jogegységi
határozat alaptörvény-ellenességét alátámasztandó a  Veszprémi és Fővárosi Törvényszékek Büntetés-végrehajtási
Csoportjának bírái által előadottakkal részben azonos érvelést terjesztett elő. Egyező tartalommal adta elő
alkotmányossági aggályait arról, hogy a  támadott jogegységi határozat alkalmazásának kötelezettsége az  eljáró
hatóságok munkatempójától függ, valamint arról, hogy a  Kúria rendelkezése miként vezet az  egyenlő bánásmód
követelményének, illetőleg az  Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Alapjogi Charta) 20.  cikkében
elismert jogegyenlőségi szabály és így az Alaptörvény Q) cikk (2) bekezdésének a megsértéséhez. Azonos érvelést
bemutatva fejti ki véleményét a  jogbiztonság követelményének sérelméről is. A veszprémi bíróval egyezően érvel
továbbá amellett, hogy a Kúria megoldása ellentétes egyrészről az 1/2011. (VI. 1.) Büntető jogegységi határozattal,
másrészről pedig a  régi Btk. 2010. május 1-jével hatályba lépett módosításhoz fűzött miniszteri indokolással,
valamint a  jogalkotó abban nevesített szándékával is. A Tatabányai Törvényszék indítványai is kifogásolták, hogy
a Kúria a Btké. szabályának felhívásával analógiát alkalmazott.
[9] Ezen túlmenően az  indítványozó bíró kifejti, hogy megítélése szerint téves a  Kúria abbéli álláspontja, amely
szerint a Btké. 6. § (1) bekezdése a büntető törvény valamennyi későbbi módosítása, így a jogegységi határozattal
érintett eset tekintetében is irányadó. E  körben utal a  hivatkozott jogszabályhelynek az  adott jogszabályon belüli
elhelyezkedésére – vagyis, hogy az „[a] Btk. hatálybalépése előtt kiszabott büntetések és elrendelt intézkedések”
alcím alatt található – az azt követő – a 6. § (2) bekezdése szerinti – rendelkezésre, amelynek értelmében „[a] Btk.
hatálybalépése előtt, a  korábbi jogszabály alapján bekövetkezett elévülés hatálya érintetlen marad”, továbbá
a Btké.-hez fűzött miniszteri indokolásra is, ahogyan az a veszprémi bíró indítványaiban is olvasható.
[10] A Tatabányai Törvényszék bírájának indítványai szerint a  kifogásolt jogegységi határozat rendelkezése nem felel
meg a  Jat. 2.  § (2)  bekezdésében foglalt azon kívánalomnak sem, hogy „[j]ogszabály a  hatálybalépését megelőző
időre nem állapíthat meg kötelezettséget, kötelezettséget nem tehet terhesebbé, valamint nem vonhat el vagy
korlátozhat jogot, és nem nyilváníthat valamely magatartást jogellenessé”. A  Jat. szerinti eljárásrendet pedig
az sérti, hogy jogértelmezésével a Kúria törvényben nem nevesített hatásköröket állapít meg a bíróságok számára.
Az  indítványozó törvényszék emellett előadja azt is, hogy a  jogegységi határozat nem szerepel az  Alaptörvény
T)  cikk (2)  bekezdésében foglalt, a  jogszabályokat meghatározó felsorolásban, ugyanakkor az  Alaptörvény
25.  cikk  (3)  bekezdésének rendelkezése alapján a  Kúria jogegységi határozatainak alkalmazása mégis kötelező.
Ugyanerről rendelkezik a  bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban:
Bszi.) 42.  §  (1)  bekezdése is, amely szerint „[a] jogegységi határozat a  bíróságokra a  Magyar Közlönyben történő
közzététel időpontjától kötelező.” A törvényszéki bíró álláspontja értelmében így a kifogásolt jogegységi határozat
alkalmazása a  folyamatban lévő büntetés-végrehajtási ügyekben ugyan kötelező, de a  büntetés-végrehajtási
bírónak még sincs jogszabályban foglalt hatásköre ennek teljesítéséhez.
[11] Hasonló alkotmányos aggályának adott hangot a  Fővárosi Törvényszék bírája is, mert álláspontja szerint
a bíróságoknak a kifogásolt jogegységi határozat végrehajtása során jogszabályi felhatalmazás hiányában szükséges
dönteniük az elévülést megállapító végzések hatályon kívül helyezéséről.
[12] 2. Az  Abtv. 58.  § (2)  bekezdése értelmében „[a]z előadó alkotmánybíró együttes vizsgálat és elbírálás végett
elrendelheti azoknak az előtte folyamatban levő ügyeknek az egyesítését, amelyeknek tárgya egymással összefügg.”
Figyelemmel arra, hogy a büntetés-végrehajtási ügyekben eljáró bírák ugyanazt a jogegységi határozatot, hasonló
alkotmányjogi érvek alapján támadják, így az előadó alkotmánybíró elrendelte bírói kezdeményezések egyesítetését.
Az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezések alkotmányossági vizsgálatát egy eljárásban folytatta le.
II. [13] Az Alkotmánybíróság eljárása során a következő jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe:
[14] 1. Az Alaptörvénynek az indítványokban utalt és az alkotmányossági vizsgálatban érintett rendelkezései:
„B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam.”
„Q) cikk (2) Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és
a magyar jog összhangját.”
„T)  cikk (2) Jogszabály a  törvény, a  kormányrendelet, a  miniszterelnöki rendelet, a  miniszteri rendelet, a  Magyar
Nemzeti Bank elnökének rendelete, az önálló szabályozó szerv vezetőjének rendelete és az önkormányzati rendelet.
Jogszabály továbbá a  Honvédelmi Tanács rendkívüli állapot idején és a  köztársasági elnök szükségállapot idején
kiadott rendelete.”
„I. cikk (1) AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam
elsőrendű kötelezettsége.
(2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.
(3) Az  alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más
alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a  feltétlenül szükséges
mértékben, az  elérni kívánt céllal arányosan, az  alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával
korlátozható.”
„II.  cikk Az  emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az  élethez és az  emberi méltósághoz,
a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”
„XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes.
(2) Magyarország az  alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem,
fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési
vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
„XXVIII.  cikk (4) Senki nem nyilvánítható bűnösnek, és nem sújtható büntetéssel olyan cselekmény miatt,
amely az  elkövetés idején a  magyar jog vagy – nemzetközi szerződés, illetve az  Európai Unió jogi aktusa által
meghatározott körben – más állam joga szerint nem volt bűncselekmény.”
„25. cikk (2) A bíróság dönt
a) büntetőügyben, magánjogi jogvitában, törvényben meghatározott egyéb ügyben;
b) a közigazgatási határozatok törvényességéről;
c) az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközéséről és megsemmisítéséről;
d) a helyi önkormányzat törvényen alapuló jogalkotási kötelezettsége elmulasztásának megállapításáról.
(3) A  Kúria a  (2)  bekezdésben meghatározottak mellett biztosítja a  bíróságok jogalkalmazásának egységét,
a bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.”
„28. cikk A bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel
összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek
és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.”
[15] 2. A bírói kezdeményezésekben kifogásolt jogegységi döntés rendelkező része:
„Amennyiben a  jogerős határozattal kiszabott közérdekű munka vagy pénzbüntetés végrehajthatóságának
elévülése 2010. évi május hó 1. napja előtt bekövetkezett, úgy a továbbiakban nincs törvényes lehetőség a büntetés
végrehajtására.
Ha azonban a  közérdekű munka és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülése 2010. május 1. napjáig nem
következett be, e büntetések elévülési ideje öt év.”
[16] 3. A  korábban hatályban volt Btk. 2010. május elsejét megelőzően hatályban volt és a  bírói kezdeményezésekkel
érintett rendelkezései:
„67. § (1) A főbüntetés elévül:
a) tizenöt évi szabadságvesztés, valamint ennél súlyosabb büntetés esetén húsz év,
b) tízévi vagy ezt meghaladó szabadságvesztés esetén tizenöt év,
c) ötévi vagy ezt meghaladó szabadságvesztés esetén tíz év,
d) öt évet el nem érő szabadságvesztés esetén öt év,
e) közérdekű munka vagy pénzbüntetés esetén három év elteltével.
[…]
68.  § (1) A  főbüntetés elévülésének határideje a  büntetést kiszabó határozat jogerőre emelkedésének
napján, ha pedig a  büntetés végrehajtását felfüggesztik, a  próbaidő leteltének napján kezdődik. Ha az  elítélt
a szabadságvesztés végrehajtása alatt megszökik, az elévülés határideje a szökés napjával ismét elkezdődik.
[…]
(4) Az elévülést félbeszakítja az elítélt ellen a büntetés végrehajtása végett tett intézkedés. A félbeszakítás napjával
az elévülés határideje ismét elkezdődik.”
[17] 4. A  korábban hatályban volt Btk. 2010. május elsején hatályba lépett (2013. június 30-ig hatályos) indítvánnyal
érintett rendelkezései:
„67. § (1) A szabadságvesztés végrehajthatósága elévül
a) tizenöt évi szabadságvesztés vagy ennél súlyosabb büntetés esetén húsz év,
b) tíz évi vagy ezt meghaladó tartamú szabadságvesztés esetén tizenöt év,
c) öt évi vagy ezt meghaladó tartamú szabadságvesztés esetén tíz év,
d) öt évet el nem érő tartamú szabadságvesztés esetén öt év
elteltével.
[…]
68.  § (1) A  büntetés elévülésének határideje a  büntetést kiszabó határozat jogerőre emelkedésének napjával, ha
pedig a szabadságvesztés végrehajtását felfüggesztik, a próbaidő leteltének a napjával kezdődik.
[…]
(4) Az elévülést félbeszakítja az elítélt ellen a büntetés végrehajtása végett tett intézkedés. A félbeszakítás napjával
az elévülés ismét elkezdődik.”
[18] 5. A Btké. (2013. június 30-ig hatályos) indítvánnyal érintett rendelkezései:
„6.  § (1) A  Btk.-nak a  büntetés elévülésére vonatkozó rendelkezéseit (67–68.  §) a  hatálybalépése előtt jogerősen
kiszabott büntetésre is alkalmazni kell.
(2) A Btk. hatálybalépése előtt, a korábbi jogszabály alapján bekövetkezett elévülés hatálya érintetlen marad.”
III. [19] Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta meg, hogy a bírói kezdeményezések megfelelnek-e a törvényben
előírt feltételeknek. Az  Abtv. 25.  §-a értelmében „[h]a a  bírónak az  előtte folyamatban levő egyedi ügy elbírálása
során olyan jogszabályt kell alkalmazni, amelynek alaptörvény-ellenességét észleli, vagy alaptörvény-ellenességét
az  Alkotmánybíróság már megállapította, – a  bírósági eljárás felfüggesztése mellett – az  Alaptörvény 24.  cikk
(2)  bekezdés b)  pontja alapján az  Alkotmánybíróságnál kezdeményezi a  jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés
alaptörvény-ellenességének megállapítását, illetve az  alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazásának kizárását.”
Ehhez képest az  Abtv. 37.  § (2)  bekezdése rendelkezik úgy, hogy az  Alkotmánybíróság a  bírói kezdeményezés
alapján folytatott egyedi normakontroll eljárásban felülvizsgálja a  jogegységi határozatnak az Alaptörvénnyel való
összhangját.
[20] Valamennyi bírói kezdeményezés alapjául szolgáló büntetés-végrehajtási ügy közös jellemzője, hogy a kapcsolódó
büntetőeljárásokban az  eljáró bíróságok 2010. május elsejét megelőzően szabtak ki közérdekű munka vagy
pénzbüntetést olyan időben, hogy a büntetés végrehajthatósága a kiszabás időpontjában hatályban volt – három
éves – elévülési időt figyelembe véve 2010. május elseje előtt nem következett be. A  Kúria kifogásolt jogegységi
döntése ezekben az  esetekben kötelezően írja elő, hogy 2010. május elsejét követően a  közérdekű munka és
a  pénzbüntetés elévülésének számításánál a  2010. május 1-jén hatályba lépett – öt éves – elévülési határidő
az  irányadó. Az  Alkotmánybíróság az  Abtv. 25.  §-a és az  Abtv. 37.  § (2)  bekezdésére figyelemmel megállapította,
hogy valamennyi bírói kezdeményezés megfelel törvényben előírt feltételeknek.
IV. [21] Az indítvány nem megalapozott. [22] 1. A  bírói kezdeményezések elsődlegesen azt sérelmezik, hogy a  jogegységi határozat visszamenőleges hatállyal
állapít meg büntetőjogi hátrányt, amelynek eredményeként egy büntetőjogszabály, és így a  büntetőjogi
felelősségre vonás válik terhesebbé. A  bírói kezdeményezések e  körben az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében
rejlő jogbiztonság követelményének sérelmét nevesítik ugyan, de indítványaik egyértelműen az  Alaptörvény
XXVIII. cikk (4) bekezdésében foglalt visszaható hatályú büntetőjogi jogalkotás tilalmának sérelmét is állítják, hiszen
a bírói kezdeményezések indokai között megjelenik a korábban hatályos Alkotmány 57. § (4) bekezdése is, amely
azonos az Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdésében foglalt szabállyal. Az indítványok kimerítése azért is indokolja
az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésén alapuló vizsgálatot, mert a  jogirodalom álláspontja szerint a  büntetésvégrehajtási jog a büntető felelősségre vonást szabályozza, így a jogrendszerben elfoglalt helyét illetően a bűnügyi
jogok közé tartozik. Minthogy a  büntetés-végrehajtási jog jogági jellegét tekintve a  büntetőjoghoz sorolódik, így
az Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdésében biztosított alapvető jog is mérceként szolgál szabályai megítéléséhez.
[23] Ezen kívül a  bírói kezdeményezések nevesítik az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdésében szereplő előírást is, amely
szerint Magyarország a  nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a  nemzetközi jog
és a  magyar jog összhangját. Ebből következően, ha az  Alaptörvény és valamely vállalt nemzetközi emberi jogi
egyezmény egyidejűleg, azonos tartalommal szabályoz egy alapjogot, úgy az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény
Q) cikk (2) bekezdésén keresztül vizsgálja, hogy a hazai jogszabály értelmezése összhangban áll-e az Alaptörvény
és egyúttal a  nemzetközi egyezmény azonos megfogalmazású szabályából fakadó garanciális követelményekkel,
amelynek során az Alkotmánybíróság tartózkodik a hazai jogszabály olyan értelmezésétől, amelynek elkerülhetetlen
következménye a vállalt nemzetközi jogi kötelezettség megsértése {hasonlóan lásd: 36/2013. (XII. 5.) AB határozat,
Indokolás [28]}. A visszaható hatályú büntető jogalkotás tilalmát, vagyis a nullum crimen sine lege és a nulla poena
sine lege jogelvet megfogalmazó szabály a  nemzetközi emberi jogi egyezményekben ugyanolyan tartalommal
jelenik meg, mint az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében foglalt szabály, amely ennek megfelelően
megalapozza a jogegységi határozatnak az Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdése alapján történő vizsgálatát is.
[24] Az Alkotmánybíróság elsőként azt értékeli, hogy a  jogegységi határozat hogyan érvényesül a  korábban és
a  jelenleg hatályos büntetőjogi szabályok között (1). Ezt követően az  Alkotmánybíróság az  Alaptörvény R)  cikk
(3)  bekezdésében foglalt alkotmányértelmezési kötelezettséget is szem előtt tartva rövid áttekintést nyújt
a jogállamiság klauzulában rejlő visszamenőleges hatályú jogalkotás alkotmányjogi jelentéséről, majd ehhez képest
felvázolja a  visszaható hatályú jogalkotásnak az  alkotmányos büntetőjogban érvényesülő garanciáját és annak
védelmi körét (2). Az  Alkotmánybíróság ezek után nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok működésén keresztül
vizsgálja visszaható hatályú büntetőjogi jogalkotás általánosan elismert korlátait (3). Végül az  Alkotmánybíróság
választ nyújt arra, hogy milyen alkotmányjogi összefüggés lelhető fel a büntetések végrehajthatóságának elévülését
értelmező jogegységi határozat és a visszaható hatályú büntető jogalkotás garanciális korlátai között (4).
[25] 2. A büntetőjog két elévülési időt különböztet meg. A bűncselekmény büntethetőségének elévülése a cselekmény
büntethetőségét végérvényesen megszüntető okok egyike (Btk. 25.  §). A  büntethetőség elévülése az  állami
büntetőhatalom érvényesítésének korlátja: a  büntethetőség elévülésével a  cselekmény üldözhetősége és
a  büntetőjogi felelősségre vonás lehetősége enyészik el. Ehhez képest a  büntetés végrehajthatóságának
elévülése a  büntetőeljárás lefolytatását követően a  már jogerősen megállapított büntetőjogi szankció
végrehajthatóságának megszűnését jelenti [régi Btk. 66. § b) pontja; Bv. tvr. 17. § b) pontja]. Vagyis ebben az esetben
a  büntetőjogi szankció állami kikényszeríthetősége az  idő múlásának következményeként szűnik meg. A  bírói
kezdeményezésekben kifogásolt jogegységi határozat a közérdekű munka és a pénzbüntetés végrehajthatóságának
elévülési idejére vonatkozó új szabályok alkalmazhatóságát érinti.
[26] 2.1. A  régi Btk. 2010. május 1-jét megelőzően a  közérdekű munka és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának
elévülési idejét három évben határozta meg [régi Btk. 67.  § (1)  bekezdés e)  pontja]. Ezt az  elévülési időt a  régi
Btk. módosításáról szóló 2009. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: Módtv.) 22.  § (2)  bekezdése 2010. május 1-jei
hatállyal öt évben állapította meg. A jogszabályhoz fűzött miniszteri indokolás értelmében a módosítás a különféle
büntetések és mellékbüntetések végrehajthatóságának elévülési időtartamai közötti összhang megteremtését
szolgálja. A  közérdekű munka és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának öt éves elévülési ideje áll ugyanis
összhangban a szabadságvesztés büntetés legrövidebb, valamint az eltiltó jellegű mellékbüntetések (foglalkozástól,
járművezetéstől eltiltás, kiutasítás, közügyektől eltiltás, kiutasítás) öt éves elévülési idejével.
[27] Időközben a  régi Btk. hatályát vesztette, és a 2013. július elsején hatályba lépett a Büntető Törvénykönyvről szóló
2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) a büntetések végrehajthatóságát érintő elévülési szabályokat már nem
tartalmazza. Ehelyett a  büntetések végrehajthatóságának elévülését a  régi Btk. 2010. május elseje után hatályos
szabályaival többnyire megegyező tartalommal jelenleg a  Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény
hatálybalépéséhez kapcsolódó átmeneti rendelkezésekről és egyes törvények módosításáról szóló törvénnyel
módosított Bv. tvr. 18. §-a szabályozza.
[28] 2.2. A  Módtv. a  közérdekű munka és a  pénzbüntetések végrehajthatóságának elévülési idejét 2010. május elsejei
hatállyal egységesen öt évben határozta meg, ugyanakkor szövegszerűen nem tartalmazott átmeneti szabályokat
azon büntetések végrehajthatóságának elévülési időtartamáról, amelyeket a  büntető bíróságok jogerős
határozatukban 2010. május elsejét megelőzően szabtak ki. A  2010. május elsejét megelőzően kiszabott, de ezen
időpontban még el nem évült büntetések végrehajthatóságának elévülési idejét érintően eltérő jogértelmezési
álláspontokat képviselő bírósági ítéletek születtek. Egyes bíróságok a  régi Btk. 2.  §-ában foglalt időbeli hatály
szabályát alkalmazták, és ennek megfelelően arra az  álláspontra helyezkedtek, hogy a  közérdekű munka, illetve
a  pénzbüntetés végrehajthatóságának 2010. május elsején folyó elévülési ideje a  cselekmény elkövetésekor
hatályban volt három év. Ezzel szemben más bíróságok azt képviselték, hogy a büntetések végrehajthatóságának
elévülése során nem alkalmazható a Btk. 2. §-a, így a büntetések végrehajthatóságának az elévülési idejét a hatályos
jogszabályok jelölik ki, amely jelen esetben öt év. Az  egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében a  Kúria
büntető jogegységi tanácsa jogegységi eljárást folytatott le. Ennek eredményeként meghozott jogegységi határozat
szerint „[a]mennyiben a jogerős határozattal kiszabott közérdekű munka vagy pénzbüntetés végrehajthatóságának
elévülése 2010. évi május hó 1. napja előtt bekövetkezett, úgy a  továbbiakban nincs törvényes lehetőség
a  büntetés végrehajtására. Ha azonban a  közérdekű munka és a  pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülése
2010. május 1. napjáig nem következett be, e  büntetések elévülési ideje öt év.” A  jogegységi határozat így
a közérdekű munka és a pénzbüntetés végrehajthatóságának 2010. május elsején hatályba lépett öt éves elévülési
időtartamát ezen a  napon még el nem évült büntetés végrehajthatóságának elévülésére is alkalmazni rendeli.
Az  Alkotmánybíróságnak a  bírói kezdeményezések alapján így elsődlegesen arról szükséges állást foglalnia,
hogy az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében foglalt jogállamiság klauzula és az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(4)  bekezdésében megfogalmazott nullum crimen sine lege és nulla poena sine lege elvekkel összhangban áll-e
a Kúria jogegységi határozata.
[29] 3. Az  Alkotmánybíróság ennek megítéléséhez elsőként azt értékelte, hogy a  korábbi alkotmánybírósági
gyakorlatban kimunkált mérce érvényesnek tekinthető-e az  Alaptörvény hatálybalépését követően.
Az  Alkotmánybíróság a  13/2013. (VI. 17.) AB határozatában kifejtette, hogy „[a]z Alkotmánybíróság az  újabb
ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a  korábbi határozataiban kidolgozott
érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az  Alaptörvény adott szakaszának az  Alkotmánnyal
fennálló tartalmi egyezése, az  Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az  Alaptörvény értelmezési
szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és
szükségesnek mutatkozik azoknak a  meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése.” {13/2013. (VI. 17.)
AB határozat, Indokolás [32]}. Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően összevetette a korábbi és jelenleg hatályos
alkotmányos szabályokat.
[30] 3.1. A  korábban hatályban volt Alkotmány 2.  § (1)  bekezdése és az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdése egyező
megfogalmazással tartalmazzák a  jogállamiság klauzuláját, amely szerint Magyarország független, demokratikus
jogállam. Az  Alkotmány 57.  § (4)  bekezdése szintén egyező megfogalmazással tartalmazta az  Alaptörvény
XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében kimondott büntetőjogi visszaható hatályú jogalkotás tilalmának garanciáját.
Az  alkotmányozó az  Alaptörvény U)  cikkében azonban az  Alkotmányhoz képest a  büntetőjogi felelősségre
vonhatósághoz kapcsolódóan további szabályokat fogalmazott meg. Az  Alaptörvény U)  cikk (1)  bekezdése
elévülhetetlen felelősséget deklarál mindazokért a  bűncselekményekért, amelyeket a  kommunista diktatúra ideje
alatt politikai indítékból követtek el, és amelyek üldözésétől az  igazságszolgáltatás politikai okokból eltekintett.
Az Alaptörvény U) cikk (6), (7) és (8) bekezdései szerint pedig „[n]em tekinthető elévültnek azoknak a  törvényben
meghatározott, a  pártállam nevében, érdekében vagy egyetértésével a  kommunista diktatúrában Magyarország
ellen vagy személyek ellen elkövetett súlyos bűncselekményeknek a  büntethetősége, amelyeket az  elkövetéskor
hatályos büntetőtörvény figyelmen kívül hagyásával politikai okból nem üldöztek.” Ezen „[…] bűncselekmények
büntethetősége az  elkövetés időpontjában hatályos büntetőtörvény szerinti, az  Alaptörvény hatálybalépésének
napjától számított időtartam elteltével évül el, feltéve, hogy a bűncselekmény elkövetésének időpontjában hatályos
büntetőtörvény szerint az  elévülés 1990. május 1-jéig bekövetkezett volna.” Ha pedig az  ilyen bűncselekmény
elkövetésének időpontjában hatályos büntetőtörvény szerint az elévülés 1990. május 2-a és 2011. december 31-e
között történt volna meg, akkor a  bűncselekmény büntethetősége az  Alaptörvény hatálybalépésének napjától
számított időtartam elteltével évül el, feltéve, hogy az elkövetőt a bűncselekmény miatt nem üldözték.
[31] Ebből következően a  visszaható hatályú büntető jogalkotás tilalma tekintetében az  Alkotmány és az  Alaptörvény
egyező megfogalmazása mellett az  alkotmányszövegek lényeges kontextuális eltérése állapítható meg.
Az Alkotmánybíróság ennek megfelelően az Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdésében foglalt alkotmányos szabály
értelmezése során az  Alaptörvény ezen elvi jelentőségű rendelkezéseinek figyelembevételével használja fel
a korábban kialakított alkotmánybírósági gyakorlatot.
[32] 3.2. Az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében foglalt jogállamiság klauzulából olvasható ki a  jogbiztonság
követelménye. E  követelmény az  Alkotmánybíróság következetes felfogása szerint azt jelenti, hogy a  jogrendszer
egésze, annak részterületei, valamint egyes szabályai világosak, egyértelműek, hatásukat tekintve kiszámíthatóak
és a norma címzettjei számára előre láthatóak kell legyenek és a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat
kell hordozzanak {9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 65–66.; újabb gyakorlatból: 38/2012. AB határozat,
Indokolás [84] és 3106/2013. (V. 17.) AB határozat, Indokolás [8]}. A  jogi normák előreláthatósága és kiszámítható
működésének követelménye felöleli a  visszamenőleges hatályú jogi szabályozás korlátozott és kivételes
lehetőségét. Vagyis jogszabály a  kihirdetését megelőző időre nem állapíthat meg kötelezettséget és nem
nyilváníthat valamely magatartást jogellenessé. Az  Alkotmánybíróság értelmezése szerint „[k]övetkezetes
az alkotmánybírósági gyakorlat a tekintetben, hogy valamely jogszabály nem csupán akkor minősülhet az említett
tilalomba ütközőnek, ha a  hatálybalépés nem visszamenőlegesen történt ugyan, de a  jogszabály rendelkezéseit
– erre irányuló kifejezett rendelkezés szerint – a  jogszabály hatálybalépése előtt létrejött jogviszonyokra is
alkalmazni kell.” {57/1994. (XI. 17.) AB határozat, ABH 1994, 324–325.; megerősítette például: 3208/2013. (XI. 18.)
AB határozat, Indokolás [58]}. Ugyanakkor a  jogbiztonságból fakadó visszaható hatályú jogalkotás tilalma nem
feltétlen és kizárólag a  jogalanyok helyzetét elnehezítő (ad malem partem) jogalkotásra irányadó [110/2009.
(XI. 18.) AB határozat, ABH 2009, 971, 984.]. Nem terjed ki továbbá a  jogszabályok módosíthatóságának időbeli
korlátaira. Az  Alkotmánybíróság álláspontja szerint ugyanis „[ö]nmagában az, hogy az  állampolgárok másként
cselekedtek volna, ha előre láthatták volna a  jogszabály módosítását, nem ad módot a  jogbiztonság címén
az  alkotmányellenesség megállapítására. A  visszaható hatályú jogalkotás tilalmának ilyen kiterjesztő értelmezése
alkotmányjogilag indokolhatatlan.” [elsőként lásd: 55/1994. (XI. 10.) AB határozat, ABH 1994, 305., hasonlóan lásd:
174/B/1999. AB határozat, ABH 2005, 870, 878.].
[33] 3.3. A jogbiztonság követelményéből kiolvasható visszaható hatályú jogalkotás korlátozott lehetőségéhez hasonló
alapjogi mércét határoz meg az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében rejlő visszaható hatályú büntetőjogi
jogalkotás tilalma. Ezt az  alkotmányos szabályt közvetítik a  büntető törvénykönyv időbeli hatályáról szóló
rendelkezései, amelyek e  tilalom mellett az  enyhébb büntető törvényi szabályok visszaható hatályú alkalmazását
írják elő [lásd: Btk. 2.  § (1)–(3)  bekezdéseit]. E  mérce a  tisztességes eljárás követelményeinek egyik elemeként
a  legfontosabb alapkövét jelenti a  modern alkotmányos büntetőjog összetett rendszerének [hasonlóan lásd:
9/2007. (III. 7.) AB határozat, 2007, 177, 195.; 398/B/2007. AB határozat, ABH 2007, 2180, 2183.]. A nullum crimen sine
lege és a nulla poena sine lege elveket megfogalmazó alkotmányos szabály a jogállamok egyik legnagyobb múltra
visszatekintő garanciáját jeleníti meg: az állami büntetőhatalom gyakorlásának korlátját és gyakorolhatóságát övező
feltételek előre megismerhetőségének követelményét. Ebből az  is következik, hogy az  Alaptörvény XXVIII.  cikk
(4)  bekezdéséből fakadó követelmények, így a  visszaható hatályú büntetőjogi jogalkotás és jogalkalmazás
tilalmának védelmi körébe tartozik a büntetőjog valamennyi olyan szabálya, amely az egyéni büntetőjogi felelősség
megállapítása szempontjából jelentős. Ezzel egyező álláspontot képvisel az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlata is,
amely a cselekmény üldözhetőségének elévülési ideje és a visszaható hatályú büntetőjogi jogalkotás tilalma között
fellelhető alkotmányjogi összefüggésekről rendelkezett. Az  Alkotmánybíróság e  gyakorlata értelmében a  nullum
crimen sine lege és a  nulla poena sine lege elvek által nyújtott védelem nem szűkíthető le a  büntetőjog különös
részi törvényi tényállás elemeire és az  abban foglalt büntetési tételekre, hanem felöleli a  büntetőjogi felelősségre
vonás valamennyi releváns szabályát [lásd például: 35/1999. (XI. 26.) AB határozat, ABH 1999, 310, 316.]. Így
az alkotmányos jog által garantált védelem kiterjed a büntethetőség, a büntetéskiszabás és ezen kívül valamennyi
olyan büntetőjogi szabályra, amely a büntetőjog alkalmazása során az egyén alkotmányos szabadságjogait érinti.
[34] 3.3.1. Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében biztosított szigorú garancia érvényesítése azonban nem
kivételek nélkül való és terjedelme sem korlátlan. Ennek megfelelően nincsenek tekintettel hazai jog nullum crimen
sine lege és nulla poena sine lege garanciáira a nemzetközi jog feltétlen elsőbbséget és érvényesülést követelő jus
cogens szabályai. A nemzetközi humanitárius jogot súlyosan sértő nemzetközi bűntetteket, így a népirtás, a háborús
és emberiség elleni bűncselekmények, valamint az  agresszió (lásd: Nemzetközi Büntetőbíróság Statútumának
5–8. Cikkeit, valamint az  ad hoc nemzetközi büntető bíróságok statútumainak releváns részeit) üldözése során
az államok a nemzetközi közösség büntetőhatalmát érvényesítik (aut dedere aut judicare). Ebből fakad az is, hogy
a visszaélésszerűen is gyakorolható eljárási garanciák, így különösen a ne bis in idem elve, az elévülés, a visszaható
hatály tilalma a  nemzetközi jogban sajátosan érvényesül {lásd: 33/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [23]}.
Ez  a  felfogás áll összhangban az  Alaptörvény Q)  cikk (3)  bekezdésében előírt alkotmányos rendező elvvel is,
amelynek értelmében Magyarország minden további belső jogi aktus megalkotása nélkül fogadja el és érvényesíti
a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, vagyis a nemzetközi szokásjogot, amelynek a jus cogens a legbelső
magját jelenti {lásd: 34/2013. (XI. 22.) AB határozat Indokolás [25]; 36/2013. (XII. 5.) AB határozat, Indokolás
[47]; illetve CIJ: A  népirtás megelőzéséről és megbüntetéséről szóló egyezmény alkalmazásának ügye, BoszniaHercegovina kontra Szerbia és Montenegró, 2007. február 26.; 161. bekezdését}.
[35] 3.3.2. Ezen kívül az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében biztosított garanciák alól maga az  alkotmányozó
fogalmazott meg további kivételeket az Alaptörvény U) cikkének (6)–(8) bekezdéseiben. Az Alaptörvény e szabályai
írják elő, hogy nem tekinthetőek elévültnek a  pártállam nevében, érdekében vagy egyetértésével a  kommunista
diktatúrában Magyarország ellen vagy személyek ellen elkövetett súlyos bűncselekményeknek a  büntethetősége,
amelyeket az elkövetéskor hatályos büntetőtörvény figyelmen kívül hagyásával politikai okból nem üldöztek.
[36] 3.3.3. A  nullum crimen sine lege és a  nulla poena sine lege elvekből fakadó visszaható hatályú jogalkotás tilalma
a  büntetőjogi felelősség megállapításával összefüggő büntetőjogi szabályokra érvényes. Vagyis a  korábbi
alkotmánybírósági gyakorlatból is kiolvashatóan ez  a  mérce a  büntetőjogi felelősség és a  büntetés jogerős
megállapításáig a  büntethetőséghez, a  büntetéshez és a  büntetéskiszabáshoz kapcsolódó szabályokra
alkalmazandó mérce [32/2008. (III. 12.) AB határozat, ABH 2008, 325.; 9/2007. (III. 7.) AB határozat, ABH
2007, 177.]. A  nullum crimen sine lege és a  nulla poena sine lege elvek védelmi körének pontos terjedelmét
az Alkotmánybíróság a nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok gyakorlatán keresztül vizsgálja.
[37] 4.1. Minthogy az  in malam partem visszaható hatályú büntetőjogi jogalkotás és jogalkalmazás tilalma nemzetközi
emberi jogi elismerést is nyert, így az  Alkotmánybíróság felidézi gyakorlatát, amely szerint a  hazai alapjogok
érvényesülésének minimális mércéjeként fogadja el a  nemzetközi jogvédelmi mechanizmusok által biztosított
jogvédelmi szintet {először lásd: 61/2011. (VII. 13.) AB határozat, ABH 2011, 290, 321.; megerősítette, többek között:
22/2013. (VII. 19.) AB határozat, Indokolás [16]}.
[38] 4.1.1. Magyarország elfogadta az  emberi jogok és szabadságok megóvása érdekében életre hívott Emberi Jogok
Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) joghatóságát, így az  Alkotmánybíróság megvizsgálja, hogy az  EJEB mely
felfogását érvényesíti az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről
szóló Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 7. Cikk 1. és 2.  pontjaiban foglalt elveknek. Az  Egyezmény 7. Cikk
1.  pontja mondja ki, hogy senkit nem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése
idején a  hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény és nem lehet a  bűncselekmény elkövetése
idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ugyanezen Cikk 2.  pontja kizárja az  1.  pontban
biztosított garancia érvényesítését azon cselekmények vagy mulasztások miatt, amelyek elkövetésük idején
a  civilizált nemzetek által elismert jogelvek szerint bűncselekmények voltak. Az  EJEB olvasatában az  Egyezmény
7.  Cikkében foglalt garancia a  jogbiztonság egyik elemeként az  önkényes bűnüldözés, elítélés és büntetéssel
szemben nyújt védelmet [EJEB, S.W. kontra Egyesült Királyság (20166/92), 1995. november 22., 33. és
35.  bekezdések]. Az  EJEB felfogása szerint a  garancia jelentése tágabb a  hátrányosabb büntetőjogi rendelkezés
visszaható hatályú alkalmazásának tilalmánál. Az EJEB olvasatában az Egyezmény 7. Cikk 1. pontja ugyanis egyfelől
megkívánja, hogy mind a  bűncselekmény, mind a  büntetés törvényes legyen (nullum crimen sine lege, nulla
poena sine lege). Vagyis egyértelmű és világos törvényi meghatározást igényel, hogy mely cselekmény milyen
büntetéssel sújtható. Ez  a  követelmény akkor teljesülhet, ha önmagból a  törvényi megfogalmazásból kitűnnek
a büntetőjogi felelősség konkrét feltételei. Másfelől pedig az Egyezmény 7. Cikk 1. pontja követelményként írja elő,
hogy a büntető jogszabályoknak a terhelt hátrányára nem lehet kiterjesztő értelmet adni például analógia vagy más
hasonló jogértelmezés alkalmazásával {lásd elsőként: EJEB, Kokkinakis kontra Görögország (14307/88), 1993. május
25., 52. bekezdése, illetve EJEB, Coëme és mások kontra Belgium [GC], (32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96
és 33210/96), 2000. október 18., 145. bekezdés}. Ezen túl, az EJEB felfogása szerint az Egyezmény 7. Cikk 1. pontja
hallgatólagosan magában rejti az  enyhébb büntetőjogi jogszabály visszaható hatályú alkalmazásának
kötelezettségét is. Ennek megfelelően az  Egyezmény 7. Cikk 1.  pontja a  büntetés kiszabása során a  büntetések
tekintetében is megköveteli az  enyhébb büntetés visszaható hatályú alkalmazási kötelezettségét {EJEB, Scoppola
kontra Olaszország [GC], (10249/03), 2009. szeptember 17., 104. bekezdés}. Az EJEB ebbéli értelmezését támogatja
az  Európai Unió Alapjogi Chartájának hasonló tartalmú 48. Cikkét értelmező Európai Unió Bírósága is, amelynek
gyakorlata szerint valamennyi tagállam közös alkotmányos hagyománya, hogy amennyiben a büntetés elkövetését
követően a megállapítható büntetés enyhül, úgy az elkövetővel szemben az enyhébb büntetést szükséges kiszabni
(lásd többek között, Berlusconi és másokkal szemben folytatott büntetőeljárás, C-387/02, C-391/02 és C-403/02.,
2005. május 3., 66–68. bekezdések).
[39] A büntetőjogi „büntetés” fogalmának az  EJEB az  Egyezmény 7. Cikkében biztosított jog minél teljesebb
érvényesülése érdekében autonóm értelmet ad és esetről esetre maga határozza meg, hogy egy-egy intézkedés
büntetőjogi értelemben büntetésnek minősül-e. Az  EJEB olvasatában a  büntetést érintő, de a  büntetés
megállapítását követően foganatosított jogalkotói, vagy jogalkalmazói intézkedések nem feltétlenül zárhatóak ki
az Egyezmény 7. Cikkének védelméből. Ha a büntetés kiszabását követően foganatosított intézkedések a büntetés
megváltozásához vagy újraértékeléséhez vezetnek, akkor az  intézkedések kereteit az  Egyezmény 7. Cikkében
foglalt korlátok jelölik ki. [EJEB, Scoppola kontra Olaszország [GC], (10249/03), 2009. szeptember 17., 96–97.
és 109. bekezdések, legutóbb összefoglaló jelleggel megerősítette: EJEB, Del Río Prada kontra Spanyolország
[GC], (42750/09), 2013. október 21., 81–90. bekezdések]. Ennek során ugyanakkor az  EJEB éles határvonalat
húz azon intézkedések között, amelyek magát a  büntetést testesítik meg és azon intézkedések között, amelyek
büntetés kikényszerítését, illetve végrehajtását érintik. Az  EJEB következetesen vallott felfogása szerint, míg
az  előbbiek az  Egyezmény 7. Cikkében garantált védelmet élvezik, addig a  büntetés-végrehajtási rendszerhez
tartozó feltételek és azok változásai már a  védelem körén kívül esnek. Így például azok az  intézkedések, amelyek
a  feltételes szabadlábra helyezéshez vagy más egyéb büntetés-végrehajtási kedvezményekhez kapcsolódnak,
nem érintik magát a büntetést, így ennek megfelelően nem is élvezik az Egyezmény 7. Cikkében garantált alapjogi
védelmet. Ilyen esetekben a  szerződő államok az  Egyezmény 7. Cikkének rendelkezésétől függetlenül, szabadon
változtathatják szabályaikat [elsőként lásd: EJEB, Grava kontra Olaszország, (43522/98), 2003. július 10., 51.
bekezdés, majd később: EJEB, Uttley kontra Egyesült Királyság, (36946/03), 2005. november 29., EJEB, Kafkaris kontra
Ciprus (21906/04), 2008. február 12., 142–151. bekezdések; EJEB, Scoppola kontra Olaszország [GC], (10249/03),
2009. szeptember 17., 98. bekezdése].
[40] Az EJEB a  büntetőjogban ismert elévülési idők közül részletesen vizsgálta a  büntethetőség folyó elévülésének
törvényi meghosszabbítását is. Döntésében az  EJEB arra a  következtetésre jutott, hogy a  büntethetőség folyó
elévülési idejének általános jellegű, normatív meghosszabbítása nem sérti az  Egyezmény 7. Cikkét, mert sem
a cselekmény büntetőjogi minősítését nem változtatja meg, sem a bűncselekmény miatt kiszabható büntetést nem
súlyosbítja. Az EJEB értelmezése szerint azért sem egyezménysértő a folyó elévülés meghosszabbítása, mert a folyó
elévülési idő nem járt még le. Az EJEB konkrét ügyben előadott érvelése szerint az elkövető előre láthatta, illetve
tudhatta, hogy cselekménye büntetendő és a  cselekmény elévülési ideje még nem telt el. Ezen kívül az  elévülés
idejének meghosszabbítása sem a  cselekmény büntethetőségét, sem cselekmény miatt kiszabható büntetést
nem tette terhesebbé {EJEB, Coëme és mások kontra Belgium [GC], (32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 és
33210/96), 2000. október 18., 149–150. bekezdések}. Az Alkotmánybíróság itt jegyzi meg, hogy az EJEB felfogásával
egyezik a Velencei Bizottság álláspontja is, amely szerint, ha az elévülés eljárásjogi intézményként funkcionál, akkor
a büntethetőség folyó elévülésének normatív meghosszabbítása megengedett [Comment on Georgia, Strasbourg,
2009. március 4., CDL(2009)048, 11., 1&2].
[41] Hasonló érvelést adott elő az  EJEB az  Achour kontra Franciaország ügyben, amelynek során a  visszaesőkre
vonatkozó szigorúbb és a  visszaesést megalapozó első és második bűnelkövetések közötti hosszabb időt előíró
újabb büntetőjogi szabályok alkalmazhatóságának megítéléséről döntött. E  döntés értelmében a  visszaesőket
szigorúbban büntető szabályok a  hatályba lépésüket megelőzően első ízben elítélt bűnelkövetők tekintetében
akkor is alkalmazhatók, ha a korábban hatályos szabályok szerint a visszaesést megalapozó rövidebb idő már lejárt,
feltéve, hogy a  visszaesést megalapozó újabb bűncselekményt az  új jogszabály hatályba lépése után követték el.
Az  EJEB e  következtetését azzal igazolta, hogy az  újabb bűnelkövetés súlyosabb következménye az  időközben
módosított jogszabályváltozás miatt előre látható volt. Vagyis az  elkövető azért nem hivatkozhat az  Egyezmény
7.  Cikkében foglalt garanciára, mert előre láthatta a  büntetőjogszabály szigorodását és ennek fényében
számolhatott saját magatartásának szigorúbb megítélésével és súlyosabb jogkövetkezményeivel is. A visszaesőként
történő minősítés ennek megfelelően az  Egyezmény 7. Cikkében oltalmazott jogot azért nem sérti, mert ebben
az esetben valójában nem visszaható hatályú jogalkotásról, vagy jogalkalmazásról, hanem az elkövető jogi helyzetét
érintő egymást követő jogszabályok alkalmazásáról van szó. Az  EJEB összegző értékelése szerint egy múltbeli
releváns esemény későbbi mérlegre tétele és egy később született jogszabály visszaható hatályú alkalmazása
között szükséges különbséget tenni: míg az  utóbbi sértheti az  Egyezmény 7. Cikkében biztosított jogot, addig
az előbbi eset a visszaható hatály tilalmának védelmén kívül marad {EJEB, Achour kontra Franciaország, (67335/01)
2006. március 29., 50–60. bekezdések}.
[42] 4.1.2. Magyarország részes állama a  Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának (a továbbiakban:
Egyezségokmány), amelynek 15. Cikk 1.  pontja értelmében senkit sem lehet bűnösnek nyilvánítani olyan
cselekmény vagy mulasztás miatt, amely az elkövetés idején sem a belső, sem a nemzetközi jog értelmében nem
volt bűncselekmény és nem lehet súlyosabb büntetést kiszabni annál, mint amely a  bűncselekmény elkövetése
idején alkalmazható volt. Az  EJEB esetjogában kimunkált enyhébb büntetőjogi jogszabály visszaható hatályát
maga az Egyezségokmány szövegszerűen tartalmazza, amikor úgy rendelkezik, hogy amennyiben a bűncselekmény
elkövetése után a törvény enyhébb büntetés alkalmazását rendelte el, ennek előnyeit az elkövető javára szükséges
érvényesíteni. Ugyanezen Cikk 2.  pontja kivételként fogalmazza meg annak a  személynek a  bíróság elé állítását
és elítélését, aki olyan cselekményt vagy mulasztást követett el, amely az  elkövetés idején a  nemzetek közössége
által elismert általános jogelvek alapján bűncselekménynek minősült. Az Egyezségokmány végrehajtását ellenőrző
ENSZ Emberi Jogi Bizottságának felfogása szerint az ex post facto büntetőjogi jogalkotás tilalmát nem lehet szűken
értelmezni: minthogy az  enyhébb büntetési szabályoknak az  Egyezségokmány szerint visszaható hatálya van, így
ez  magában foglalja annak visszaható hatályát is, ha egy cselekmény büntetendősége szűnik meg (lásd többek
között: Emberi Jogi Bizottság, Jean-Pierre Cochet kontra Franciaország, 1760/2008., 2010. október 29., 7.3. pontját).
Az  Emberi Jogi Bizottság értékelése szerint az  Egyezségokmány 15. Cikke átöleli a  kiszabott büntetéseket is.
Védelme a  büntetések elnehezülésére alkalmazandó, amely szerint a  bűncselekmény elkövetését követően
megemelkedő büntetési tétel sérti a visszaható hatály tilalmának elvét (Ricardo Ernesto Gómez Casafranca kontra
Peru, 981/2001., 2003. július 22., 7.4. pont).
[43] 5. Az Alkotmánybíróság a bemutatott, szerteágazó szempontok gondos értékelését követően arra a következtetésre
jutott, hogy a  Kúria kifogásolt jogegységi határozata nem tekinthető visszaható hatályú jogértelmezésnek,
az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdésében, illetve az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében megfogalmazott
visszaható hatályú jogalkotás és jogalkalmazás tilalmát nem sérti. A Módtv. szövegszerűen nem tartalmaz átmeneti
szabályokat a  jogerősen kiszabott közérdekű munka és pénzbüntetések végrehajthatóságának folyó elévülési
ideje tekintetében. A  Kúria a  jogegységi eljárását ebből következően a  büntetések végrehajthatóságának folyó
elévülési idejét értelmező és egymásnak ellentmondó alsóbb fokú bírósági döntések miatt folytatta le. A jogegységi
határozat a  bíróságok által képviselt egyik jogértelmezést elfogadva normatív erővel egységesítette és így
kiszámíthatóvá, egyértelművé tette az átmeneti szabályok hiányából fakadóan ellentmondásokkal terhelt ítélkezési
gyakorlatot (vö. jelen Indokolás [28] bekezdésével).
[44] A bírói gyakorlatban megjelenő egyik jogértelmezést elfogadva a  jogegységi határozat kizárólag a  büntetések
végrehajthatóságának folyó elévülési idejére rendeli alkalmazni az  új törvény elévülési szabályait és a  Módtv.
hatályba lépését megelőzően elévült büntetések végrehajthatóságát nem érinti. Minthogy a  jogegységi
határozatban képviselt jogértelmezés kizárólag olyan büntetések végrehajthatóságának elévülési idejére
vonatkozik, amelyek elévülése még nem telt el, így az  elévülés lejártára alanyi jog sem alapítható. Ebből
következően a  jogegységi határozat nem sérti az  Alaptörvény B)  cikk (1)  bekezdéséből fakadó visszaható hatály
tilalmának elvét sem (vö. jelen Indokolás [38]–[41] bekezdéseivel).
[45] A jogegységi határozat a jogerős bírói döntéssel már megállapított büntetés végrehajtási rendszernek egy elemét,
a  büntetések végrehajthatóságának elévülését értelmezi. Igaz ugyan, hogy a  büntetések végrehajthatóságának
általános elévülési ideje az  új szabályok szerint kettő évvel hosszabb, ez  azonban nem érinti a  már megállapított
büntetőjogi felelősséget és magát a  büntetést sem súlyosítja vagy módosítja. Így a  jogegységi határozat
az  elkövetők büntetőjogi helyzetét nem érinti. Az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésében elismert nullum
crimen sine lege és nulla poena sine lege elvek mind a  hazai, mind pedig a  nemzetközi jogi felfogás szerint is
elsődlegesen a  jogerősen megállapított büntetőjogi felelősség és a  büntetés tekintetében nyújtanak védelmet
a  visszaható hatályú jogalkotással és jogalkalmazással szemben. A  büntetések végrehajtásának rendszere, illetve
a  büntetések kikényszerítése már nem vonható az  Alaptörvény XXVIII.  cikk (4)  bekezdésének védelmi körébe (vö.
jelen Indokolás [36]–[42] bekezdéseivel). Ennek megfelelően a jogegységi határozat nem sérti a visszaható hatályú
büntetőjogi jogalkotás és jogalkalmazás tilalmát sem. Az  Alkotmánybíróság a  normakontroll eljárásban a  norma
méltányosságát nem ítélheti meg, hanem kizárólag arról foglalhat állást, hogy a norma megfelel-e az Alaptörvény
és a vállalt nemzetközi jogi kötelezettségek által megkívánt követelményeknek. A kifogásolt jogegységi határozat
a  fentiekben részletesen bemutatott szempontok alapján e követelményeknek megfelel, így az Alkotmánybíróság
a  bírói kezdeményezéseket ezekben a  részeikben elutasította és ezért a  jogegységi határozatnak a  konkrét
büntetés-végrehajtási ügyekben történő alkalmazhatóságának kizárására irányuló kezdeményezésekkel már nem
foglalkozott.
V. [46] 1. Az  Alkotmánybíróság a  határozatának ebben a  részében vizsgálja a  bírói kezdeményezések további kifogásait.
A  bírói kezdeményezések az  Alaptörvény XV.  cikk (1)  bekezdésében foglalt általános egyenlőségi szabály és ezzel
összefüggésben az  Alaptörvény II.  cikkben foglalt emberi méltóságból fakadó követelményének megsértésére
hivatkoznak, valamint nevesítik az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében foglalt hátrányos különbségtétel tilalmát,
így az  Alkotmánybíróság elsőnek ezt a  kifogást vizsgálja meg. Ezt követően az  Alkotmánybíróság értékeli a  bírói
kezdeményezéseknek az  Alaptörvény T)  cikk (2)  bekezdésére, illetve az  Alaptörvény 25.  cikk (2)  bekezdésére
alapított kifogását, amely szerint a  büntetés-végrehajtási bírónak a  jogegységi határozat végrehajtásához nincs
törvényben biztosított hatásköre.
[47] 2. A  bírói kezdeményezések előadásában a  jogegységi határozat azért sérti az  Alaptörvény XV.  cikk
(1) bekezdésében foglalt egyenlőségi szabályt, mert rendelkezésének következtében az azonos mértékű közérdekű
munka avagy pénzbüntetések végrehajthatóságának elévülési ideje a  büntetés végrehajtása során eljáró szervek
intézkedéseinek hatékonyságától függ. Így például ha a  büntetés-végrehajtási ügyben 2007.  május  elsején
bocsátották ki az  elfogatóparancsot, akkor az  elévülés ideje három év, míg ha 2007. május  elsejét követően
foganatosították ugyanezt az  intézkedést, akkor az  elévülés ideje öt év. Ennek megfelelően a  bírói álláspontok
szerint a  jogegységi határozat azonos helyzetben lévő elítéltek között indokolatlanul különböztet, így sérti
az  Alaptörvény XV.  cikk (1)  bekezdésének általános egyenlőségi szabályát, illetve az  Alaptörvény II.  cikk
(1)  bekezdésében elismert emberi méltósághoz való jogot. A  bírói kezdeményezések ezzel összefüggésben
azonos érveléssel hivatkoztak az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdésen keresztül az  Európai Unió Alapjogi Chartája
20. cikkében biztosított egyenlőségi szabály sérelmére is. A Fővárosi Törvényszék bírája ugyanilyen indokok alapján
az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmát is nevesíti indítványában.
[48] 2.1. Az Alkotmánybíróság itt emlékeztet arra, hogy az Alaptörvény XV. cikk (1) bekezdése tartalmazza az általános
egyenlőségi szabályt, amely a  jogrend valamennyi szabálya tekintetében azért biztosítja az  egyenlően kezelés
követelményét, mert az egyenlőség végső alapja az egyenlő méltóság. Egy adott szabályozás így abban az esetben
nem felel meg az Alaptörvény XV. cikk (1) bekezdésében foglalt mércének, ha végső soron az emberi méltósághoz
fűződő jogot sérti. Így a  diszkrimináció tilalma nem jelenti azt, hogy minden különbségtétel tilos, hanem azt
az  elvárást fogalmazza meg, hogy a  jognak mindenkit egyenlő méltóságú személyként szükséges kezelnie.
Alaptörvény-ellenes megkülönböztetés abban az  esetben állapítható meg, ha azonos csoportba tartozó személyi
körben és azonos szabályozási koncepción belül az  eltérő szabályozásnak nincs ésszerű, kellő súlyú alkotmányos
indoka, vagyis önkényes. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy nem lehet hátrányos megkülönböztetésként értékelni, ha
a  jogi szabályozás eltérő alanyi körre állapít meg eltérő rendelkezéseket, avagy a  megkülönböztetésnek ésszerű
indokát adja {42/2012. (XII. 20.) AB határozat, Indokolás [22], [24]–[28], megerősítette: 23/2013. (IX. 25.) AB határozat,
Indokolás [87]}. Ehhez képest az  Alaptörvény XV.  cikk (2)  bekezdése az  Alaptörvényben elismert alapvető jogokat
az ember megváltoztathatatlan tulajdonságain alapuló hátrányos különbségtétel nélkül garantálja. Az Alaptörvény
XV.  cikk (2)  bekezdésében foglalt szabály így az  alapvető jogok korlátozását a  személyek közötti különbségtétel
alapján tilalmazza. Az alkotmányos szabály az emberek megváltoztathatatlan tulajdonságai tekintetében egy nyílt,
vagyis nem kimerítő jellegű felsorolást tartalmaz. Az  emberek ilyen megváltoztathatatlan – saját elhatározásától
nem függő, többnyire eleve adott – tulajdonságain alapuló, alapjogok tekintetében történő megkülönböztetése
a hátrányos megkülönböztetés legsúlyosabb esete. Ilyen különbségtételnek minősül, ha jogszabály alapján képzett,
azonos tulajdonságú csoportok az  egyén megváltoztathatatlan tulajdonsága szerint különböznek egymástól
{hasonlóan lásd: 42/2012. (XII. 20.) AB határozat, Indokolás [39]–[41]}.
[49] 2.2.1. A  jogegységi határozat az  átmeneti szabályok hiánya miatt a  Módtv. időbeli alkalmazásáról tartalmaz
értelmező rendelkezéseket. Ezek szerint a  Módtv. nem érinti a  2010. május elsejét megelőzően elévült
büntetéseket, ugyanakkor a  büntetések végrehajthatóságának 2010. május elsején folyó elévülési idejét az  új
szabályok értelmében öt évben határozza meg. Vagyis a jogegységi határozat egy objektív és semleges körülmény
figyelembevételével értelmezi a  Módtv.-t. Jelen esetben nincs szó tehát arról, hogy a  jogegységi határozat
az  elítéltek azonos csoportján belül a  büntetések végrehajthatóságát érintően egyes elítéltekre az  emberi
méltóság sérelmét is előidéző eltérő szabályokat állapítana meg, vagy a  szabályokat így értelmezné. Ezen kívül
a  jogegységi határozatban képviselt jogértelmezés nem a  személyek megváltoztathatatlan tulajdonsága szerint
különböztet. A  kifogásolt jogegységi határozat ugyanis egy objektív körülményt tart szem előtt és nem tesz
különbséget azok között, akikre kiszabott közérdekű munka vagy pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülési
ideje 2010.  május  elsején még folyik, így sem a  jogegyenlőség elvének sérelme, sem hátrányos különbségtétel
nem állapítható meg. Mindezek alapján az  Alkotmánybíróság a  bírói kezdeményezéseket ebben a  részükben is
elutasította, így a jogegységi határozatnak a konkrét büntetés-végrehajtási ügyekben történő alkalmazhatóságának
kizárására irányuló kezdeményezésekkel már nem foglalkozott.
[50] 2.2.2. Az Alkotmánybíróság ezen kívül utal arra, hogy az Alapjogi Charta 51. cikk (1) bekezdése alapján az Alapjogi
Chartában garantált alapvető jogok akkor kívánnak érvényesülést, ha a  tagállam az  uniós jog hatályán belül
cselekszik [erről lásd részletesen: EU Bíróság, Åklagaren kontra Hans Åkerberg Fransson, C-617/10.; 2013. február
26., 17–23. bekezdések]. Minthogy a  Kúria a  jogegységi határozat meghozatala során nem az  uniós jog hatályán
belül intézkedett, így az  Alapjogi Charta rendelkezései jelen ügyben nem alkalmazhatóak. Ebből következően
az  Alkotmánybíróság a  bírói kezdeményezéseknek az  Alaptörvény Q)  cikk (2)  bekezdésére és az  Alapjogi
Chartájának 20. cikkére történő hivatkozását is elutasította.
[51] 3. A  bírói kezdeményezések közül összesen hat indítvány azt is sérelmezi, hogy az  időközben módosított
hatásköri szabályok szerint a  büntetések elévülésének megállapítása immáron nem a  járásbíróság, hanem
a büntetés-végrehajtási bíró hatáskörébe tartozik (Bv. tvr. 14/A. §). A kifogásolt jogegységi határozat végrehajtása
az  Alaptörvény 25.  cikk (3)  bekezdése alapján kötelező, ezért a  büntetés-végrehajtási bírónak intézkednie kell
a  büntetések elévülését megállapító járásbírósági döntések hatályon kívül helyezéséről. Ugyanakkor a  Bv. tvr.
14/A.  §-a a  büntetés-végrehajtási bírónak kizárólag a  büntetések elévülésének megállapítására biztosít döntési
jogkört és sem a  Bv. tvr., sem más, az  Alaptörvény T)  cikk (2)  bekezdésében felsorolt jogszabály nem telepít
a jogegységi határozat végrehajtásához szükséges hatáskört a büntetés-végrehajtási bíróhoz.
[52] Az Alkotmánybíróság ezen indítványozói érveléssel összefüggésben elsődlegesen arra mutat rá, hogy
a  jogalkalmazás folyamán válaszolhatóak meg és nem igénylik az  Alaptörvény értelmezését azok a  kérdések,
amelyek nem haladják meg a  jogalkalmazók megengedett jogértelmezési lehetőségeit és az  alkotmányosan
is elfogadott rendszerképző jogértelmezés határait {3032/2012. (VI. 21.) AB határozat, Indokolás [35];
3106/2013.  (V.  17.) AB határozat, Indokolás [11]}. Az  Alkotmánybíróság megítélése szerint annak a  kérdésnek
az  eldöntése, hogy a  büntetés végrehajthatóságának elévülését megállapító bírói döntéshez kapcsolódik-e
kötőerő vagy jogerő (Legfelsőbb Bíróság Bt.II.846/2008.), illetve az  utóbb tévesnek bizonyult ilyen bírói döntést
hatályon kívül kell-e helyezni, és ha igen, akkor mely bíróság hatáskörébe tartozik a döntés hatályon kívül helyezése
(Kúria Bt.I.130/2012. és Kúria Bfv.III.258/2013.) nem haladják meg a  jogértelmezők megengedett jogértelmezési
lehetőségeit, így a jogszabályok értelmezését és jogalkalmazói döntést igénylő kérdéseknek tekinthetőek. Mindezek
alapján az  Alkotmánybíróság azt állapította meg, hogy a  bírói kezdeményezésekben előadott ebbéli kifogások
a jogalkalmazás során válaszolhatóak meg, így a bírói kezdeményezéseket ebben a részükben is elutasította.
[53] Az Alkotmánybíróság az  ügy elvi jelentőségére tekintettel, az  Abtv. 44.  § (1)  bekezdés második mondata alapján
rendelte el határozatának a Magyar Közlönyben történő közzétételét.
Budapest, 2014. május 19. Dr. Paczolay Péter s. k.,
az Alkotmánybíróság elnöke


type: legislation

jurisdiction: Hungary

text:
42/2014. (VIII. 19.) EMMI rendelete a helyes laboratóriumi gyakorlat alkalmazásáról és ellenőrzéséről.
A kémiai biztonságról szóló 2000. évi XXV. törvény 34. § (4) bekezdés a) pont ai) alpontjában és az emberi alkalmazásra kerülő
gyógyszerekről és egyéb, a gyógyszerpiacot szabályozó törvények módosításáról szóló 2005. évi XCV. törvény 32. § (5) bekezdés
c) pontjában kapott felhatalmazás alapján,
a 17. § tekintetében a  jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 31. § (2) bekezdés b) pontjában, a kémiai biztonságról szóló
2000. évi XXV. törvény 34.  § (4)  bekezdés a)  pont ai)  alpontjában és az  emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerekről és egyéb,
a  gyógyszerpiacot szabályozó törvények módosításáról szóló 2005. évi XCV. törvény 32.  § (5)  bekezdés c)  pontjában kapott
felhatalmazás alapján,
a Kormány tagjainak feladat- és hatásköréről szóló 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet 48.  § 3.  pontjában meghatározott
feladatkörömben eljárva, a következőket rendelem el:
1. A rendelet hatálya 1. § E rendelet hatálya kiterjed
a) a  vegyi anyagok, így veszélyes anyagok, veszélyes keverékek, gyógyszerek, gyógyszer hatóanyagok és
segédanyagok, állatgyógyászati készítmények, növényvédő szerek, biocid anyagok, kozmetikumok,
élelmiszer adalékanyagok, takarmány adalékanyagok (a  továbbiakban együtt: anyagok) nem-klinikai
egészségügyi- és környezetbiztonsági vizsgálataira, amelyek célja az  anyagok tulajdonságaira, az  emberi
egészség vagy a környezet szempontjából biztonságos voltukra vonatkozó adatok szerzése;
b) az a) pont szerinti vizsgálatot végző vizsgáló intézményre;
c) az a) pont szerinti vizsgálatok ellenőrzésére és az azt végző hatóságra;
d) bioanalitikai vizsgálatokat ellátó vizsgáló intézményeknek, a  Gyógyszerészeti és Egészségügyi Minőség- és
Szervezetfejlesztési Intézet (a  továbbiakban: GYEMSZI) által lefolytatott helyes laboratóriumi gyakorlatra,
a nem-klinikai vizsgálatok szervezésére és lefolytatására vonatkozó ellenőrző tevékenységre;
e) az e rendelet szerinti vizsgálatok alá tartozó anyagok engedélyező hatóságaira.
2. Értelmező rendelkezések 2. § E rendelet alkalmazásában:
 1. állatgyógyászati készítmény: az  élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről szóló 2008. évi XLVI. törvény
melléklet 3. pontjában meghatározott készítmény;
 2. egyedi vizsgálóhely: az a helyszín, vagy azon helyszínek, ahol a vizsgálat egy vagy több szakaszát végzik;
 3. egyedi vizsgálóhely vezetősége: azok a személyek, akik felelősek a hatáskörükbe tartozó vizsgálati szakasznak
vagy szakaszoknak az 1. melléklet szerinti alapelveknek megfelelő végrehajtásáért;
 4. engedélyező hatóság: az  adott anyag forgalomba hozatalát és alkalmazását engedélyező, vagy
a nyilvántartásba vételt végző, jogszabályban kijelölt hatóság;
 5. főkönyv: azon adatok gyűjteménye, amelynek segítségével értékelhető a  vizsgáló intézményben elvégzett
munka és nyomon követhetők az elvégzett vizsgálatok;
 6. GLP alapelvek: helyes laboratóriumi gyakorlat, a  nem-klinikai vizsgálatok szervezésére és lefolytatására
vonatkozó, e rendeletben rögzített követelmények;
 7. GLP megfelelőség: a  GYEMSZI arra vonatkozó megállapítása, hogy a  vizsgáló intézmény teljesíti-e a  GLP
követelményeit;
 8. GLP megfelelőség rendszeres ellenőrzése: a  vizsgáló intézmény időszakos felülvizsgálata és a  vizsgálatok
felülvizsgálata a GLP elvek betartásának megállapítása céljából; 9. GLP Program: olyan program, amely a  Magyarország területén működő vizsgáló intézmények GLP
megfelelőségének rendszeres ellenőrzésére, valamint a  vizsgáló intézményekben folytatott vizsgálatok
felülvizsgálatára irányul;
10. gyártási tétel: a kísérleti anyagoknak vagy összehasonlító anyagoknak azon meghatározott mennyisége vagy
tétele, amelyeket meghatározott gyártási ciklusban állítottak elő, és amelyek azonosnak tekinthetőek és
ekként is vannak megjelenítve;
11. gyógyszer: az emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerekről és egyéb, a gyógyszerpiacot szabályozó törvények
módosításáról szóló törvény szerinti anyag;
12. helyszíni vizsgálatvezető: az  a  személy, aki többhelyszínű vizsgálat esetén az  egyedi vizsgálóhelyen
a vizsgálatvezető nevében eljár, és aki a vizsgálat rábízott szakaszaiért meghatározott felelősséggel tartozik;
13. irtószer: a biocid termékek előállításának és forgalomba hozatalának feltételeiről szóló rendelet szerinti anyag;
14. keverék: egy vagy több veszélyes anyagot tartalmazó keverék vagy oldat, amely az  osztályozás során
veszélyes besorolást kap;
15. kísérlet: a  vizsgálat során végzett minden olyan cselekmény, amely a  vizsgálat adatainak előállítására és
begyűjtésére irányul;
16. kísérleti anyag: a vizsgálat tárgyát képező anyag;
17. kozmetikum: a  kozmetikai termékekről szóló 2009. november 30-i 1223/2009/EK európai parlamenti és
tanácsi rendelet 2. cikk (1) bekezdés a) pontjában meghatározott készítmény;
18. megbízó: az  a  jogi személy, jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, vagy természetes személy, aki
vizsgálatra megbízást ad, azt támogatja, illetve ilyen vizsgálatra irányuló kérelmet előterjeszt;
19. minőségbiztosítási program: az  a  személyzetet is magába foglaló meghatározott rendszer, amely független
a vizsgálat elvégzésétől, és úgy alakították ki, hogy a vizsgáló intézmény vezetősége számára garantálja a GLP
alapelveinek betartását;
20. növényvédő szer: az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről szóló törvény szerinti anyag;
21. nyers adat: minden olyan eredeti vizsgáló intézményi feljegyzés és dokumentáció, vagy azok hiteles másolata,
amely a vizsgálat során nyert eredeti megfigyelés, illetve egyéb tevékenység eredménye;
22. összehasonlító anyag: a kísérleti anyaggal történő összehasonlítás alapjául szolgáló anyag;
23. rövid idejű vizsgálat: széles körben alkalmazott, rutin eljárásokkal végzett, a  vizsgáló intézmény által félévet
meg nem haladó időtartamban meghatározott vizsgálat;
24. szabványműveleti előírások: olyan, a  vizsgálatok vagy tevékenységek elvégzésének módját leíró,
dokumentummal alátámasztott előírások, amelyeket rendszerint nem részleteznek a  vizsgálati tervek és
vizsgálati iránymutatások;
25. tagállam: az  Európai Gazdasági Térség (a  továbbiakban: EGT) tagállama, az  Európai Közösséggel vagy
az  EGT-vel megkötött nemzetközi szerződés alapján az  EGT tagállamával azonos jogállást élvező állam,
valamint a Gazdasági Együttműködés és Fejlesztés Szervezete (a továbbiakban: OECD) tagállama;
26. veszélyes anyag: a kémiai biztonságról szóló törvény és a 2001. január 1-je előtt hatályos jogszabályok alapján
veszélyesként osztályozott anyag;
27. vivőanyag: a  kísérleti anyag vagy az  összehasonlító anyag vizsgálati rendszerbe történő beadását vagy
a  vizsgálati rendszerben történő alkalmazását elősegítő anyag, amely a  kísérleti vagy vizsgálati anyagok
összekeverésére, eloszlatására vagy oldhatóvá tételére szolgál;
28. vizsgálat: az  a  kísérlet vagy kísérletsorozat, amely során valamely kísérleti anyagot laboratóriumi vagy
természetes körülmények között tanulmányoznak abból a  célból, hogy az  illetékes engedélyező hatóságok
számára benyújtandó információhoz jussanak az adott anyag tulajdonságai és biztonsága tekintetében;
29. vizsgálati minta: a vizsgálati rendszerből kísérlet, elemzés vagy megőrzés céljából vett bármely anyag;
30. vizsgálati rendszer: a  vizsgálat során alkalmazott valamennyi biológiai, kémiai vagy fizikai rendszer, illetve
ezek kombinációja;
31. vizsgálati terv: olyan dokumentum, és annak valamennyi módosítása, amely meghatározza a  vizsgálat
célkitűzéseit és kivitelezésének menetét;
32. vizsgálati terv módosítása: a vizsgálati terv megváltoztatása a vizsgálat megkezdését követően;
33. vizsgálati tervtől való eltérés: a vizsgálati tervben foglaltak nem tervezett figyelmen kívül hagyása a vizsgálat
megkezdését követően;
34. vizsgálatok felülvizsgálata: a  nyers adatok és az  ezekkel kapcsolatos nyilvántartások összehasonlítása
a  közbenső vagy a  zárójelentéssel, annak érdekében, hogy megállapítsák, a  nyersadatok feltüntetése
pontosan történt-e, valamint hogy a  vizsgálat a  vizsgálati tervvel és a  szabványműveleti előírásokkal
összhangban történt-e, továbbá annak érdekében, hogy a  jelentésben nem szereplő további adatokat
szerezzenek be, illetve megállapítsák, hogy nem alkalmaztak-e az  adatok feldolgozása során azok
hitelességét esetleg kedvezőtlenül befolyásoló módszereket;
35. vizsgálatvezető: az a személy, aki a nem-klinikai egészségügyi és környezetbiztonsági vizsgálat elvégzéséért
egyszemélyben felelős;
36. vizsgáló intézmény: azon személyek, helyiségek – többhelyszínű vizsgálat esetén ideértve azokat a helyeket
ahol a  vizsgálatvezető található, valamint minden olyan egyedi vizsgálóhelyet, amely önmagában vagy
együttesen vizsgáló intézménynek tekinthető – és műveleti egységek, amelyek a nem-klinikai egészségügyi
és környezetbiztonsági vizsgálatok elvégzéséhez szükségesek;
37. vizsgáló intézmény ellenőrzése: a  vizsgáló intézménynél lefolytatott eljárások és alkalmazott módszerek
helyszíni átfogó felülvizsgálata a GLP megfelelőség felmérése céljából;
38. vizsgáló intézmény vezetősége: azon személy vagy személyek, akiknek hatáskörébe és hivatalos felelőssége
alá tartozik a  vizsgáló intézményeknek a  GLP említett alapelveinek megfelelően történő szervezése és
működtetése.
3. A vizsgáló intézményekre és a vizsgálatokra vonatkozó követelmények
3. § A vizsgáló intézményeknek meg kell felelniük az  1.  melléklet szerinti GLP alapelveknek és követelményeknek,
amelyet a vizsgálati eredmények közlésekor igazolniuk kell.
4. § (1) A vizsgáló intézmény vezetősége a vizsgáló intézménynek a GLP alapelveinek megfelelően történő szervezéséért és
működtetéséért felel.
(2) A vizsgáló intézménynek rendelkeznie kell szabványműveleti előírásokkal.
 (3) A vizsgáló intézmény vezetősége a vizsgálat megkezdése előtt kinevezi a vizsgálatvezetőt.
 (4) A  helyszíni vizsgálatvezetőre nem ruházható át a  vizsgálatvezetőnek a  vizsgálat elvégzésére vonatkozó általános
felelőssége. 5. § (1) A kísérlet kezdete idejének azon időpontot kell tekinteni, amikor az első, a vizsgálattal kapcsolatos adatot begyűjtik.
 (2) A  kísérlet befejezése idejének azon időpontot kell tekinteni, amikor a  vizsgálattal kapcsolatos utolsó adatok
begyűjtése megtörténik.
 (3) A vizsgálat kezdete idejének azon időpontot kell tekinteni, amikor a vizsgálatvezető aláírja a vizsgálati tervet.
 (4) A vizsgálat befejezése idejének azon időpontot kell tekinteni, amikor a vizsgálatvezető aláírja a zárójelentést.
4. A vizsgáló intézmények ellenőrzésére vonatkozó szabályok 6. § (1) A  vizsgáló intézmények GLP követelményeknek megfelelő működésének ellenőrzését, az  egyes vizsgálatok
megfelelőségének ellenőrzését és a  vizsgálatok felülvizsgálatát, valamint a  GLP követelmények betartásának
folyamatos ellenőrzését a GYEMSZI végzi.
(2) A  növényvédőszerek vizsgálatát végző vizsgáló intézmények GLP ellenőrzésén a  vidékfejlesztési miniszter által,
a veszélyes anyagok, veszélyes készítmények vizsgálatát végző vizsgáló intézmények GLP ellenőrzésén az Országos
Kémiai Biztonsági Intézet főigazgatója által kijelölt szakértő megfigyelőként részt vehet. A  GYEMSZI az  ellenőrzés
időpontjáról és helyszínéről legkésőbb 5 munkanappal az ellenőrzés előtt értesíti a vidékfejlesztési minisztert, illetve
az Országos Kémiai Biztonsági Intézet főigazgatóját.
(3) Az ellenőrzés szempontjait a 2. melléklet tartalmazza.
 (4) A  vizsgáló intézmény ellenőrzése során a  GYEMSZI a  vizsgáló intézmény eljárásainak és gyakorlatának helyszíni
vizsgálatát végzi el annak felmérése céljából, hogy a  vizsgáló intézményben mennyire tartják be a  GLP elveit.
Az  ellenőrzés kiterjed a  vizsgáló intézmény irányítási rendszerének és eljárás-utasításainak ellenőrzésére, a  GLP
megfelelőségért felelősséggel tartozó személyek meghallgatására, továbbá a  vizsgáló intézményben keletkezett
adatok minőségének és integritásának felmérésére.
7. § (1) A GYEMSZI a 6. § (1) bekezdése szerinti ellenőrző tevékenységét GLP felügyelők útján végzi. Ennek keretében a GLP
felügyelő
a) a vizsgáló intézménynél helyszíni ellenőrzést folytat le,
b) a helyszíni ellenőrzés, a vizsgálati jelentések és a rendelkezésre álló adatok alapján felülvizsgálja és ellenőrzi
a GLP követelmények betartását,
c) az ellenőrzés tapasztalatairól írásbeli jelentést készít,
d) az ellenőrzés eredménye alapján értékeli a vizsgáló intézmény és a vizsgálat GLP megfelelőségét.
(2) A  GLP felügyelő a  GYEMSZI-vel munkaviszonyban, vagy munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyban álló,
a vizsgáló intézmény ellenőrzését és a vizsgálatok felülvizsgálatát a GYEMSZI nevében végző személy.
(3) GLP felügyelő az  a  biológus, vegyész, vegyészmérnök, biomérnök felsőfokú mesterképzésben megszerzett
végzettséggel rendelkező vagy gyógyszerész, orvos, állatorvos felsőfokú képesítéssel rendelkező, és valamely
EGT- tagállamban szervezett, a  GLP-ről szóló tanfolyamot eredményesen elvégzett vagy az  EGT tagállamában
azonos tartalmú képesítés megszerzését igazoló személy lehet, aki legalább három alkalommal részt vett az OECD
GLP munkacsoportja által szervezett szemináriumon, konszenzus-konferencián, illetve az  Európai Unió, vagy
az OECD valamely tagországában tevékenykedő GLP felügyelővel közös GLP ellenőrzésen.
(4) A  GLP felügyelő nem lehet gazdaságilag vagy egyéb okból érdekelt az  ellenőrzött vizsgáló intézményben folyó
vizsgálatokban, vagy a kutatásokat szponzoráló szervezetekben.
(5) A  GYEMSZI gondoskodik a  GLP felügyelők továbbképzéséről, és elősegíti a  más OECD tagországban működő
illetékes ellenőrző hatóságok személyzetével folytatott konzultációkat, illetve a  velük közös tanfolyamokon
való részvételt a  GLP követelményeinek, továbbá az  ezzel kapcsolatos ellenőrzés nemzetközi szinten egységes
értelmezésének és alkalmazásának előmozdítása érdekében.
(6) Amennyiben a GLP felügyelő nem a GYEMSZI állandó alkalmazásában álló személy, a GYEMSZI vállalja a felelősséget
a  vizsgáló intézmény GLP megfelelősége megállapításáért és a  vizsgálatok felülvizsgálata minőségéért és
elfogadhatóságáért, valamint a  vizsgáló intézmények ellenőrzésének vagy a  szükséges vizsgálatok felülvizsgálata
eredményei alapján meghozott bármely szükséges intézkedésért.
5. Részvétel a GLP Programban 8. § (1) A  vizsgáló intézmény kérelmezheti felvételét a  GYEMSZI által működtetett GLP Programba, az  e  rendeletben
meghatározottak szerint.
(2) A  vizsgáló intézmény és a  vizsgálatok helyszíni felülvizsgálata tapasztalatai alapján a  GYEMSZI hatósági
bizonyítványt állít ki (a  továbbiakban: GLP értékelés), amely tartalmazza, hogy a GLP ellenőrzés e  rendelet szerint
történt, továbbá azt, hogy a  vizsgáló intézmény, valamint az  általa végzett vizsgálatok megfelelnek-e a  GLP
követelményeknek.
(3) A  GLP Programban való részvétel biztosítja, hogy a  vizsgáló intézmények tevékenységük során betartják a  GLP
követelményeit, illetve ennek megfelelően képesek garantálni vizsgálati eredményeik megbízhatóságát.
(4) Az (1) bekezdés szerinti kérelemnek a következő információkat kell tartalmaznia:
a) a vizsgáló intézmény neve;
b) a vizsgáló intézmény, illetve az egyedi vizsgálóhelyek címe;
c) a vizsgáló intézmény vezetőségének neve, elérhetősége;
d) a kapcsolattartó neve, elérhetősége;
e) a vizsgálati anyag típusa;
f ) a végezni kívánt vizsgálatok típusa, többhelyszínű vizsgálat esetében egyedi vizsgálóhelyenként.
(5) A kérelem GYEMSZI-hez történő benyújtásának határideje minden év december 15. napja.
 (6) A GLP Programba felvett vizsgáló intézmények listáját a GYEMSZI a tárgyévre vonatkozóan március 31-ig honlapján
közzéteszi.
 (7) A GYEMSZI a már jelentkezett vizsgáló intézményt a GLP Programból kizárja és törli a listáról, ha a GLP Programban
való részvétel megszűnését a  vizsgáló intézmény bejelenti, vagy a  GLP alapelveinek megsértése a  kizárást
indokolttá teszi.
(8) A  GYEMSZI a  GLP értékeléssel rendelkező vizsgáló intézményekről az  általuk végzett vizsgálatok megnevezését,
ellenőrzésük, illetve felülvizsgálatuk időpontját és eredményét is tartalmazó nyilvántartást vezet, melyet honlapján
közzétesz.
(9) A  GLP Programban szereplő vizsgáló intézmény haladéktalanul, írásban köteles bejelenteni minden, a  vizsgáló
intézményt, a  vizsgálattípusokat, vizsgálati eljárásokat, vizsgálati anyagok típusát, létesítményeket, és a  vizsgáló
intézményben a  GLP megfelelőségért felelősséggel tartozó személyeket érintő változást. A  helyszíni ellenőrzés
szükségességéről a GLP megfelelőség fenntartása céljából a GYEMSZI dönt.
(10) A GLP értékeléssel rendelkező vizsgáló intézményt a GYEMSZI háromévente legalább egyszer ellenőrzi.
6. A vizsgáló intézmények és a vizsgálatok GLP megfelelőségével kapcsolatos intézkedések
9. § (1) Amennyiben a  GYEMSZI megállapítja, hogy valamely GLP megfelelőségre hivatkozó vizsgálóintézmény olyan
mértékben tért el a  GLP alapelveitől, hogy az  veszélyezteti a  vizsgálat megbízhatóságát, a  közigazgatási hatósági
eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló törvényben foglalt jogkövetkezmények alkalmazása mellett,
az alábbi intézkedéseket teheti:
a) ajánlást bocsát ki az engedélyező hatóság számára arra vonatkozóan, hogy a vizsgálatot ne fogadja el,
b) felfüggeszti a  vizsgáló intézmény ellenőrzését vagy a  vizsgálatok felülvizsgálatát, valamint törli a  vizsgáló
intézményt a GLP Programból, illetve a GLP ellenőrzés alá vont vizsgáló intézmények meglévő listájából vagy
nyilvántartásából,
c) elrendeli az eltéréseket részletező nyilatkozat konkrét vizsgálati jelentésekhez történő csatolását.
 (2) A GYEMSZI a megtett intézkedésről haladéktalanul értesíti az Európai Unió Bizottságát (a továbbiakban: Bizottság),
és amennyiben egy vizsgálat valamely engedélyező hatóság hatáskörébe tartozó anyagot érint, az  engedélyező
hatóságot.
(3) Amennyiben egy vizsgálóintézmény valamely engedélyező hatóság kezdeményezésére lefolytatott GLP ellenőrzése
során megállapítást nyert a  GLP megfelelőség vagy attól csak a  vizsgálatok érvényességét nem befolyásoló
eltérések beazonosítására kerül sor, a GYEMSZI nyilatkozatot bocsát ki arról, hogy a vizsgáló intézmény ellenőrzése
megtörtént, és az  a  GLP elveivel összhangban működik, és a  feltárt hiányosságok korrigálására történő felszólítás
megtörtént. A nyilatkozatnak tartalmaznia kell az ellenőrzés időpontját és – szükség esetén – az adott időpontban
a  vizsgáló intézményben ellenőrzött vizsgálati kategóriákat. E  nyilatkozatok felhasználhatók az  OECD többi
tagországában működő GLP ellenőrző hatóságoknak történő adatszolgáltatásra. A GYEMSZI kérelemre a vizsgálatok
felülvizsgálatát kérő engedélyező hatóság rendelkezésére bocsátja a nyilatkozat alapjául szolgáló részletes jelentést.
(4) Ha a  vizsgáló intézmény ellenőrzését vagy a  vizsgálatok felülvizsgálatát követően a  GYEMSZI korrekciós
intézkedéseket rendelt el, azok teljesítését, amennyiben másképp nem lehetséges, helyszíni ellenőrzés útján kell
ellenőrizni.
(5) A  GYEMSZI tájékoztatót tesz közzé az  alkalmazandó intézkedésekről abban az  esetben, ha a  vizsgáló intézmény
ellenőrzése vagy a  vizsgálatok felülvizsgálata során, illetve azok elvégzése után a  felügyelő a  GLP elveitől való
eltérést állapít meg.
10. § (1) Amennyiben a GYEMSZI arról értesül, hogy valamely tagállamban működő GLP megfelelőségre hivatkozó vizsgáló
intézmény egy adott vizsgálat elvégzése során nem a  GLP-nek megfelelően járt el, úgy a  GYEMSZI az  érintett
tagállam illetékes hatóságától ezzel kapcsolatosan indokolással ellátott információkat kérhet, és kérheti a vizsgáló
intézményben elvégzett vizsgálat felülvizsgálatát, ideértve a helyszíni ellenőrzés lefolytatását is.
(2) Amennyiben a GYEMSZI nem fogadja el a tagállami illetékes hatóságtól az (1) bekezdés alapján kért tájékoztatást,
akkor ezt a GYEMSZI indokolással ellátva haladéktalanul közli a többi tagállammal és a Bizottsággal.
(3) Amennyiben a  GYEMSZI-t valamely tagállam illetékes hatósága arról értesíti, hogy feltételezhetően egy
magyarországi vizsgáló intézmény egy adott vizsgálat elvégzése során nem a  GLP-nek megfelelően járt el,
a  GYEMSZI a  megkereső illetékes hatóság javaslatainak figyelembe vételével tájékoztatást ad az  érintett vizsgáló
intézmény és a szóban forgó vizsgálat GLP megfelelőségével kapcsolatban.
(4) Amennyiben a Bizottság szakértői véleményt kér valamely vizsgáló intézmény vagy vizsgálat GLP megfelelőségével
kapcsolatban, a GYEMSZI a véleményt a Bizottság részére megküldi.
11. § (1) A  (2)  bekezdésben foglaltak kivételével, amennyiben egy anyag vizsgálata megfelel e  rendelet előírásainak,
a  GYEMSZI vagy más engedélyező hatóság a  GLP alapelveire hivatkozással nem tilthatja meg, vagy nem kötheti
feltételhez az említett anyagnak Magyarország területén történő forgalomba hozatalát.
(2) Amennyiben a  GYEMSZI vagy az  engedélyező hatóság megállapítja, hogy bár az  anyag vizsgálata a  GLP
követelményeinek megfelelően történt, de az  mégis veszélyt jelent az  emberre és a  környezetre, átmenetileg
megtilthatja, vagy különleges feltételekhez kötheti az  említett anyagnak a  Magyarország területén történő
forgalomba hozatalát.
(3) Amennyiben a  (2)  bekezdés szerinti intézkedést az  engedélyező hatóság foganatosította, arról tájékoztatja
a GYEMSZI-t. A GYEMSZI az  intézkedésről haladéktalanul tájékoztatja a Bizottságot és a többi tagállamot a döntés
indokolásával.
(4) Amennyiben a Bizottság a bejelentést követően intézkedést tesz, a döntést ennek megfelelően felül kell vizsgálni.
12. § (1) A  GYEMSZI évente jelentést készít a  GLP alkalmazásáról, mely tartalmazza a  GLP Program keretében ellenőrzött
vizsgálóintézmények jegyzékét, az  ellenőrzések dátumát és azok eredményének rövid összefoglalását. Az  éves
jelentést legkésőbb a  tárgyévet követő év március 31-ig megküldi a  Bizottság és az  OECD részére. A  Bizottság és
az OECD által feltett kérdésekre a GYEMSZI 15 napon belül válaszol.
(2) Az engedélyező hatóságok elismerik a bármely tagállam által kiadott GLP megfelelőségi tanúsítványt.
13. § (1) A GYEMSZI a hatósági ellenőrzés során akkor foglalhat le üzleti titkokat tartalmazó dokumentumokat, ha az azokra
való részletes hivatkozás feltüntetése szükséges a jelentésekben.
(2) A  GYEMSZI köteles biztosítani, hogy a  bizalmas adatkezelési kötelezettséget a  GLP felügyelők mellett a  bizalmas
adatokhoz a  GLP elvek betartásának folyamatos ellenőrzésével kapcsolatos tevékenységük kapcsán hozzájutó
egyéb személyek is betartsák.
(3) A  vizsgáló intézmény ellenőrzéséről és a  vizsgálatok felülvizsgálatáról szóló jelentések tartalmát csak
az  engedélyező hatóságok és – szükség esetén – a  felülvizsgált vagy vizsgálatok ellenőrzésével érintett vizsgáló
intézmények, és a  vizsgálat megbízói ismerhetik meg, kivéve, ha e  jelentésekből törölték az  összes üzleti
szempontból érzékeny adatot és üzleti titkot.
(4) E  § tekintetében a  vizsgáló intézmény neve, a  GLP alapelveknek való megfelelése, továbbá az  egyedi
vizsgálóhelyeken lefolytatott ellenőrzések időpontja, illetve a  lefolytatott vizsgálatok felülvizsgálatának időpontja
nyilvános adatnak minősülnek, azok bárki által megismerhetők.
7. Záró rendelkezések 14. § Ez a rendelet 2014. szeptember 1-jén lép hatályba.
15. § Azok a  vizsgáló intézmények, amelyek a  helyes laboratóriumi gyakorlat alkalmazásáról és ellenőrzéséről szóló
9/2001. (III. 30.) EüM–FVM együttes rendelet 5.  § (1)  bekezdése alapján olyan nyilatkozatot tettek, hogy a  GLP
követelmények betartásával működnek, és e rendelet kihirdetése napján még nem kezdeményezték a GYEMSZI-nél
a GLP értékelést, 2014. december 15-ig kötelesek kérelmezni felvételüket a GLP Programba.
16. § Ez a rendelet
a) a GLP ellenőrzéséről és felülvizsgálatáról szóló 2004. február 11-ei 2004/9/EK európai parlamenti és tanácsi
irányelvnek, és
b) a  helyes laboratóriumi gyakorlat alapelveinek alkalmazására és annak a  vegyi anyagokkal végzett
kísérleteknél történő alkalmazásának ellenőrzésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezések közelítéséről szóló 2004. február 11-ei 2004/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek
való megfelelést szolgálja. 17. § Hatályát veszti a  helyes laboratóriumi gyakorlat alkalmazásáról és ellenőrzéséről szóló 9/2001. (III. 30.)
EüM–FVM együttes rendelet.
Balog Zoltán s. k.,
 emberi erőforrások minisztere